ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року Справа №918/594/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Гудак А.В.

суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Стафійчук К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес" на рішення Господарського суду Рівненської області від 19.10.2023 та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 01.11.2023 (суддя Пашкевич І.О., повний текст рішення складено 30.10.2023, додаткового рішення - 06.11.2023)

за позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес"

про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, допуск негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за 1 місяць

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Сороки В.Г., Будній М.М.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 19.10.2023 позов задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ "Антарес". Стягнуто з ТОВ "Антарес" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.07.2022 до дня поновлення на роботі, але не більше ніж за рік, із розрахунку 313,95 грн за кожний робочий день - у розмірі 81940,95 грн. Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ "Антарес" та стягнення заробітної плати за 1 місяць. Стягнуто з ТОВ "Антарес" в дохід Державного бюджету України 5 368,00 грн судового збору.

В обґрунтування свого рішення, враховуючи встановлений судами факт незаконного звільнення ОСОБА_1 із посади директора ТОВ "Антарес" у справі №918/531/22, який не потребує доведенню у відповідності ч.4 ст.75 ГПК України, та відповідно порушення його корпоративних прав і права на працю, на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантій від незаконного звільнення, встановлених ст.43 Конституції України, суд першої інстанції вказав на обов`язок суду поновити позивача на попередній роботі, а тому задоволив позовні вимоги у повному обсязі.

При цьому, з урахуванням ст.27 Закону "Про оплату праці", Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 №100, ч.2 ст.235 КЗпП України, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 81940,95 грн за період з 20.07.2022 до 20.07.2023 (261 робочий день).

Крім того, посилаючись на ст.99 ЦК України, ст.167 ГК України, господарський суд вказав, що право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового прав, а відтак вказаний спір є корпоративним і має розглядатись господарським судом.

Щодо застосування наслідків спливу позовної давності до даних правовідносин суд першої інстанції дійшов висновку, що звернення позивача до суду із позовом у даній справі відбулося у межах строку, встановленого законом, оскільки ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав 25.07.2022, а строк звернення до суду, передбачений ст.233 КЗпП України, продовжувався на строк дії карантину.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Рівненської області від 19.10.2023 скасувати та закрити провадження у даній справі. Судові витрати просить покласти на позивача.

Апелянт, зокрема, з посиланням на ст. 20 ГПК України, ст.232 КЗпП України, ст.19 ЦПК України, вказує, що спір щодо поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу очевидно є трудовим спором і не відноситься до юрисдикції господарських судів.

Звертає увагу, що спір про визнання недійсним рішення учасників ТОВ "Антарес" від 19.07.2022 року про припинення повноважень ОСОБА_1 на посаді директора товариства, був предметом розгляду Господарського суду Рівненської області у справі №918/531/22. Саме даний спір випливав з корпоративних відносин і відносився до юрисдикції господарського суду, однак в цій справі позивачем не ставились вимоги про поновлення на роботі і стягнення коштів за час вимушеного прогулу.

Відтак, вважає, що суд першої інстанції був зобов`язаний закрити провадження у справі №918/594/23 у зв`язку з тим, що даний спір не відноситься до юрисдикції господарських судів відповідно до ст. 20 ГПК України, а тому просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення на підставі ч.2 ст.278 ГПК України.

У відповідності до ст.263 ГПК України позивач подав відзив на апеляційну скаргу, згідно якого вважає оскаржуване рішення об`єктивним, законним, прийнятим з дотриманням норм процесуального права, та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому апеляційна скарга відповідача не підлягає до задоволення.

Позивач просить врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у п.52-56 постанови від 15.09.2020 року у справі 205/4196/18, щодо належності даного спору до юрисдикції господарських судів.

Додатковим рішенням Господарського суду Рівненської області від 01.11.2023 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат понесених позивачем по оплаті професійної правничої допомоги у справі №918/594/23 - відмовлено.

Дослідивши надані суду позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, зокрема, п.2.1.1, 2.6 договору про надання правової допомоги №12 від 14.06.2023, суд встановив, що предметом вказаного договору є надання правової допомоги по іншій справі, а тому дійшов висновку про його неналежність та недопустимість як доказу понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката у справі №918/594/23.

З огляду на викладене, суд вказав про неможливість встановлення у якій формі клієнт та адвокат дійшли між собою згоди на формування адвокатського гонорару у заявленому до стягнення розмірі 20000,00 грн - чи у фіксованій формі чи у формі погодинної оплати.

Крім того, господарський суд зазначив, що позивачем всупереч вимогам ст.126 ГПК України не надано суду акт приймання-передачі виконаних робіт та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги у даній.

Враховуючи відсутність документального підтвердження надання правової допомоги, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви позивача про стягнення витрат понесених позивачем по оплаті професійної правничої допомоги у даній справі в сумі 20000,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим додатковим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволити. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Скаржник вказує, що судом першої інстанції не у повному обсязі досліджено договір про надання правової допомоги, оскільки пункт 4 договору передбачає порядок здійснення розрахунків за надання правової допомоги саме під час розгляду справи у Господарському суді Рівненської області у справі №918/594/23. Відтак, вважає, що в п.2.1.1, 2.6 вказаного договору була допущена технічна помилка.

Крім того, звертає увагу, що виявивши при відкритті конверта, відсутність вказаних у додатку документів, а саме копії акта від 20.10.2023 року, господарський суд в порушення Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, не надіслав позивачу акт, складений канцелярією, про відсутність такого документа, чим позбавив можливості позивача усунути такий недолік та надати вказаний акт.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача у відповідності до ст.263 ГПК України, згідно з яким вважає, що додаткове рішення господарського суду винесене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не підлягає до скасування.

При цьому, вказує, що позивачем всупереч вимогам ст. 126 ГПК Украі?ни не надано суду акт прии?мання-передачі виконаних робіт та детальнии? опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здіи?снених ним витрат, необхідних для надання правничоі? допомоги у справі №918/594/23.

Крім того, звертає увагу, що предметом договору про надання правової допомоги, наданого позивачем, є надання правової допомоги по іншій справі, відтак вищевказаний договір не являється належним доказом понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката у даній справі, що відповідно до ст. 126 ГПК України є окремою достатньою підставою для відмови в задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат.

Розглянувши апеляційні скарги в межах вимог та доводів наведених в них, відзиви на апеляційні скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

09.06.1997 року на підставі рішення установчих зборів засновників було засновано ТОВ "Антарес" (протокол №1 від 09.06.1997).

Станом на 19.07.2022 керівником ТОВ "Антарес" був ОСОБА_1 .

19.07.2022 року були проведені загальні збори учасників ТОВ "Антарес", рішення за якими оформлене протоколом №1/2022 від 19.07.2022, зокрема, згідно п.2 протоколу учасники товариства прийняли рішення припинити повноваження ОСОБА_1 на посаді директора товариства та звільнити його з посади директора з 19.07.2022 на підставі п.5 ст.41 КЗпП України. Обрали (призначили) ОСОБА_3 на посаду директора товариства з 20.07.2022.

Листом від 23.07.2022 повідомлено ОСОБА_1 , що відповідно до рішення загальних зборів учасників ТОВ "Антарес" від 19.07.2022 (протокол №1/2022), повноваження його як директора товариства припинились з 19.07.2022.

Із виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 27.07.2022, виданої Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради вбачається, що керівником ТОВ "Антарес" є ОСОБА_3 з 20.07.2022.

Вказані обставини встановлені рішенням Господарського суду Рівненської області від 12.01.2023 та постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.04.2023 у справі №918/531/22 за позовом за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ТОВ "Антарес", ОСОБА_3 , Гощанської селищної ради про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства та скасування запису про державну реєстрацію змін до установчих документів.

Згідно даних судових рішень позов задоволено частково. Визнано недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ "Антарес" від 19.07.2022, оформлене протоколом від 19.07.2022 №1/2022, яким припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді директора товариства, звільнено його з посади директора ТОВ "Антарес" на підставі п.5 ст.41 КЗпП України та призначено на посаду директора ТОВ "Антарес" ОСОБА_3 . Скасовано рішення (запис) державного реєстратора від 21.07.2022 №5 про державну реєстрацію змін до установчих документів ТОВ "Антарес" в частині зміни відомостей про керівника. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При розгляді справи №918/531/22 суди встановили факт порушення вимог закону під час прийняття рішення загальних зборів учасників ТОВ "Антарес" від 19.07.2022, оформлене протоколом від 19.07.2022 №1/2022, яким припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді директора товариства, звільнено його з посади директора ТОВ "Антарес" на підставі п.5 ст.41 КЗпП України та призначено на посаду директора ТОВ "Антарес" ОСОБА_3 .

Колегія суддів зауважує, що за наявності визначених статтею 75 ГПК України підстав учасники процесу можуть бути звільнені від доказування, зокрема частиною четвертою цієї статті передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 у справі №910/9823/17.

Отже, виходячи з вищевикладеного, враховуючи принцип обов`язковості судових рішень згідно ст.129-1 Конституції України, а також принцип правової певності як основний елемент верховенства права, рішення Господарського суду Рівненської області від 12.01.2023 та постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.04.2023 у справі №918/531/22, які набрали законної сили, не можуть бути поставлені під сумнів та мають преюдиціальне значення, а встановлені при їх ухваленні обставини повторного доказування у даній справі не потребують в силу ч.4 ст.75 ГПК України.

Таким чином, у вказаних судових рішеннях встановлено факт незаконного звільнення ОСОБА_1 із посади директора ТОВ "Антарес". Відтак, така обставина не потребує доказування у даній справі у відповідності до положень п.4 ст.75 ГПК України, що було вірно враховано судом першої інстанції.

Враховуючи визнання недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ "Антарес" від 19.07.2022, оформленого протоколом від 19.07.2022 №1/2022, яким припинено повноваження та звільнено з посади директора ТОВ "Антарес" ОСОБА_1 , останній звернувся з даним позовом до суду для відновлення своїх прав шляхом поновлення його на посаді директора товариства, стягнення з товариства середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20.07.2022 року по день поновлення на роботі.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду, колегія суддів враховує, що відповідач оскаржує рішення Господарського суду Рівненської області від 19.10.2023 року лише в частині порушення судом правил юрисдикції господарських судів.

Відповідно до ч.1 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відтак, з урахуванням положень ст. 269 ГПК України щодо меж перегляду справи в суді апеляційної інстанції, приймаючи до уваги доводи та вимоги апеляційної скарги відповідача, апеляційний суд переглядає оскаржуване рішення суду лише в частині дотримання судом першої інстанції правил господарської юрисдикції, з огляду на що вважає за необхідне вказати наступне.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом (ст.8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Як неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду, зокрема, і в постанові від 19.02.2020 у справі №570/1472/19, юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Стаття 20 ГПК України передбачає справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів. Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів (п.3 ч.1 ст.20 ГПК України).

У відповідності до ч.1 ст.19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, правильне визначення юрисдикції суду щодо розгляду даного спору залежить, насамперед, від характеру правовідносин сторін спору.

Оцінюючи та аналізуючи зміст і характер спірних правовідносин у даній справі, колегія суддів враховує наступне.

На підставі ст. 97 ЦК України управління товариством здійснюють його органи, якими є загальні збори учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 ст.98 ЦК України передбачено, що загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і тих, що належать до компетенції інших органів товариства.

Відповідно до ч.1, 3 ст.99 ЦК України виконавчий орган створюють загальні збори товариства. Члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов`язків, якщо в установчих документах не визначені підстави їх усунення.

Згідно зі ст.3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У КЗпП України визначено виключний перелік підстав припинення трудового договору.

За приписом ч.4 ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання.

Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений ч.3 ст.99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання із ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у ст.99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Відповідно до змісту ч.1 ст.167 ГК України корпоративні права визначаються як права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи у управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно з ч.3 ст. 167 ГК України корпоративні відносини визначаються як відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до ч.3 ст.99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Зважаючи на це, зміст положень ч.3 ст.99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12.01.2010 року №1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний фінансово-правовий консалтинг" про офіційне тлумачення ч.3 ст.99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13.05.2014 №1255-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів") зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

До юрисдикції господарського суду за п.3 ч.1 ст.20 ГПК України належать спори, в яких позивач, відсторонений від посади керівника юридичної особи (її виконавчого органу), або позивач, повноваження якого як керівника юридичної особи (її виконавчого органу) припинені за ч.3 ст. 99 ЦК України, п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України, оспорює законність дій органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради) з такого відсторонення або звільнення (припинення повноважень).

За правилами цивільного судочинства треба розглядати спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору (контракту) з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Відповідно до ч.4 ст.236 ГПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів звертає увагу, що висновок про необхідність розгляду зазначеної категорії справ у порядку господарського судочинства, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 року у справі №752/10984/14-ц, від 19.02.2020 року у справі №361/17/15-ц, від 15.09.2020 року у справі №205/4196/18.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, звільнення позивача відбулось на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ "Антарес" від 19.07.2022, оформлене протоколом від 19.07.2022.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, таке припинення повноважень та звільнення з посади директора ТОВ "Антарес" ОСОБА_1 відбулось за ч.3 ст. 99 ЦК України та відповідно є діями уповноваженого органу (загальних зборів) товариства, необхідними для оперативного реагування на певні діяння керівника задля унеможливлення здійснення ним повноважень з управління товариством. Відтак, вказаний спір щодо звільнення позивача є корпоративним та має розглядатись за правилами господарської юрисдикції.

Щодо позовних вимог у даній справі про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та допуск негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за 1 місяць, то апеляційний суд зауважує, що вказані вимоги є похідними від спору про визнання недійсним рішення органу управління товариством, а трудові відносини позивача безпосередньо випливають з його корпоративних прав, тому даний спір належить до юрисдикції господарського суду.

З огляду на викладене, апеляційна скарга відповідача на рішення Господарського суду Рівненської області від 19.10.2023 не підлягає до задоволення.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, з ТОВ "Антарес" стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.07.2022 до дня поновлення на роботі, але не більше ніж за рік, із розрахунку 313,95 грн за кожний робочий день - у розмірі 81940,95 грн.

У відповідності до правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19, середній заробіток за ч.2 ст.235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 №100.

Підпунктом "з" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати визначено, що:

- середньомісячна заробітна плата, у випадку вимушеного прогулу, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата (пункт 2 розділу IІ);

- нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком, при цьому, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період; у разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (пункт 8 розділу IV).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, заробітна плата ОСОБА_1 за період з 01.05.2022 до 30.06.2022 складала у травні 2022 - 12 980,00 грн, у червні 2022 - 14648,00 грн, кількість робочих днів фактично відпрацьованих ОСОБА_1 за період з 01.05.2022 до 30.06.2022 складає 22 дні у травні 2022 року та 22 дні у червні 2022 року, що підтверджується довідкою Пенсійного фонду України форми ОК-7 від 20.09.2023 (т.1, а.с.139-140), а також з відомостями з довідок ТОВ "Антарес" № 59/10 від 13.10.2023 (т.1, а.с.150), №60/10 від 13.10.2023 (т.1, а.с.151).

Враховуючи ч.2 ст.235 КЗпП України, згідно якої виплата працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи здійснюється не більш як за один рік, розрахувавши середньоденний заробіток за два календарні місяці роботи позивача, що склало 313,95 грн (12980,00 грн + 14648,00 грн = 27628,00 грн / 2 = 13814,00 грн / 44 дні), а також приймаючи до уваги час вимушеного прогулу позивача у період з 20.07.2022 до 20.07.2023 (261 робочий день), суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 81940,95 грн (313,95 грн*261 роб.день).

Однак, здійснивши перевірку вказаного розрахунку суду першої інстанції з урахуванням нарахованої позивачу заробітної плати за травень-червень 2022 року та кількості робочих днів позивача за вказаний період, апеляційний суд встановив його арифметичну невірність, оскільки господарський суд при розрахунку середньоденного заробітку взяв за основу середньомісячну заробітну плату (13814,00 грн), замість суми заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох останніх місяців днів, що стало наслідком стягнення заниженої суми середнього заробітку, а відтак і порушенням прав та інтересів самого позивача.

Крім того, суд першої інстанції вказав період стягнення з 20.07.2022 до 20.07.2023, натомість, приймаючи до уваги ч.2 ст. 235 КЗпП України щодо обмеження здійснення розрахунку не більш як за один рік, апеляційний суд враховує, що вірним періодом є 20.07.2022 до 19.07.2023, при цьому кількість робочих днів не змінюється (261 робочий день).

З огляду на викладене, здійснивши власний розрахунок суми, яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20.07.2022 до 19.07.2023 із розрахунку 627,91 грн (12980,00 грн + 14648,00 грн = 27628,00 грн / 44 дні) за кожний робочий день - у розмірі 163884,51 грн (627,91 грн*261 роб.день).

Водночас, як вбачається з ухвали Господарського суду Рівненської області від 06.11.2023 у даній справі (т.1, а.с.192-194), суд відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення арифметичної помилки у рішенні від 19.10.2023, оскільки вказав, що позивач сам же надав розрахунок та надав суму середньоденного заробітку, яку просив стягнути з відповідача, а саме 313,95 грн, а тому суд позбавлений процесуального права виходити за межі заявлених вимог.

Колегія суддів вважає помилковим вказаний висновок суду першої інстанції, оскільки позивач надав належні та допустимі в розумінні ст.76, 77 ГПК України докази в підтвердження нарахованої позивачу заробітної плати за травень-червень 2022 року та кількості робочих днів позивача за вказаний період (т.1, а.с.139-140, 150-151) як вихідних та необхідних даних для розрахунку середнього заробітку згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100, не визначаючи при цьому конкретну суму стягнення.

Таким чином, суд, маючи всі необхідні дані, не був позбавлений можливості самостійно здійснити арифметично вірний розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно вимог наведених вище нормативно-правових актів.

За змістом п.1, 3 ч.1 ст.277 ГПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є нез`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст.277 ГПК України).

Враховуючи приписи ч.4 ст.269, п.1,3 ч.1 та ч. 4 ст. 277 ГПК України, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції невірно визначено розрахунок середньоденного заробітку та як наслідок стягнуто невірну суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни п.3 резолютивної частини рішення Господарського суду Рівненської області від 19.10.2023 у справі №918/594/23 з викладенням її в редакції даної постанови. У решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що така зміна рішення господарського суду не призвела до збільшення судового збору, який підлягає до стягнення із відповідача у дохід Державного бюджету України за розгляд даної справи в суді першої інстанції.

Крім того, у зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги відповідача, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.

Щодо доводів та вимог апеляційної скарги позивача на додаткове рішення у даній справі, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст.59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу.

Конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати, тоді як конституційне право на професійну правничу допомогу не може бути обмежено.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.129 ГПК України, а саме: судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частинами 1-3 ст. 126 ГПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.126 ГПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року в справі №826/1216/16 вказано, що "склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат".

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Апеляційним судом встановлено, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката у справі №918/594/23 в господарському суді від позивача надійшли наступні докази:

- ордер серії ВК №1089620 від 14.06.2023, виданий адвокатським бюро "Михайла Гаврильчика" на підставі договору про надання правової допомоги № 12 від 14.06.2023, на надання правової (правничої) допомоги ОСОБА_1 адвокатом Гаврильчиком М.А. у Господарському суді Рівненської області (т.1, а.с.58);

- договір №12 про надання правничої допомоги від 14.06.2023(т.1, а.с.170-171);

- рахунок № 7 від 20.10.2023, виданий адвокатським бюро "Михайла Гаврильчика" клієнту Чухраю Олександру Васильовича на суму 20000,00 грн за юридичні послуги (правову допомогу) на підставі договору про надання правової допомоги № 12 від 14.06.2023 (т.1, а.с.58).

Суд першої інстанції, дослідивши вказані докази, зокрема, договір №12 про надання правничої допомоги від 14.06.2023 дійшов висновку про його неналежність та недопустимість як доказу понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката у справі №918/594/23, оскільки встановив, що відповідно до п.2.1.1, 2.6 договору предметом вказаного договору є надання правової допомоги в іншій справі.

Аналізуючи вказані висновки господарського суду та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду додаткового рішення, колегія суддів враховує наступне.

За змістом ч.3 ст.237 ЦК України, однією з підстав виникнення представництва є договір.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.26 Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Як вбачається з матеріалів справи, договір №12 про надання правничої допомоги від 14.06.2023, укладений між Чухраєм Олександром Васильовичем (клієнт) та адвокатським бюро "Михайла Гаврильчика" (далі - адвокатське бюро) в особі Гаврильчика Михайла Адамовича - засновника адвокатського бюро (т.1, а.с.170-171).

Згідно п. 2.1.1 договору вбачається, що адвокатське бюро на підставі звернення клієнта, приймає на себе зобов`язання з надання наступної юридичної допомоги: надавати юридичну допомогу та представляти інтереси клієнта в Північно-західному апеляційному господарському суді у справі №918/142/23 за апеляційною скаргою ТОВ "Антарес" на рішення Господарського суду Рівненської області від 10.05.2023, що включає повний супровід справи в Північно-Західному апеляційному господарському суді.

Пунктом 2.6 даного договору також передбачено представництво в Північно-Західному апеляційному господарському суді.

Водночас, у відповідності до п.4.1 договору, правничу допомогу, що надається адвокатським бюро, клієнт сплачує в розмірі 20 000 (двадцять тисяч грн), що підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг (консультації, складання процесуальних документів, представництво в суді, що включає повний супровід розгляду справи, та виконання інших процесуальних дій під час розгляду справи у Господарському суді Рівненської області по справі №918/594/23.

Відтак, вбачається, що договір №12 про надання правничої допомоги від 14.06.2023 містить формальні описки щодо того, у якій справі та у якому суді клієнт уповноважив адвокатське бюро здійснювати представництво своїх інтересів.

При цьому, враховуючи підписання позовної заяви саме адвокатом Гаврильчиком М.А., яку було прийнято до розгляду судом першої інстанції, приймаючи до уваги наявність в матеріалах справи ордеру серії ВК №1089620 від 14.06.2023 на надання правової (правничої) допомоги ОСОБА_1 адвокатом Гаврильчиком М.А. у Господарському суді Рівненської області, а також допущення судом адвоката Гаврильчика М.А. як представника ОСОБА_1 до розгляду справи в судових засіданнях, колегія суддів дійшла висновку, що при підготовці вказаного договору було здійснено технічну описку, яка не має суттєвого правового значення для правильного розподілу витрат на правову допомогу у межах даного спору, з огляду на що суд вважає договір №12 про надання правничої допомоги від 14.06.2023 належним та допустимим доказом в підтвердження надання адвокатом послуг з професійної правничої допомоги у справі №918/594/23 в Господарському суді Рівненської області.

Крім того, оцінюючи висновки суду першої інстанції щодо ненадання позивачем всупереч вимогам ст.126 ГПК України акта приймання-передачі виконаних робіт та детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги у справі №918/594/23, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати таке.

23.10.2023 року відділом канцелярії та документального забезпечення Господарського суду Рівненської області складено акт про те, що при відкритті конверта у якому надійшла до суду заява представника ОСОБА_1 про стягнення витрат понесених позивачем по оплаті професійної правничої допомоги у справі не виявилось вказаних у додатку документів, а саме: відсутня копія акта від 20.10.2023.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що згідно опису вкладення до цінного листа (т.1, а.с.183), зокрема, пункту 3 вказано "копія акта про надання юридичних послуг від 20.10.2023 року" як додаток до заяви про прийняття додаткового рішення.

Із наданої позивачем копії опису поштового вкладення у цінний лист вбачається, що вказаний опис містить підпис працівника поштового зв`язку та відбиток календарного штемпеля із зазначенням поштового відділення.

Відтак, із врахуванням правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №752/24739/19, апеляційний суд зауважує, що відбиток календарного штемпеля із зазначенням відділення пошти та підпис працівника поштового зв`язку на описі вкладення є переконливим доказом відправлення поштової кореспонденції зі всім переліком додатків, наданим позивачем. Таке переконання ґрунтується на презумпції добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків.

Добросовісність виконання службових обов`язків працівниками АТ "Укрпошта" презюмується (схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.03.2021 у справі №910/6835/20).

З огляду на викладене, враховуючи презумпцію добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків, приймаючи до уваги наявність підпису працівника поштового зв`язку та відбиток календарного штемпеля із зазначенням поштового відділення на копії опису поштового вкладення у цінний лист, колегія суддів приймає до уваги як доказ - акт виконаних робіт від 20.10.2023 року (т.1, а.с.211), який долучений позивачем до апеляційної скарги, та надає йому оцінку при перегляді додаткового рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, з врахуванням ст.236 ГПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, а також щодо повного та всебічного з`ясування всіх обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, звертає увагу, що суд першої інстанції не був позбавлений можливості відкласти судове засідання 01.11.2023, у якому розглядалась заява позивача, з"ясувавти у позивача обставини виявлених недоліків та обставини відсутності документів, чи витребувати інший договір про надання правової допомоги та акт про надання юридичних послуг від 20.10.2023 року. Однак, всупереч ч.4 ст.244 ГПК України суд вказаного не здійснив, відмовивши у задоволенні відповідної заяви.

Згідно з ч.1 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Із аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.12.2022 у справі №922/1964/21).

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч.1 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Як вбачається з п.4.1 договору, сторони визначили фіксований розмір гонорару в сумі 20000,00 грн., що підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг.

Згідно акта виконаних робіт (надання юридичних послуг) від 20.10.2023 року, адвокатським бюро надано клієнту надано такі юридичні послуги: надання консультації, складання позовної заяви до Господарського суду Рівненської області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, аналіз судової практики Касаційного господарського суду у подібних правовідносинах, збір доказів та подання клопотань до суду, повний супровід розгляду позовної заяви за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Антарес", у Господарському суді Рівненської області у господарській справі №918/594/23. Загальна вартість наданих Клієнту юридичних послуг становить 20 000,00 грн. Сторони претензій одна одній не мають.

При цьому, колегія суддів враховує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у п.5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Із аналізу ч.5 ст.129 ГПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади господарського законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц).

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 року у справі №925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд повинен враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Крім того, апеляційний суд також враховує, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч.4 ст.126 ГПК України (схожа правова позиція, викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі №206/6537/19).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5, 6 ст.126 ГПК України).

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач, зокрема, вказує, що витрати на правову допомогу в сумі 20 000 грн є значно завищеними та неспівмірними з обсягом та якістю наданих адвокатом послуг по даній справі. Вважає, що обсяг підготовлених адвокатом документів є незначним, адвокатом не вчинено усіх необхідних дій для повного належного супроводу даної справи.

Таким чином, оцінюючи заявлену до відшкодування розміру правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч.4 ст.126 ГПК України, приймаючи до уваги заперечення відповідача щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, судом апеляційної інстанції враховано, що позовні вимоги у даній справі є похідними від спору про визнання недійсним рішення органу управління товариством, який вже був розглянутий в межах справи №918/531/22. Відтак, адвокат був знайомий зі спірними правовідносинами та обставинами справи, а тому це не викликало значного юридичного обґрунтування позовних вимог, оскільки обставини справи значною мірою презюмуються з обставинами, які встановлені в іншій справі.

Крім того, спір у даній справі не відноситься до категорії складних спорів, судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.

Оцінюючи подану позивачем позовну заяву (т.1, а.с.1-4) та письмові пояснення (т.1, а.с.123-126), колегія суддів звертає увагу, що вказані документи не є достатньо об`ємними, а тому не потребували значного часу для їх підготовки та написання.

Апеляційний суд також приймає до уваги, що розгляд справи здійснювався за правилами загального позовного провадження. Під час розгляду справи відбулося 4 судових засідання: 13.07.2023, 29.08.2023, 12.09.2023 та 19.10.2023. При цьому, адвокат брав участь у трьох судових засіданнях 13.07.2023, 12.09.2023 та 19.10.2023.

Враховуючи викладене, проаналізувавши акт виконаних робіт від 20.10.2023 року та відповідно обсяг надання юридичних послуг адвокатом в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшити розмір заявленої позивачем суми витрат на професійну правничу допомогу до 10000 грн.

Керуючись принципами верховенства права, справедливості та пропорційності, критеріїв реальності адвокатських витрат, співмірності та розумності їхнього розміру, приймаючи до уваги складність справи, обставини справи та характер спірних правовідносин, з урахуванням вчинених процесуальних дій адвоката у даній справі, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції та стягнення з відповідача на користь позивача 10000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес" на рішення Господарського суду Рівненської області від 19.10.2023 у справі №918/594/23 - відмовити.

2. Пункт 3 рішення Господарського суду Рівненської області від 19.10.2023 у справі №918/594/23 змінити та викласти його у наступній редакції:

"Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес" (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 3, офіс 305, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20.07.2022 до 19.07.2023 у розмірі 163884,51 грн (сто шістдесят три тисячі вісімсот вісімдесят чотири гривні п`ятдесят одну копійку) із розрахунку 627,91 грн (шістсот двадцять сім гривень дев`яносто одна копійка) за кожний робочий день."

3. У решті рішення Господарського суду Рівненської області від 19.10.2023 у справі №918/594/23 залишити без змін.

4. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 01.11.2023 у справі №918/594/23 задоволити частково.

5. Додаткове рішення Господарського суду Рівненської області від 01.11.2023 у справі №918/594/23 скасувати та прийняти нове рішення.

6. Заяву ОСОБА_1 про прийняття додаткового рішення про розподіл судових витрат у справі №918/594/23 задоволити частково.

7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес" (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 3, офіс 305, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 10000,00 грн (десять тисяч гривень) витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції.

8. Господарському суду Рівненської області видати судові накази.

9. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "26" січня 2024 р.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Філіпова Т.Л.