ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" січня 2024 р. Справа№ 910/9368/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тарасенко К.В.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-Інтегратор"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2023 (повний текст рішення складено 09.10.2023)

у справі № 910/9368/23 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Комунального підприємства "Адміністративно-технічне управління"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-Інтегратор"

про стягнення 125 400,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Адміністративно-технічне управління" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-Інтегратор" про стягнення 125 400,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що товар, який поставлявся позивачу за укладеними з відповідачем договорами поставки від 04.05.2023 № СФФ-16131 та № СФФ-16130, входить до переліку товарів, що ввозиться на митну територію України без сплати митних платежів та без оподаткування ПДВ відповідно до Закону України "Про внесення змін до підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування податком на додану вартість операцій з постачання/ввезення товарів для потреб безпеки і оборони у період воєнного стану".

Таким чином, нарахування відповідачем податку на додану вартість у п. 3.1 договорів є неправомірним.

З огляду на викладене, за твердженням позивача, відповідач зобов`язаний повернути позивачу сплачені ним кошти за договором поставки № СФФ-16130 від 04.05.2023 в частині суми ПДВ (20%) 63000,00 грн та за договором поставки № СФФ-16131 від 04.05.2023 в частині суми ПДВ (20%) 62400,00 грн.

Враховуючи те, що відповідач не повернув вказані кошти, позивач звернувся з даним позовом до суду першої інстанції про стягнення 125 400,00 грн нарахованого податку на додану вартість за сплачений товар, поставлений йому за договорами від 04.05.2023 № СФФ-16131 та № СФФ-16130.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2023 позовні вимоги задоволено повністю. Вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-Інтегратор" на користь Комунального підприємства "Адміністративно-технічне управління" 125 400,00 грн безпідставно нарахованого ПДВ та 2684,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач отримав від позивача суму ПДВ, при цьому, що відповідний товар не підлягав оподаткуванню в силу вимог Закону України "Про внесення змін до підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування податком на додану вартість операцій з постачання/ввезення товарів для потреб безпеки і оборони у період воєнного стану".

Не погодившись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "ІТ-Інтегратор" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2023 у справі № 910/9368/23, та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову.

Водночас у прохальній частині апеляційної скарги відповідач просить суд апеляційної інстанції надати додатковий процесуальний строк щодо приєднання до матеріалів справи інформації:

- від Державної податкової служби України, у тому числі індивідуальну податкову консультацію, що стосується предмета спору;

- від Торгово-промислової палати України або Київської регіональної торгово-промислової палати, на підтвердження належного віднесення найменування та типу товару поставленого позивачем саме до УКТ ЗЕД № 8517 62 00 00.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не містить:

- аргументованих та переконливих мотивів і обґрунтувань щодо правомірності обов`язку відповідача повернути позивачу сплачену суму ПДВ саме за наслідками операції з поставки товару яка повинна була бути звільнена від сплати ПДВ;

- обґрунтованого підтвердження що товар за УТК ЗЕД № 8517 62 00 00, який було поставлено відповідачем позивачу відноситься до товарних позицій під категорій згідно УКТ ЗЕД, які за визначенням положень підпунктів 4 та 5 пункту 32 підпункту 32 підрозділу 2 розділу ІІ "Перехідних положень" ПКУ передбачають обов`язкове звільнення від оподаткування ПДВ.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та узагальнення його доводів

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач наголошує на тому, що закупівля товарів за договорами від 04.05.2023 № СФФ-16130 та № СФФ-16131 здійснювалась позивачем на виконання рішень виконавчого комітету Львівської міської ради для передачі кінцевому отримувачу - Збройним силам України.

При цьому, позивач вказує про те, що він неодноразово повідомляв відповідача про вищезазначені обставини. Натомість відповідач проігнорував вищевказані застереження та прохання позивача, і 31.05.2023 до позивача надійшла письмова відповідь відповідача № 2280 від 30.05.2023, згідно якої останнім вказано, що звільнення від ПДВ не передбачено чинним законодавством України для товарів вказаних у специфікаціях до вищезгаданих договорів.

На думку позивача, нарахування відповідачем податку на додану вартість у п. 3.1 договорів є неправомірним, оскільки товар, що поставлявся позивачу за укладеними з відповідачем договорами поставки від 04.05.2023 № СФФ-16131 та №СФФ-16130, входить до переліку товарів, який ввозиться на митну територію України без сплати митних платежів та без оподаткування ПДВ відповідно до Закону України "Про внесення змін до підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування податком на додану вартість операцій з постачання/ввезення товарів для потреб безпеки і оборони у період воєнного стану".

Крім того, позивач вважає, що зі змісту апеляційної скарги не вбачається вагомих причин не подання доказів відповідачем, якій вказані у прохальній частині апеляційної скарги до суду першої інстанції та причин відсутності у відповідача таких доказів на момент винесення оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2023, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-Інтегратор" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2023 у справі № 910/9368/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Іоннікова І.А., судді: Михальська Ю.Б., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2023 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/9368/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-Інтегратор" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2023 у справі № 910/9368/23 залишено без руху, надавши скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

До Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено доказ, що підтверджує повноваження представника на представництво скаржника у Північному апеляційному господарському суді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-Інтегратор" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2023 у справі № 910/9368/23. Апеляційний перегляд оскаржуваного рішення вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши клопотання відповідача, яке викладене у апеляційній скарзі стосовно надання додаткового процесуального строку щодо приєднання до матеріалів справи інформації:

- від Державної податкової служби України, у тому числі індивідуальну податкову консультацію, що стосується предмета спору;

- від Торгово-промислової палати України або Київської регіональної торгово-промислової палати, на підтвердження належного віднесення найменування та типу товару поставленого позивачем саме до УКТ ЗЕД № 8517 62 00 00.

Розглянувши вищевказане клопотання відповідача, дослідивши матеріали справи судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення на стадії апеляційного розгляду даної справи, з огляду на наступне.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, необхідна наявність таких критеріїв, як: "винятковість випадку", "причини, що об`єктивно не залежать від особи" та "наявність доказів неможливості подання додаткових доказів до суду першої інстанції", і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням. Близькою за змістом є правова позиція, викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14.

Суд касаційної інстанції також вказував, що відповідно до висновку щодо застування ст.ст. 80, 269 Господарського процесуального кодексу України, викладеного у постанові від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасність вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

Колегія суддів констатує, що відповідач у своєму клопотанні не обґрунтував належним чином неможливість подання такого клопотання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

04.05.2023 між Комунальним підприємством "Адміністративно-технічне управління" (замовником, позивачем) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІТ-Інтегратор" (постачальником, відповідачем) укладено договір поставки №СФФ-16130 та договір поставки № СФФ-16131 за результатами проведення тендерних процедур UA-2023-04-13-010412-а, UA-2023-04-14-003509-a.

Вказані договори поставки є ідентичними за своїм змістом, відрізняються лише ціною договору, з огляду на кількість та вартість товару, зазначеного в специфікації.

Відповідно до п.п. 1.1 договорів поставки від 04.05.2023 № СФФ-16130 та № СФФ-16131 постачальник зобов`язується у встановлений цими договорами термін поставити та передати у власність покупця товар у відповідності до коду єдиного закупівельного словника ДК 021:2015:32230000-4 Апаратура для передавання радіосигналу з приймальним пристроєм, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар в порядку та на умовах, визначених цими договорами.

Згідно з п.п. 3.1 договорів ціна договору № СФФ-16130 складає 378000,00 грн, у тому числі податок на додану вартість 63000,00 грн, а ціна договору № СФФ-16131 складає 374400,00 грн, у тому числі податок на додану вартість 62400,00 грн.

Специфікаціями, які є додатками № 1 до договорів, сторони погодили найменування товару, кількість, ціну за одиницю (без ПДВ) та загальну вартість товару що поставляється без ПДВ, а також разом з ПДВ.

Згідно рахунку № СФФ-15996 від 11.05.2023, накладної № СФФ-15996 від 11.05.2023 позивачем сплачено відповідачу вартість товару на суму 378000,00 грн, а саме: Радіостанція Motorola Portable radio DP4401E VHF No Keypad в кількості 15 штук, в тому числі податок на додану вартість 63000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 380 від 17.05.2023 та банківською випискою по рахунку від 17.05.2023.

Згідно рахунку № СФФ-16117 від 11.05.2023, накладної № СФФ-16117 від 11.05.2023 позивачем сплачено відповідачу вартість товару на суму 374400,00 грн, а саме: Радіостанція Motorola Portable radio DP4401E VHF No Keypad в кількості 16 штук, у тому числі податок на додану вартість 62400,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 379 від 17.05.2023 та банківською випискою по рахунку від 17.05.2023.

У позові позивач посилався на те, що 02.05.2023 було офіційно опубліковано Закон України від 10.04.2023 № 3019-ІХ "Про внесення змін до підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України, щодо звільнення від оподаткування податком на додану вартість операцій з постачання/ввезення товарів для потреб безпеки і оборони у період воєнного стану". Вказаний Закон України вступив в силу з 03.05.2023.

У вказаному Законі України було викладено п. 32 підрозділу 2 розділу ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України в новій редакції, яка передбачає, що тимчасово, на період проведення антитерористичної операції та/або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, та/або запровадження воєнного стану відповідно до законодавства, звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України, зокрема, товари для оборонних потреб, у тому числі: товарів, кінцевим отримувачем яких відповідно до сертифіката кінцевого споживача або згідно з умовами договору визначено правоохоронні органи, Міністерство оборони України, Збройні Сили України та інші військові формування, добровольчі формування територіальних громад, утворені відповідно до законів України, інші суб`єкти, що здійснюють боротьбу з тероризмом відповідно до закону та/або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України, підприємства, які є виконавцями (співвиконавцями) державних контрактів (договорів) з оборонних закупівель.

До таких товарів включено у тому числі апаратуру для передачі та приймання голосу, зображень та іншої інформації, включаючи апаратуру для комунікації в мережі дротового або бездротового зв`язку, апаратури прослуховування направленої дії, радіостанцій ультракороткохвильового і короткохвильового діапазону військового призначення, розвідувально-сигнальної апаратури, їх частин і приладдя, що класифікуються у товарній під позиції 8517 69 та у товарних підкатегоріях 8525 60 00 00, 8529 90 20 00, 8524 11 00 90, 8524 12 00 90, 8524 19 00 90, 8524 91 00 90, 8524 92 00 90, 8524 99 00 90 згідно з УКТ ЗЕД.

Тобто, на переконання позивача, зазначений перелік поширюється на товар, який був предметом закупівлі за договорами від 04.05.2023 № СФФ-16130 та № СФФ-16131 оскільки:

- п. 1.4 договорів встановлено, що закупівля здійснюється на підставі відповідного рішення виконавчого комітету Львівської міської ради;

- ухвалою міської ради від 17.02.2022 № 1981 "Про затвердження Програми заходів щодо підготовки Львівської міської територіальної громади до національного спротиву на 2022-2024 роки" КП "Адміністративно-технічне управління" визначено відповідальним за здійснення закупівель та подальшу безоплатну передачу матеріально-технічних засобів та інших матеріалів військовим частинам Збройних сил України та добровольчим формуванням територіальної оборони.

Отже, органом місцевого самоврядування було доручено позивачу закупівлю та подальшу передачу товару кінцевому споживачу предмету закупівлі - Збройним силам України та добровольчим формуванням територіальної оборони.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що закупівля здійснювалася на виконання рішень виконавчого комітету №13 від 06.01.2023, №1076 від 11.11.2022, про що замовником було зазначено в електронної системи публічних закупівель Prozorro у розліді "інформація про предмет закупівлі".

Судом першої інстанції встановлено, що в матеріалах справи наявна копія рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 11.11.2022 № 1076 "Про передачу матеріально-технічних засобів", яким доручено КП "Адміністративно-технічне управління" здійснити закупівлю та подальшу безоплатну передачу матеріально-технічних засобів та інших матеріалів військовій частині Збройних сил України, у тому числі Комплект портативних цифрових радіостанцій Motorola у кількості 15 шт.

Крім того, рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради №13 від 06.01.2023 "Про передачу матеріально-технічних засобів", копія якого додана до матеріалів справи, доручено КП "Адміністративно-технічне управління" здійснити закупівлю та подальшу безоплатну передачу матеріально-технічних засобів та інших матеріалів військовій частині Збройних сил України комплекти Радіостанцій Motorola у кількості 16 шт.

Позивач зазначив, що рішення, які містять інформацію оборонного характеру не публікуються у загально-інформаційний доступ, а відтак відсутні у публічному доступі.

Разом з тим, враховуючи зазначені обставини та наявні в матеріалах справи документи, місцевим господарським судом встановлено, що закупівля товарів за договорами від 04.05.2023 №СФФ-16130 та № СФФ-16131 здійснювалася позивачем на виконання рішень виконавчого комітету для передачі товару кінцевому отримувачу - Збройним силам України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновків про те, що доводи відповідача стосовно того, що отримувачем товару є саме позивач і не передбачено будь-яких інших умов щодо передачі позивачем товару, що постачався, іншим особам (кінцевим споживачам товару), не знайшли свого підтвердження.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2023 позовні вимоги задоволено повністю; присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-Інтегратор" на користь Комунального підприємства "Адміністративно-технічне управління" 125 400,00 грн безпідставно нарахованого ПДВ та 2684,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Предметом розгляду у цій справі є позов з вимогою про стягнення 125 400,00 грн, безпідставно сплаченої позивачем відповідачу суми ПДВ з операції за договорами поставки від 04.05.2023 за № СФФ-16130 та № СФФ-16131, яка не оподатковується таким податком.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно з приписами ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші (ч. 1 ст. 177 Цивільного кодексу України).

Положеннями ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ч.ч. 1, 3 ст. 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (ч. 5 ст. 180 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податок на додану вартість - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

Згідно з вимогами підпунктів а) і б) пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 Податкового кодексу України.

Датою виникнення податкових зобов`язань зі сплати ПДВ з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, перелічених у пункті 187.1 статті 187 Податкового кодексу України.

За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).

Виходячи з наведеного, судова колегія акцентує, що хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку (близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20, а також викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі 910/12764/20).

Отже, порядок та механізм нарахування і сплати ПДВ чи навпаки (операції, які не є об`єктом оподаткування або звільнені від оподаткування тощо) врегульовано відповідними нормами Продатковим кодексом України та, відповідно, не можуть встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто в договірному порядку.

Тому відповідач, як одна із сторін зобов`язання, набув кошти, що є предметом спору, за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, що виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а поза підставами, передбаченими договором поставки, внаслідок їх перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Передбачений інститутом кондикції вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Отже предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (подібні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду викладені у постановах від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19)).

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Основна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст. 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або звертає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок меж збільшенням майна в однієї особи i відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення (аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20, від 04.05.2022 у справі № 903/359/21, від 05.10.2022 у справі № 904/4046/20).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Такої ж правової позиції дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах від 06.02.2020 у справі № 910/13271/18, від 23.01.2020 у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 у справі № 904/2444/18, від 16.09.2022 у справі № 913/703/20.

Враховуючи наведені вище обставини щодо звільнення від оподаткування ПДВ операції з постачання відповідачем товару за договорами поставки від 04.05.2023 за № СФФ-16130 та за № СФФ-16131, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що неповернення відповідачем позивачеві суми, перерахованої поза межами договірних платежів (суми ПДВ, яка не підлягала сплаті за встановлених обставин), мало наслідком збагачення відповідача на суму 125 400,00 грн, тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання обґрунтованими відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України та задоволення в повному обсязі вимог позивача про стягнення з відповідача 125 400,00 грн безпідставно збережених коштів, сплачених позивачем як ПДВ, від сплати якого позивач був звільнений на підставі прямої вказівки Закону України "Про внесення змін до підрозділу 2 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України щодо звільнення від оподаткування податком на додану вартість операцій з постачання/ввезення товарів для потреб безпеки і оборони у період воєнного стану".

Відтак, місцевий господарський суд надав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а тому дійшов цілком законного та обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Таким чином наведені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги відповідача.

В свою чергу, викладені позивачем у відзиві на апеляційну скаргу доводи є документально обґрунтованими та такими, що належним чином досліджені місцевим господарським судом при розгляді даної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм процесуального права та матеріального права.

Скаржником не доведено наявності підстав, визначених ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, для скасування рішення та для задоволення апеляційної скарги, таких підстав колегією суддів також не встановлено.

Таким чином, судова колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.

Судові витрати

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-Інтегратор" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2023 у справі № 910/9368/23 - без змін.

Матеріали справи № 910/9368/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Ю.Б. Михальська

К.В. Тарасенко