ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" січня 2024 р. Справа № 910/7692/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

секретар Місюк О.П.

за участю

представників: позивача - Магратій Я.В.;

відповідача - Закарлюка Н.С.

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац"

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 (повне рішення складене 12.10.2023)

та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2023 (повне рішення складене 19.10.2023)

у справі №910/7692/23 (суддя - Спичак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр"

про визнання дій незаконними та скасування тарифів.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Тівац" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" про:

- визнання незаконними дій Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" по встановленню тарифів і структури тарифів на послуги утримання (управління) будинків і споруд та прибудинкових територій для житлово-офісно-торговельно-розважального комплексу по вул. Саперне поле, 14/55, ІІІ черги будівництва;

- визнання односторонніми правочинами Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" наступних наказів: №10/1 "Про внесення змін до тарифів і структури тарифів на послуги утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" від 21.02.2019; №13/2 "Про нарахування плати за послуги з утримання будинку та прибудинкової території" від 01.04.2019; №1 "Про внесення змін до тарифів і структури тарифів на послуги утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" від 15.01.2020; №2 "Про внесення змін до тарифів і структури тарифів на послуги утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" від 05.01.2021; №3 "Про внесення змін до тарифів і структури тарифів на послуги утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" від 14.01.2022; №4 від 29.01.2021 "Про нарахування плати за послуги з утримання будинку та прибудинкової території";

- застосування наслідків недійсності правочинів, складених у формі наказів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачем затверджено тарифи на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій без перевірки їх економічної обґрунтованості та за відсутності визначеної чинним законодавством документації і згоди всіх співвласників житлового будинку, тобто без дотримання вимог Закону України "Про житлово-комунальні послуги", Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", чим, за твердженнями позивача, порушено його права та інтереси, як споживача житлово-комунальних послуг, передбачених ст. ст. 4, 10, 18, 25 Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2023 у справі №910/7692/23 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" залишено без руху.

У встановлений судом строк позивачем були усунуті недоліки позовної заяви. У заяві про усунення недоліків позивачем було уточнено зміст позовних вимог та викладено їх у наступній редакції:

- визнати незаконними дії Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" по призначенню тарифів і структури тарифів на послуги з утримання (управління) будинків і споруд та прибудинкових територій для житлово-офісно-торговельно-розважального комплексу по вул. Саперне поле, 14/55, III черги будівництва;

- скасувати тарифи, призначені з 01.04.2019 та по день винесення судового рішення, за утримання будинку і споруд та прибудинкової території: у розмірі 20,87 грн за 1 м2 загальної площі з 01.04.2019 по 30.04.2019; у розмірі 23,73 грн за 1 м2 загальної площі з 19.08.2019 по 31.10.2019; у розмірі 24,84 грн за 1 м2 загальної площі з 15.02.2020 по 31.12.2020; у розмірі 26,86 грн за 1 м2 загальної площі з 01.01.2021 по 31.12.2021; у розмірі 28,29 грн за 1 м2 загальної площі з 01.01.2022 по 15.05.2023, до складової (структури) тарифу яких входять послуги з прибирання прибудинкової території, прибирання сходових клітин, вивезення побутових, великогабаритних, рідких відходів (збирання, зберігання, перевезення, перероблення, утилізація, знешкодження та захоронення, технічне обслуговування ліфтів, обслуговування систем диспетчеризації, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем гарячого, холодного, водовідведення, теплопостачання, зливної каналізації, технічне обслуговування систем протипожежної автоматики та димовидалення, а також інших внутрішньобудинкових інженерних систем у разі їх наявності, поточний ремонт конструктивних елементів, внутрішньобудинкових систем гарячого і холодного водопостачання, водовідведення, теплопостачання та зливної каналізації і технічних пристроїв будинку та елементів зовнішнього упорядження, поливання дворів, клумб і газонів, прибирання і вивезення снігу, посипання частин прибудинкової території, призначеної для проходу та проїзду, протиожеледними сумішами, експлуатація номерних знаків на будинку, освітлення місць загального користування, підвальних приміщень та підкачування води, енергопостачання для ліфтів, прибуток, охорона, для житлово-офісно-торговельно-розважального комплексу по вул. Саперне поле, 14/55, III черги будівництва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2023 відкрито провадження у справі №910/7692/23, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 (повне рішення складене 12.10.2023) у справі №910/7692/23 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" відмовлено.

09.10.2023 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" надійшла заява про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 96000,00 грн.

10.10.2023 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" надійшла заява про стягнення з позивача витрат на правову допомогу у розмірі 35000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.10.2023 призначено судове засідання для вирішення питання про розподіл судових витрат на 18.10.2023.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва 18.10.2023 (повне рішення складене 19.10.2023) відмовлено у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац", заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" задоволено частково та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 04.10.2023, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не з`ясовано всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено приписи процесуального закону.

Позивач вказує на те, що частина підстав позову взагалі не досліджувалася місцевим господарським судом. На переконання скаржника, суд першої не звернув увагу на той факт, що в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що накази відповідача про затвердження тарифів прийняті поза межами його повноважень та у спосіб, не передбачений законом, всупереч принципам ціноутворення у сфері цін/тарифів на житлово-комунальні послуги.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 01.11.2023 апеляційну скаргу на рішення у справі №910/7692/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2023 відкрито апеляційне провадження у справі №910/7692/23 за апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023, призначено її до розгляду на 05.12.2023, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву.

Також, не погоджуючись з додатковим рішенням Господарського суду міста Києва 18.10.2023, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції під час ухвалення додаткового рішення порушено приписи процесуального права.

Позивач зазначає, що відповідач в порушення ч. 1 ст. 124 та ч. 8 ст. 129 ГПК України у відзиві на позовну заяву не надав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат та не надав доказів понесення таких витрат, а лише обмежився зазначенням суми витрат та не вказав, які докази не може бути ним подано разом з першою заявою по суті справи. При цьому, відповідачем також не наведено поважних причин неподання частини доказів понесення судових витрат до закінчення судових дебатів у справі.

Відповідно до протоколу передачі апеляційної скарги раніше визначеному складу суду Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2023 апеляційну скаргу на додаткове рішення Господарського суду міста Києва 18.10.2023 у справі №910/7692/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою на додаткове рішення, об`єднано її в одне провадження зі скаргою на рішення, призначено до розгляду на 05.12.2023, а також встановлено відповідачу строк на подання відзиву.

28.11.2023 до суду представником позивача подано заяву про дослідження у судовому засіданні договору №1213/07/19 від 01.07.2019 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території. Другий ідентичний примірник заяви надійшов до суду 01.12.2023 засобами поштового зв`язку.

30.11.2023 до суду представником позивача подано клопотання про витребування у відповідача доказів, а саме довідку-розрахунок з вказівкою вхідних даних, які приймали участь у розрахунках складових (структури) тарифу на послуги для житлово-офісно-торговельно-розважального комплексу по вул. Саперне поле, 14/55, III черги будівництва. Другий ідентичний примірник клопотання надійшов до суду 05.12.2023 засобами поштового зв`язку.

01.12.2023 представником позивача подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказу - копії нотаріально посвідченої заяви свідка від 24.10.2023, поданої під час розгляду справи №910/14977/22. Другий ідентичний примірник клопотання надійшов до суду 05.12.2023 засобами поштового зв`язку.

До суду 01.12.2023 представником Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" подано відзив на апеляційну скаргу позивача на додаткове рішення, у якому відповідач просить залишити її без задоволення, а додаткове рішення - без змін. Другий ідентичний примірник відзиву надійшов до суду 04.12.2023.

У призначене засідання суду 05.12.2023 з`явилися представники сторін. Судом розглянуто клопотання позивача про витребування та долучення до матеріалів справи доказів та відмовлено у їх задоволенні з підстав недотримання заявником приписів процесуального права. Окрім цього, судом задоволено заяву позивача про дослідження доказу, а саме договору №1213/07/19 від 01.07.2019 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території.

Вказані ухвали занесені до протоколу судового засідання від 05.12.2023.

Після розгляду клопотань позивача судом розпочато розгляд апеляційних скарг та заслухано пояснення представників сторін.

З метою додаткового з`ясування обставин справи судом оголошено перерву у судовому засіданні до 09.01.2024.

До суду 28.11.2023 від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії додаткової угоди №1 від 01.01.2024 про продовження терміну дії договору про надання правової допомоги №17 від 17.08.2020 на підтвердження повноважень представництва інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац".

У призначене судове засідання 09.01.2024 з`явилися представники сторін. Судом продовжено розгляд апеляційних скарг зі стадії дослідження доказів та заслухано виступи представників сторін у судових дебатах.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, Товариство з обмеженою відповідальністю "Тівац" є власником нежитлових приміщень (громадського призначення), а саме: групи приміщень №1019 загальною площею 739,00 кв. м та групи приміщень №1016 загальною площею 11,5 кв. м, які є вбудовано-прибудованими приміщеннями зі спільними комунікаціями, несучими стінами та силовими конструкціями з житлово-офісно-торговельно-розважальним комплексом (далі за текстом житловий будинок), за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, буд. №14/55 (вул. Анрі Барбюса, 51/2), що є невід`ємною частиною будинку.

Позивач набув права власності на вищевказані нежитлові приміщення 15.05.2019 та 16.07.2019 на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №20392/РН-Н від 07.02.2019 та договору купівлі-продажу майнових прав №20393/РН-Н від 07.02.2019, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме.

Житлово-офісно-торговельно-розважальний комплекс прийнято в експлуатацію на підставі сертифіката серія ІУ №93, виданого ДАБІ України 27.12.2016, з наступними характеристиками: кількість поверхів - 7, 26; загальна площа квартир - 14065,5 кв. м; кількість квартир - 195, площа вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень - 8233,7 кв. м; площа паркінгу (в т.ч. проїзди) - 1628,3 кв. м.

Позивач вказує, що за вказаною адресою житловий будинок незрозуміло яким чином та на підставі яких документів самовільно обслуговується Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр", за твердженням якого вказане підприємство є обслуговуючою організацією і надає послуги з утримання будинку, при цьому, не є ані власником житлового будинку, ані балансоутримувачем, ані управителем. Між співвласниками, позивачем та відповідачем жодних договірних відносин в рамках діючого законодавства не має. Договору про надання послуг з позивачем не укладено та відповідач не звертався з такою пропозицією.

Як вказує позивач, в порушення чинного законодавства тарифи на послуги формуються відповідачем не прозоро, з порушенням закону, чим порушується право позивача, як споживача, на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про послуги, їх кількість, якість та склад. Без законно встановлених тарифів на житлово-комунальні послуги позивачу нараховується незаконний, фіктивний борг.

Також відповідач, перевищуючи свої повноваження, витрачає не за призначенням кошти, кошториси не затверджені загальними зборами, оскільки загальні збори співвласників житлового будинку не проводяться і не проводилися, та витрачаючи кошти на ремонтні роботи, вартість яких не відома. При цьому, відповідач немає законних підстав вимагати оплату послуг, оскільки послуги нав`язані внаслідок вчинення одностороннього правочину.

Позивач звертає увагу на те, що відповідачу житловий будинок не був переданий в управління (на баланс чи позабаланс) співвласниками/власником чи балансоутримувачем, як замовником будівництва житлового будинку (ДВ "Преса України", сертифікат серії ІУ №93), документів протилежного не існує (протоколу загальних зборів співвласників, актів приймання-передачі тощо).

Як вказує позивач, відповідач протиправно, з порушенням вимог чинного законодавства самовільно сам себе призначив обслуговуючою організацією, призначив і затвердив тарифи на житлово-комунальні послуги, не надає звіти щодо фінансово-господарської діяльності, самовільно та безконтрольно витрачає кошти співвласників житлового будинку, вимагає оплати неіснуючого боргу за житлово-комунальні послуги по невідомим тарифах.

Позивач стверджує, що він у 2023 році дізнався, що по житловому будинку відповідач локальними актами в односторонньому порядку без згоди всіх співвласників встановив та змінив (підвищив) тарифи і структуру тарифів на послуги утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, на підставі таких документів, а саме:

- наказу №10/1 "Про внесення змін до тарифів і структури тарифів на послуги утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" від 21.02.2019, додатками до якого є: складова тарифу по вул. Саперне поле 14/55 (7 поверх офіс), складова тарифу по вул. Саперне поле 14/55 (офісна прибудова), складові розміру плати (тарифу) за послуги з утримання будинків, споруд, та прибудинкових територій по ж/б будинку на січень 2019; складові розміру плати (тарифу) за послуги з утримання будинків, споруд, та прибудинкових територій по ж/б будинку на лютий 2019;

- наказу №13/2 "Про нарахування плати за послуги з утримання будинку та прибудинкової території" від 01.04.2019, додатками до якого є: тариф на послугу з утримання будинків і споруд та прибудинкової території по вул. Саперне поле 14/55 (офісна прибудова), тариф на послугу з утримання будинків і споруд та прибудинкової території по вул. Саперне поле 14/55 (офісна прибудова);

- наказу №1 "Про внесення змін до тарифів і структури тарифів на послуги утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" від 15.01.2020, додатками до якого є: складова тарифу по вул. Саперне поле 14/55 (офісна прибудова); складові розміру плати (тарифу) за послуги з утримання будинків, споруд, та прибудинкових територій по ж/б будинку на січень 2020;

- наказу №2 "Про внесення змін до тарифів і структури тарифів на послуги утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" від 05.01.2021, додатками до якого є: складова тарифу по вул. Саперне поле 14/55 (офісна прибудова); складові розміру плати (тарифу) за послуги з утримання будинків, споруд, та прибудинкових територій по ж/б будинку з 01.01.2021;

- наказу №3 "Про внесення змін до тарифів і структури тарифів на послуги утримання будинків і споруд та територій" від 14.01.2022, додатками до якого є: складова тарифу по вул. Саперне поле 14/55 (офісна прибудова) з січня 2022 року; складова тарифу по вул. Саперне поле 14/55 (офісна прибудова) з березня 2022 року; складові розміру плати (тарифу) за послуги з утримання будинків, споруд, та прибудинкових будинку з 01.01.2022;

- наказу №4 від 29.01.2021 "Про нарахування плати за послуги з утримання будинку та прибудинкової території".

Як вказує позивач, жодним нормативно-правовим актом не передбачене право вносити зміни до тарифу і структури тарифу на підставі внутрішнього наказу підприємства. Калькуляції (кошториси) вартості послуг з утримання житлового будинку на 2019-2022 роки до вищевказаних наказів не існує і вони ніким не затверджувалися. Жодним рішенням співвласників житлового будинку не було встановлено вичерпного переліку житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності на 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2022 рік, 2023 рік, що в будь-якому випадку виключало можливість їх продовження та підвищення на майбутні періоди.

Також позивач зазначає, що на адвокатський запит представника отримано від відповідача копії документів, відповідно до яких 05.10.2018 нібито відбулися збори співвласників багатоквартирного будинку за місцем находженням: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55, які оформлені протоколом від 05.10.2018, і на порядок денний було винесено 2 питання:

- підвищення відповідачем тарифів на надання послуг з утримання будинків та споруд у зв`язку з підвищенням цін та приведення світла до фактичного споживання;

- у разі зміни цін/тарифів обсягу окремих складових економічно обґрунтованих витрат з причин, які не залежать від відповідача, останній проводить коригування встановлених цін/тарифів.

Однак, рішення загальних зборів від 05.10.2018 позивач вважає незаконними, ухваленими з порушенням вимог закону та складеними одноосібно відповідачем з проставленими підписами від імені співвласників будинку. У протоколі від 05.10.2018 не зазначено, в якому статусі перебуває відповідач щодо будинку - балансоутримаувач чи управитель і чому для відповідача співвласники проголосували та не заперечували проти підвищення тарифів на послуги, якщо тарифи на послуги у 2018 році затверджувалися органом місцевого самоврядування, які мали діяти до вересня 2019 року.

Також, до введення в дію Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у редакції Закону №2189 від 09.11.2017 діяв Закон України "Про житлово-комунальні послуги" у редакції Закону №1875 від 24.06.2004 (згідно Прикінцевих і перехідних положень в частині дії тарифів до листопада 2019 року), і затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги належало до повноважень органу місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг - Виконавчого комітету Київської міської ради.

Таким чином, позивач вважає, що рішення загальних зборів від 05.10.2018 за своєю суттю суперечить вимогам закону.

Як вбачається з оскаржуваних наказів, тарифи було поділено для житлових і нежитлових приміщень. Однак, калькуляційною одиницею для проведення розрахунку є 1 квадратний метр площі, що перебуває у власності, незалежно від її характеристик. Частка участі співвласників в загальному обсязі витрат на утримання будинку визначається пропорційно площі приміщень, що їм належать, а не в залежності від цільового призначення таких приміщень. При цьому, також не існує економічно обґрунтованих витрат та визначеної собівартості послуг на управління (утримання/обслуговування) як нежитлових приміщень №№1016 та 1019 позивача, так і всього житлового будинку. Тому, підвищений тариф за послуги для власників офісних приміщень, у порівнянні з власниками житлових приміщень, є порушенням положень чинного законодавства.

Тому позивач просить суд визнати незаконними дії Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" по призначенню тарифів і структури тарифів на послуги з утримання (управління) будинків і споруд та прибудинкових територій для житлово-офісно-торговельно-розважального комплексу по вул. Саперне поле 14/55 у місті Києві, III черги будівництва, а також скасувати тарифи, призначені з 01.04.2019 та по день винесення судового рішення, за утримання будинку і споруд та прибудинкової території, встановлені наказами відповідача.

Місцевий господарський суд, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, вказав на те, що виходячи з предмету та підстав позовних вимог, обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, оскільки жодним чином не призведе до відновлення прав та законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац". При цьому, встановлення всіх обставин, про які вказує позивач у позовній заяві та які входять до предмета доказування у справі, слід здійснювати в межах справи про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" грошових коштів (заборгованості). За висновками суду, заявлені позивачем позовні вимоги про визнання незаконними дій по призначенню тарифів і структури тарифів та скасування тарифів є, по суті, обставинами, від яких залежить наявність підстав для стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги та які слід розглядати в межах справи про стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги. Більш того, позовна вимога про визнання незаконними дій відповідача щодо призначення тарифів і їх структури по суті є обставиною, яка встановлюється при вирішенні судового спору та на підставі якої суд приймає рішення (наприклад, у спорі про визнання недійсним рішення, договору, тощо), та не може бути самостійною позовною вимогою. Задоволення такої позовної вимоги як визнання дій відповідача щодо призначення тарифів незаконними, неможливе з огляду на її неефективність, так як задоволення такої вимоги не призводить до захисту/поновлення порушених/оспорюваних прав позивача. Поряд з цим, оскільки позивачем не заявлені позовні вимоги про визнання наказів про призначення тарифів недійсними, відсутні підстави для задоволення позову в частині скасування тарифів, так як правочини, якими вони встановлені, є чинними.

Після ухваленого судового рішення у встановлений процесуальний строк до суду першої інстанції відповідачем подано заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 35000,00 грн.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи заяву позивача, врахував заперечення Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" та зазначив, що такі послуги як консультування та попереднє опрацювання матеріалів (документів), вивчення судової практики, формування правової позиції, підготовка та подання адвокатом відзиву на позовну заяву є, по суті, одним і тим самим видом правової допомоги. Крім того, судом враховано відмову у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, з огляду на що відсутні підстави покладати на позивача витрати адвоката за вказані послуги. Таким чином, за висновком суду, враховуючи складність справи, предмет та підстави позову, заявлена відповідачем до стягнення з позивача сума витрат на правову допомогу не є обґрунтованою, пропорційною до предмета спору, а визначений відповідачем розмір адвокатських витрат не є неминучим та розумним, що є підставою не покладати у повному обсязі понесені відповідачем витрати на правову допомогу адвоката на позивача.

Як наслідок, місцевий господарський суд дійшов висновку про необхідність покладення на позивача витрат відповідача на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо відсутності підстав для задоволення заявленого позову, а також щодо часткового задоволення заяви відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та вважає за необхідне зазначити наступне.

Щодо розгляду спору по суті та апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 ГПК України).

Статтею 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 ЦК України. Аналогічні положення містить ст. 20 ГК України.

Виходячи з системного аналізу ст. ст. 15 та 16 ЦК України, ст. 20 ГК України та ГПК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень ГПК України обов`язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

У рішенні Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) №18-рп/2004 від 01.12.2004 визначено поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права" як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об`єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб`єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16, 06.02.2019 у справі №522/12901/17-ц, 02.07.2019 у справі №48/340, 01.10.2019 у справі №910/3907/18, 28.01.2020 у справі №50/311-б, 19.05.2020 у справі №922/4206/19, 22.09.2020 у справі №910/3009/18, 22.06.2021 у справі №200/606/18 та 22.06.2021 у справі №334/3161/17.

Одночасно з цим, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а відповідно до ст. 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, способи захисту за своїм призначенням можуть вважатися визначеним законом/механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, метою застосування певного способу захисту є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб`єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Поряд з цим, згідно з правомірними висновками суду першої інстанції, виходячи з предмету та підстав позовних вимог, обраний позивачем спосіб захисту не є ефективним, оскільки у даному випадку ніяким чином не призведе до відновлення прав та законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац".

Зокрема, встановлення всіх обставин, про які вказує позивач у позовній заяві та які входять до предмета доказування, слід здійснювати в межах справи про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" грошових коштів (заборгованості).

Судом першої інстанції встановлено, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/14977/22 за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" заборгованості у розмірі 428146,41 грн та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" про визнання незаконними дій щодо нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги у період з 01.05.2019 по 30.09.2022, визнання незаконним тарифу на послуги з утримання будинків, споруд і прибудинкових територій, який застосовує Товариство з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" за адресою: м. Київ, вул. Саперне поле, 14/55, у період з 01.05.2019 по 30.09.2022, а також скасування незаконних нарахувань.

Так само, заявлені позивачем у даній справі позовні вимоги про визнання незаконними дій по призначенню тарифів і структури тарифів на послуги з утримання (управління) будинків і споруд та прибудинкових територій для житлово-офісно-торговельно-розважального комплексу по вул. Саперне поле 14/55 у місті Києві, III черги будівництва та скасування тарифів є, по суті, обставинами, від яких залежить наявність підстав для стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги та які слід розглядати в межах справи про стягнення заборгованості за спожиті комунальні послуги.

Більш того, позовна вимога про визнання незаконними дій відповідача щодо призначення тарифів і їх структури по суті є обставиною, яка встановлюється при вирішенні судового спору та на підставі якої суд приймає рішення (наприклад, у спорі про визнання недійсним рішення, договору тощо), та не може бути самостійною позовною вимогою.

У будь-якому випадку задоволення такої позовної вимоги як визнання незаконними дій відповідача щодо призначення тарифів і їх структури, неможливе з огляду на її неефективність, так як задоволення такої позовної вимоги не призводить до захисту/поновлення порушених/оспорюваних прав позивача.

Що ж стосується вимог про скасування тарифів, судом зазначено, що оспорювані позивачем тарифи затверджувалися наказами відповідача, про які зазначає позивач у позовній заяві та копії яких долучені до матеріалі справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 3 ст. 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину (ч. 5 ст. 202 ЦК України).

Отже, накази відповідача про затвердження тарифів на житлово-комунальні послуги є правочинами.

Наведене свідчить про те, що у випадку незгоди позивача з тарифами, які затверджені наказами Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр", позивач має оскаржувати відповідні накази (правочини).

Наприклад, у тому випадку, коли тарифи на житлово-комунальні послуги затверджені рішенням загальних зборів ОСББ, а співвласник не згоден з тарифами, співвласник подає позов про визнання недійсним рішення загальних зборів.

В даному ж випадку правочинами є відповідні накази Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр", якими затверджувалися тарифи, з огляду на що належним способом захисту є подання позову про визнання наказів недійсними.

Поряд з цим, оскільки позивачем при усуненні недоліків позовної заяви було змінено предмет позову та наразі позивачем не заявлені позовні вимоги про визнання наказів недійсними, відсутні підстави для задоволення позову в частині скасування тарифів, так як правочини, якими вони встановлені, є чинними.

Враховуючи наведене та з огляду на підстави та зміст позову і характер спірних правовідносин сторін, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним. Відповідно, задоволення таких позовних вимог не може призвести до захисту прав чи інтересів позивача.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац".

З приводу доводів позивача, викладених ним в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 162 ГПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

За змістом положень ст. 4 та п. 4 ч. 3 ст. 162 ГПК України при зверненні до суду з позовом позивач самостійно визначає зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду, особа (позивач) наводить у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес, ким воно порушено та спосіб його захисту. Позовом у процесуальному сенсі є звернення особи до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Так, під предметом позову розуміється матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів, а підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Схожі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17 та 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц.

З урахуванням викладеного, оскільки заявлені позовні вимоги у даній справі не відповідають належним та ефективним способам захисту, оскільки їх задоволення не призведе до захисту прав та інтересів позивача, останнім обрано неналежний та неефективний спосіб захисту, і зазначене є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

При цьому, у разі звернення позивача до суду щодо застосування неналежного чи неефективного способу захисту суд не перевіряє доводи сторін в частині висновків щодо суті позовних вимог, оскільки відповідний аналіз має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення у разі звернення позивача до суду щодо застосування належного чи ефективного способу захисту. Подібні за змістом висновки наведені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17 та постановах Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/3156/17, 19.02.2020 у справі №911/269/19, 23.02.2021 у справі №910/1080/20 та 07.07.2021 у справі №916/2194/18.

Оскільки за результатами розгляду справи судом першої інстанції правомірно встановлено, що позивачем обрано неналежний та неефективний спосіб захисту прав та інтересів, то у суду були відсутні підстави перевіряти доводи сторін і надавати висновки щодо обставин встановлення тарифів і структури тарифів на послуги утримання (управління) будинків і споруд та прибудинкових територій для житлово-офісно-торговельно-розважального комплексу по вул. Саперне поле, 14/55, ІІІ черги будівництва.

Таким чином, колегія суддів зауважує на тому, що обрання позивачем неналежного способу захисту порушеного права є самостійною підставою для ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки в цьому разі суд не робить висновків по суті спору.

З урахуванням усього вищезазначеного, апеляційний суд відхиляє доводи скаржника з приводу того, що частина підстав позову не досліджувалася місцевим господарським судом.

Щодо стягнення з позивача витрат відповідача на професійну правничу допомогу та апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2023.

Судом встановлено, що у своїй першій заяві по суті спору відповідачем зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" понесло та очікує понести під час розгляду справи судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 80000,00 грн.

Звертаючись до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, відповідач просив стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 35000,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 35000,00 грн відповідачем до суду першої інстанції надано копії наступних доказів:

- договору №22/6 про надання правової (правничої) допомоги від 22.06.2023, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" та адвокатом Закарлюкою Н.С.;

- додатку №01 до договору від 22.06.2023 з визначенням вартості правничої допомоги;

- акту №01 від 05.10.2023 про надання правничої допомоги на суму 35000,00 грн;

- рахунку на оплату №05/10 від 05.10.2023 на суму 35000,00 грн;

- платіжної інструкції №670 від 05.10.2023 на суму 10000,00 грн.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви (ч. ч. 3 та 4 ст. 244 ГПК України).

Відповідно до ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно зі ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору, як наслідок суд з урахуванням конкретних обставин, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 ГПК України, які застосовуються за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Аналогічні за змістом висновки наведені у постановах Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №910/17343/20 та 15.06.2022 у cправі №911/2652/17 (911/3581/20).

Також суд вважає за необхідне звернутися до викладеної у додаткових постановах Верховного Суду від 30.06.2022 у справі №915/517/21 та 16.02.2023 у справі №911/1779/21 правової позиції, згідно якої для включення всієї суми гонорару у відшкодування згідно ст. 126 ГПК України має бути установлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим, тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою. Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Подібні висновки викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21.

Отже, визначаючи розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, ураховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу, зокрема: критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

22.06.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" (клієнт) та адвокатом Закарлюкою Н.С. (адвокат) укладений договір №22/6 про надання правової (правничої) допомоги, відповідно до умов якого адвокат зобов`язується надати клієнту визначені цим договором юридичні послуги (правову допомогу) щодо захисту інтересів, прав та свобод у судовій справі №910/7692/23 в Господарському суді міста Києва за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перший український експертний центр" про зобов`язання вчинити дії.

Відповідно до п. 4.2 договору розмір гонорару визначається сторонами у додатку №1 до цього договору. При визначенні розміру гонорару враховується: обсяг і час роботи, що потрібний адвокату для належного виконання доручення; ступінь складності правових питань, що стосуються доручення; вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання; необхідність виїзду адвоката у відрядження; важливість доручення з точки зору інтересів клієнта; особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; характер і тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом; кваліфікація, професійний досвід, науково-теоретична підготовка та репутація адвоката.

Розмір гонорару не залежить від досягнення або недосягнення адвокатом позитивного результату, якого бажає клієнт, якщо сторони додатково не домовляться про інше (п. 4.3 договору).

Згідно з п. 4.4 договору клієнт зобов`язаний здійснити повний розрахунок за послуги, надані адвокатом у суді першої інстанції, протягом 30 (тридцяти) робочих днів з моменту прийняття судом першої інстанції рішення у справі.

У додатку №1 до договору сторони погодили наступні послуги, які надаються адвокатом, та їх вартість за 1 годину роботи:

1) консультування - 1000,00 грн;

2) підготовка та подання позовної заяви, відзиву на позовну заяву, інших заяв по суті, апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, а також ознайомлення із матеріалами справи; узагальнення судової практики зі схожих правовідносин; обрання способу захисту порушеного права, написання тексту позовної заяви, збирання доказів, надсилання позовної заяви, відзиву на позовну заяву до суду тощо - 1200,00 грн;

3) написання заяв, клопотань, адвокатських запитів - 700,00 грн;

4) виїзд адвоката (з будь-яких потреб, в тому числі подання/отримання документів тощо) - 1000,00 грн;

5) участь адвоката у судовому засіданні - 1500,00 грн.

05.10.2023 між сторонами складено та підписано акт №01 про надання правничої допомоги на загальну суму 35000,00 грн.

У акті сторонами погоджено зміст та вартість наступних послуг:

1) консультування (у тому числі підготовлення та укладення договору №22/6 про надання правової (правничої) допомоги від 22.06.2023) - 2 години вартістю 2000,00 грн;

2) попереднє опрацювання матеріалів (документів), вивчення судової практики, формування правової позиції, підготовка та подання адвокатом Закарлюкою Н.С. відзиву на позовну заяву у справі №910/7692/23 - 10 годин вартістю 12000,00 грн;

3) підготовка та подання клопотання про залишення позовної заяви без розгляду - 1 година вартістю 700,00 грн;

4) підготовка та подання клопотання на виконання протокольної ухвали Господарського суду м. Києва від 12.07.2023 - 3 години вартістю 2100,00 грн;

5) підготовка та подання клопотання на виконання протокольної ухвали Господарського суду м. Києва від 12.07.2023 (про надання копії протоколу зборів співвласників) - 2 години вартістю 1400,00 грн;

6) підготовка та подання письмових пояснень - 4 години вартістю 4800,00 грн;

7) участь у судових засіданнях 12.07.2023, 02.08.2023, 06.09.2023, 20.09.2023 та 04.10.2023 - 8 годин вартістю 12000,00 грн.

Поряд з цим, суд першої інстанції вірно зазначив, що такі послуги як консультування та попереднє опрацювання матеріалів (документів), вивчення судової практики, формування правової позиції, підготовка та подання адвокатом Закарлюкою Н.С. відзиву на позовну заяву є, по суті, одним і тим самим видом правової допомоги.

Окрім того, судом було відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду, з огляду на що відсутні підстави покладати на позивача витрати адвоката за вказані послуги.

Також судом враховано, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 5-7, 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись вказаними приписами, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно правомірних висновків місцевого господарського суду, враховуючи складність справи, предмет та підстави позову, заявлена відповідачем до стягнення з позивача сума витрат на правову допомогу адвоката не є обґрунтованою, пропорційною до предмета спору, а визначений відповідачем розмір адвокатських витрат не є неминучим та розумним, що є підставою не покладати у повному обсязі понесені відповідачем витрати на правову допомогу адвоката на позивача. Тому, враховуючи вищевикладене та беручи до уваги подані позивачем заперечення, суд дійшов висновку стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу адвоката у сумі 20000,00 грн.

У поданій апеляційній скарзі позивач зазначає, що відповідач в порушення ч. 1 ст. 124 та ч. 8 ст. 129 ГПК України у відзиві на позовну заяву не надав попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат та не надав доказів понесення таких витрат, а лише обмежився зазначенням суми витрат та не вказав, які докази не може бути подано разом з першою заявою по суті справи. При цьому, відповідачем також не наведено поважних причин неподання частини доказів понесення судових витрат до закінчення судових дебатів.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Поряд з цим, вказані приписи процесуального закону не містять вимог до попереднього розрахунку судових витрат, а тому, на переконання суду, зазначення суми судових витрат без її деталізації жодним чином не позбавляє права протилежну сторону заперечувати проти такої суми та доводи її неспівмірність.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тому, відсутність деталізації попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат у повній мірі нівелюється приписами процесуального закону щодо подання в подальшому детального опису робіт, виконаних адвокатом.

Насамкінець, положення ч. 2 ст. 124 ГПК України визначають лише право суду відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат у випадку неподання стороною попереднього розрахунку.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України також визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 1 ст. 221 ГПК України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Як було зазначено вище, представник відповідача зазначив, що докази на підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу буде надано за результатами розгляду справи, що і було фактично здійснено.

При цьому, апеляційний суд зауважує на тому, що положення ч. 1 ст. 221 та ч. 8 ст. 129 ГПК України жодним чином не покладають на сторону обов`язку окремо доводи причину поважності неподання доказів понесення судових витрат саме до закінчення судових дебатів. Заявнику слід лише зробити відповідну заяву, що такі докази буде подано протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

З огляду на викладене, суд відхиляє аргументи скаржника щодо порушення ч. 1 ст. 124 та ч. 8 ст. 129 ГПК України.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг та розподіл судових витрат.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76 та 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2023 у справі №910/7692/23 ухвалені з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" на рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

При цьому, розподіл витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2023 судом не здійснюється, оскільки сплата судового збору за подання апеляційної скарги на додаткове рішення Законом України «Про судовий збір» не передбачена.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 18.10.2023 у справі №910/7692/23 залишити без змін.

3. Витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "Тівац" зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на скаржника.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складений 19.01.2024.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко