ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року Справа № 903/855/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Маціщук А.В., суддя Василишин А.Р. , суддя Бучинська Г.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача фізичної особи-підприємця Солтиса Сергія Степановича

на рішення Господарського суду Волинської області від 18.10.2023 р.

постановлене у м. Луцьк

у справі № 903/855/23 (суддя Дем`як В.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта-7"

до відповідача фізичної особи-підприємця Солтиса Сергія Степановича

про стягнення 70780,67 грн.

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до рішення Господарського суду Волинської області від 18.10.2023 р. у справі № 903/855/23 задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта-7". Відповідно до рішення суду підлягає стягненню з фізичної особи-підприємця Солтиса Сергія Степановича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта-7" 70780,67 грн. заборгованості.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач фізична особа-підприємець Солтис Сергій Степанович звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Скаржник вважає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права. Посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 р. у справі №127/15672/16-ц та зазначає, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦКУ виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Пояснює, що Велика Палата у постанові від 08.11.2019 р. справі № 127/15672/16-ц не зробила висновок, що строк позовної давності щодо вимог, які обумовлені триваючим правопорушенням, не застосовується, а, навпаки, підтвердила застосування цього інституту, визнавши право кредитора на стягнення коштів за триваючим простроченим грошовим зобов`язанням в межах строку позовної давності.

Доводить, що позовна давність за позовами, пов`язаними з простроченням періодичних платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Стверджує про те, що якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Однак, суд першої інстанції лише обмежився посиланням на наданий позивачем розрахунок, без дослідження та перевірки квитанцій, виписок по рахунку тощо, в яких зазначено про сплату відповідачем саме періодичних платежів у вигляді орендної плати.

Вважає, що твердження суду першої інстанції про те, що мало місце переривання строку позовної давності по сплаті усіх платежів незалежно від їх періоду, є необґрунтованим та безпідставним, адже згідно правових позицій Верховного Суду позовна давність за позовами, пов`язаними з простроченням щомісячних платежів (орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

Просить врахувати наведене і скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 18.10.2023 р. у справі № 903/855/23 повністю та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Дельта7" до фізичної особи-підприємця Солтиса Сергія Степановича відмовити.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Дельта-7" подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти доводів скаржника та просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Зазначає, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Доводить, що в даній ситуації ФОП Солтис С. С. сплачував не повну орендну плату, а лише частково - у розмірі 350.00 грн., що є частковою сплатою заборгованості, а тому підпадає під критерії, передбачені ст.264 ЦК України.

Просить рішення Господарського суду Волинської області від 18.10.2023 р. у справі № 903/855/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження. Апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і сторони не подавали клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, розгляд апеляційної скарги відбувся в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами згідно з ч.13 ст.8 ГПК України.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.

14.01.2010 позивач Товариство з обмеженою відповідальністю Дельта-7 та відповідач фізична особа-підприємець Солтис Сергій Степанович уклали договір оренди торгового місця № 102 /а.с. 12-16 у т. 1/.

Згідно п.1.1 договору позивач/орендодавець передає, а відповідач/орендар приймає у тимчасове платне користування торгове місце, площею 17,5 кв. м., яке знаходиться у ряду № 4, місце № 8 на території торгового комплексу Новий ринок за адресою: вул. Європейська, 3, с. Рованці, Луцького району, Волинської області. Передача торгового місця, зазначеного у п.1.1 договору, здійснена до його підписання, що посвідчується підписами сторін під цим договором (п.1.3 договору).

Відповідно до п 2.1. договору за користування торговим місцем відповідач/орендар сплачує позивачу/орендодавцю орендну плату у розмірі 20 грн. за 1 кв. м, що становить 350,00 грн. без ПДВ за один календарний місяць. Орендна плата сплачується відповідачем/орендарем не пізніше 5 числа поточного місяця (п. 2.2 договору).

Відповідно до п. 2.3 договору сторонами погоджено, що у випадку зростання інфляції, розмір орендної плати за кожен поточний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за той же місяць.

Зобов`язання орендаря визначені умовами п.3.1.2, 3.1.10 договору. Зокрема, відповідач/орендар зобов`язується своєчасно вносити орендну плату та інші платежі; в належному стані повернути за актом передачі-прийому торгове місце позивачу/орендодавцю на протязі 2-х днів після припинення дії цього договору (дострокового його розірвання або закінчення строку дії).

Згідно п. 4.1.1 договору за порушення термінів сплати орендної плати, встановлених у п. 2.2 договору, відповідач/орендар сплачує: за прострочку з 5-го до 15-го числа штраф у розмірі 10% від розміру орендної плати, визначеного пунктом 2.1 цього договору, за несплату після 15-го числа - штраф у розмірі 50% від розміру орендної плати, визначеного пунктом 2.1 цього договору.

Договір вступив в дію з 14.01.2010 та укладений до 31.12.2059 р. (п.5.1 договору).

Відповідно до п. 5.2 договору зміни та доповнення до договору вносяться шляхом підписання додаткових угод, які є невід`ємною частиною даного договору.

Дія договору припиняється внаслідок: закінчення терміну дії; дострокового розірвання. Цей договір може бути достроково розірваний за згодою сторін. Сторона, що вирішила достроково розірвати договір, повідомляє іншу сторону не менше як за 30 календарних днів до дати розірвання (п.5.4, 5.5 договору).

Договір оренди підписаний директором ТОВ «Дельта-7» Пахолком І.Л. та ФОП Солтисом Сергієм Степановичем.

Позивач як орендодавець надав відповідачу як орендарю торгове місце на території торгового комплексу "Новий ринок" не заперечується сторонами, зокрема, відповідачем.

Позивач доводить, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків, а саме - не здійснює своєчасно та у повному розмірі оплату за користування об`єктом оренди. У розрахунках суми боргу, доданих до позовної заяви, позивач відобразив нарахування орендної плати, починаючи з моменту дії договорів, та просить суд стягнути заборгованість за період з 01.02.2010 р. по 31.07.2023 р. у сумі 90168,93 грн. та штраф у сумі 5279,31 грн. за прострочення сплати орендної плати /а.с. 17-19 у т. 1/.

08.09.2023 р. позивач подав до суду першої інстанції заяву про зменшення позовних вимог, зазначивши про виявлені помилки у розрахунку суми боргу та надав новий розрахунок суми боргу /а.с. 39 у т. 1/. Відповідно до нового розрахунку суми боргу позивач просить зменшити суму позову і стягнути з відповідача 66585,04 грн. боргу та 4195,63 грн. штрафу за прострочення сплати орендної плати /а.с. 40-42 у т. 1/.

Задовольняючи позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення суми позову, Господарський суд Волинської області дійшов висновку, що доводи та заперечення відповідача не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а умовами договору чітко визначений обов`язок сплати відповідачем орендної плати з урахуванням індексу інфляції, відповідно платежі вносились не у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду першої інстанції з урахуванням такого.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч.1, 7 ст.193 ГК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У відповідності до ч.2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

На умовах договору оренди торгового місця № 102 від 14.01.2010 між сторонами відбулись правовідносини з оренди, врегульовані нормами гл.58 ЦК України та ст.ст.283-286, 291 ГК України.

Відповідно до норм ч.2 ст. 283 ГК України,760 ЦК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

За користування майном орендар сплачує платіж, розмір якого встановлюється договором оренди і не залежить від наслідків господарської діяльності. Орендна плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ст..ст.286 ГК України, ч.ч.1, 5 ст. 762 ЦК України).

Стаття 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, договір оренди торгового місця № 102 від 14.01.2010 р., укладений сторонами, є чинним, у судовому порядку не визнавався недійсним.

Відповідач не заперечує часткову оплату орендної плати за договором оренди торгового місця. За період з 01.02.2010 р. по 31.07.2023 р. позивач нарахував відповідачу згідно п. 2.2 договору 66585,04 грн заборгованості зі сплати орендної плати, оскільки всупереч п. 2.3 договору відповідач не сплачував орендну плату за кожен поточний місяць у розмірі. Який мав визначатись шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за той же місяць. Таким чином, грошові зобов`язання відповідач/орендар протягом спірного періоду виконував частково.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 26.06.2020 р. у справі № 905/21/19 відступила від висновків касаційного суду, викладених в постановах від 21.05.2019 р. у справі № 916/2889/13 та від 14.01.2020 р. у справі № 924/532/19, про можливість розрахунку інфляційних збитків за поточний період без урахування інфляційної складової основного боргу за попередній місяць, оскільки це порушує принципи індексації доходів населення, визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. № 1078, та Методикою розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженого наказом Державного комітету статистики України від 27.07.2007 р. № 265, з дотриманням певної математичної послідовності розрахунку, закладеної в цих нормативних актах.

Згідно п. 23 даної постанови Верховного Суду, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.

Такі висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду враховуються колегією суддів відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ч.4 ст. 236 ГПК України.

Отже, нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Розрахунки суми боргу, долучені позивачем до заяви про зменшення позовних вимог на а.с.40-42, перевірені колегією суддів, є арифметично правильні і такими, що відповідають умовам договору і встановленим обставинам у справі.

Оскільки заборгованість зі сплати орендних платежів у сумі 66585,04 грн. відповідача не відшкодована, тому позовна вимога про стягнення боргу підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність тверджень відповідача про сплив позовної давності, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до частини 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Згідно із ч. 3 ст. 264 Цивільного кодексу України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена також у постанові від 23.12.2020 р. Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 127/23910/14-ц.

Судом на підставі матеріалів справи встановлено і не оспорюється відповідачем, що останній своєчасно сплачував орендну плату у сумі 350,00 грн.

Враховується, що відповідач підписав і не оспорював умови договору, зокрема, умови п. 2.3 договору про визначення розміру орендної плати за кожен поточний місяць шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за той же місяць у випадку зростання інфляції. Натомість відповідач орендну плату сплачував без необхідного коригування, тобто частково сплачував погоджені за умовами договору платежі протягом періоду з 01.02.2010 р. по 31.07.2023 р. Такі діі відповідача підтверджують, що має місце переривання перебігу строку позовної давності.

Необхідно також врахувати, що відповідно до п. 12 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVІD-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжувалися на строк дії такого карантину.

Пунктом 19 "Прикінцеві та перехідні положення ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

За захистом своїх порушених прав позивач звернувся з позовом до суду першої інстанції 16.08.2023 р. Отже, вимоги про стягнення заборгованості за договорами оренди в сумі 66585,04 грн. за період з 01.02.2010 р. по 31.07.2023 р. пред`явлені позивачем в межах строку позовної давності.

Оскільки несвоєчасне виконання грошового зобов`язання має місце відповідач порушував строк, визначений у п.2.2 договору (про що зазначено вище), тому суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про стягнення штрафу за несплату орендної плати після 15-го числа у сумі 4195,63 грн., обрахованій як 50% від розміру орендної плати за обґрунтованим розрахунком позивача з урахуванням шестимісячного строку. Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на умовах п. 4.1.1 договору і відповідає нормам ст. ст. 230, 231 ГК України.

Колегія суддів керується нормами ст..269 ГПК України і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги за наявними у ній і додатково поданими доказами. Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, однак не наводить будь яких заперечень щодо стягнення штрафу - не оспорює підстави застосування чи розрахунок тощо. Натомість викладені в апеляційній скарзі доводи зводяться до застосування позовної давності. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач підтвердив обставини прострочення і обґрунтованість. Отже, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції по суті спору.

Підсумовуючи викладене, за результатом перегляду рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення Господарського суду Волинської області від 18.10.2023 р. у справі № 903/855/23 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і немає підстав для його скасування чи зміни.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно зі ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 269 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача фізичної особи-підприємця Солтиса Сергія Степановича залишити без задоволення. Рішення Господарського суду Волинської області від 18.10.2023 р. у справі № 903/855/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом України.

Справу № 903/855/23 повернути Господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Маціщук А.В.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.