ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року м. ОдесаСправа № 915/1659/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Колоколова С.І.,

суддів: Разюк Г.П., Савицького Я.Ф.

секретар судового засідання: Кратковський Р.О.

за участю представників сторін:

від позивача не з`явився;

від відповідача не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Миколаївської міської ради

на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 30.10.2023 про відмову у забезпеченні позову

у справі №915/1659/23

за заявою Миколаївської міської ради

до ОСОБА_1

про вжиття заходів забезпечення,-

головуючий суддя: Коваль С.М.

місце прийняття ухвали: Господарський суд Миколаївської області

Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 Миколаївська міська рада звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про зобов`язання останню усунути перешкоди в користуванні позивачем земельною ділянкою площею 38 м2, кадастровий номер :15:006:0012 (далі спірна земельна ділянка), шляхом знесення об`єкту нерухомого майна - нежитлова будівля, торгівельний павільйон з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1266143 (далі об`єкт, спірний об`єкт).

Позовні вимоги, з посиланням на положення статей 80, 83, 116, 122, 152 Земельного кодексу України (далі ЗК України), статей 3, 169, 172, 181, 190, 203, 215, 321, 327, 328, 375, 376, 391, 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), статей 2, 5, 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно ті їх обтяжень", статей 26, 59, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", мотивовано тим, що громадянкою ОСОБА_1 в порушення умов договору оренди землі від 20.11.2007 року №5326 побудовано та зареєстровано право власності на нежитлове приміщення торгівельний павільйон з літнім майданчиком, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 38 кв.м. в м. Миколаєві, при цьому, Миколаївською міською радою, будь-яких договорів після закінчення договору оренди землі від 20.11.2007 року №5326 не укладалось; рішень щодо надання права на забудову не приймалось.

Вказане свідчить про порушення прав територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради, як власника земельної ділянки та перешкоджання в її вільному володінні, користуванні та розпорядженні на розсуд власника ділянки.

Разом із позовною заявою до суду було подано заяву про забезпечення позову, в якій Миколаївська міська рада просить суд забезпечити позов по даній справі шляхом:

- накладення арешту на нерухоме майно - нежитлову будівлю, торговельний павільйон з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 , площею 38 кв.м., кадастровий номер :15:006:0012 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1266143);

-заборони державним реєстраторам, нотаріусам, іншим суб`єктам та посадовим особам, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна - нежитлової будівлі, торговельного павільйону з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 , площею 38 кв.м., кадастровий номер :15:006:0012 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1266143);

- заборони ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , укладати договори, вчиняти інші правочини, здійснювати будь-які дії щодо відчуження та передачі нерухомого майна - нежитлової будівлі, торговельного павільйону з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 , площею 38 кв.м., кадастровий номер :15:006:0012 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1266143).

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 30.10.2023 року по справі №915/1643/23 (суддя Коваль С.М.) відмовлено у задоволенні заяви Миколаївської міської ради про забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні заяви судом першої інстанції зазначено, що позивачем необґрунтовано фактичні обставини, з якими пов`язується застосування відповідного заходу до забезпечення позову, та зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги (усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкту), відповідністю та співмірністю вжитих заходів забезпечення позову предмету позову немайнового характеру. Крім того, позивачем не надано жодних доказів того, що відповідачем вчиняються дії, спрямовані на відчуження вказаного майна (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, укладання попередніх договорів тощо).

Як наслідок, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність належного обґрунтування заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою, Миколаївська міська рада звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 30.10.2023 по справі №915/1659/23 про відмову в забезпеченні позову та прийняти постанову, якою задовольнити заяву Миколаївської міської ради про забезпечення позову.

Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не здійснено оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів та не досліджено питання щодо того, чи не призведе невжиття заявлених заходів забезпечення позову до порушення вимоги захисту порушених прав міської ради, ймовірності утруднення виконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.

Позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову та відчуження ОСОБА_1 об`єкту нерухомого майна нежитлової будівлі, торговельного павільйону з літнім майданчиком на користь інших осіб після закінчення підготовчого засідання у даній справі унеможливить змінити предмет позову, залучити належного співвідповідача та призведе до неможливості виконання рішення суду, необхідності подання нового позову вже до нового власника майна, відповідно, призведе до тривалого непоновлення прав власника земельної ділянки.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Миколаївської міської ради на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 30.10.2023 року про відмову у забезпеченні позову по справі №915/1643/23; призначено розгляд апеляційної скарги Миколаївської міської ради на 18.01.2024 о 12:30 год.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 до Південно-західного апеляційного господарського суду не надходив.

Представники сторін в судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Враховуючи, що явка сторін не визвалась обов`язковою, судова колегія вважає, за можливе розглянути справу за відсутністю представників сторін за наявними матеріалами справи.

За нормами ч.1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 4 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали суду, встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали суду першої інстанції та зазначалось вище, Миколаївська міська рада звернулась до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до ОСОБА_1 про зобов`язання останню усунути перешкоди в користуванні позивачем земельною ділянкою площею 38 м2, кадастровий номер :15:006:0012 (далі спірна земельна ділянка), шляхом знесення об`єкту нерухомого майна - нежитлова будівля, торгівельний павільйон з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1266143 (далі об`єкт, спірний об`єкт).

Позовні вимоги, з посиланням на положення статей 80, 83, 116, 122, 152 Земельного кодексу України (далі ЗК України), статей 3, 169, 172, 181, 190, 203, 215, 321, 327, 328, 375, 376, 391, 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), статей 2, 5, 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно ті їх обтяжень", статей 26, 59, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", мотивовано тим, що громадянкою ОСОБА_1 в порушення умов договору оренди землі від 20.11.2007 року №5326 побудовано та зареєстровано право власності на нежитлове приміщення торгівельний павільйон з літнім майданчиком, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , площею 38 кв.м. в м. Миколаєві, при цьому, Миколаївською міською радою, будь-яких договорів після закінчення договору оренди землі від 20.11.2007 року №5326 не укладалось; рішень щодо надання права на забудову не приймалось.

Вказане свідчить про порушення прав територіальної громади міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради, як власника земельної ділянки та перешкоджання в її вільному володінні, користуванні та розпорядженні на розсуд власника ділянки.

Разом із позовною заявою до суду було подано заяву про забезпечення позову, в якій Миколаївська міська рада просить суд забезпечити позов по даній справі шляхом:

- накладення арешту на нерухоме майно - нежитлову будівлю, торговельний павільйон з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 , площею 38 кв.м., кадастровий номер :15:006:0012 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1266143);

-заборони державним реєстраторам, нотаріусам, іншим суб`єктам та посадовим особам, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна - нежитлової будівлі, торговельного павільйону з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 , площею 38 кв.м., кадастровий номер :15:006:0012 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1266143);

- заборони ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , укладати договори, вчиняти інші правочини, здійснювати будь-які дії щодо відчуження та передачі нерухомого майна - нежитлової будівлі, торговельного павільйону з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 , площею 38 кв.м., кадастровий номер :15:006:0012 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1266143).

В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову, позивач посилається на те, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка від 06.09.2023 №345484560) ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна: нежитлова будівля, торговельний павільйон з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 , загальною площею 38 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1266143.

Підставою для реєстрації права власності на вказаний об`єкт є договір купівлі-продажу 2752, 04.12.2006, ОСОБА_2 , приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу.

Протиправне використання відповідачем земельної ділянки та вчинення перешкод міській раді у користуванні та розпорядженні нею здійснюється без волі власника земельної ділянки (територіальної громади в особі Миколаївської міської ради).

На теперішній час, ОСОБА_1 , як власник об`єкту нерухомого майна - нежитлова будівля, торговельний павільйон з літнім майданчиком, може розпоряджатись ним на власний розсуд, у зв`язку з чим існує очевидна небезпека відчуження спірного об`єкту на користь третіх осіб до прийняття судового рішення у даній справі.

Крім того, позивач вважає, що вказані дії відповідача призведуть до неможливості виконання рішення суду в частині усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою, оскільки на момент прийняття такого рішення даний відповідач вже не буде власником протиправно розміщених нежитлових приміщень у зв`язку з їх відчуженням та не буде використовувати земельну ділянку позивача.

Вказані дії на думку позивача призведуть до необхідності звертатись позивачу з новим негаторним позовом до нових власників майна по АДРЕСА_1 .

До вказаної заяви позивачем додано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 345484560.

Як зазначалося раніше, ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 30.10.2023 року по справі №915/1643/23 (суддя Коваль С.М.) відмовлено у задоволенні заяви Миколаївської міської ради про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Статтею 136 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В силу приписів ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку;

6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;

За приписами ч. 1 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 140 Господарського процесуального кодексу України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Відповідно до вимог ст.ст. 73, 74, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

При вжитті таких заходів суд повинен з`ясувати наявність зв`язку між конкретним видом забезпечувальних заходів і предметом відповідної позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Таким чином, заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду за наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Відтак, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Системний аналіз висновків про застосування норм права, які викладені в постанові Верховного Суду від 25.05.2018 року у справі № 916/2786/17, та положень ч. 1 ст. 136 і 137 Господарського процесуального кодексу України, дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в ч.ч. 2, 5, 6, 7 ст. 137 Господарським процесуальним кодексом України).

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Судова колегія зазначає, що підстава вжиття заходів забезпечення позову, як ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, також має бути підтверджена відповідними доказами, які б підтверджували обставини, на які посилається заявник, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість того, що невжиття заявленого заходу забезпечення позову може призвести до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Право на ефективний засіб юридичного захисту встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи.

Слід зазначити, що згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії", було зазначено що поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначалось раніше, позивач в заяві про забезпечення позову просив накласти арешт та заборонити ОСОБА_1 і державним реєстраторам здійснювати будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, і укладати договори, інші правочини щодо відчуження нерухомого майна на належний нерухомий об`єкт ОСОБА_1 .

Як на доказ необхідності вжиття заходу забезпечення позову в даній справі, позивач посилається на те, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, на якому знаходиться оспорювана земельна ділянка, а тому може розпоряджатись на власний розсуд та може ініціювати питання щодо відчуження нерухомого майна третім особам. На думку позивача, викладене може утруднити виконання рішення суду в даній справі, а також зумовить до звернення Миколаївської міської ради з іншими позовами.

Між тим апеляційний господарський суд зауважує, що у матеріалах оскарження ухвали місцевого господарського суду про відмову у забезпеченні позову від 30.10.2023 відсутні та позивачем до суду першої інстанції разом з заявою про вжиття заходів забезпечення позову не подано жодного доказу на підтвердження того, що відповідачем вчиняються дії, спрямовані на відчуження вказаного майна (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, укладання попередніх договорів тощо), відтак всі доводи заяви позивача про забезпечення позову щодо існування реальної загрози утруднення або неможливості виконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову ґрунтуються виключно на нічим не підтверджених припущеннях.

Аналогічний висновок стосовно того, що самі лише твердження позивача про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову викладено в постановах Верховного Суду від 21.01.2019 у справі №902/483/18 та від 12.06.2019 у справі №909/19/19

Крім того, колегія суддів погоджується з вірним висновком суду першої інстанції, що позивачем необґрунтовано фактичні обставини, з якими пов`язується застосування відповідного заходу до забезпечення позову, та зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги (усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення об`єкту), відповідністю та співмірністю вжитих заходів забезпечення позову предмету позову немайнового характеру.

Враховуючи викладене, оцінивши доводи позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом спору, імовірність істотного ускладнення або неможливості виконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає про те, що місцевий господарський суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви Миколаївської міської ради про забезпечення позову у справі №915/1659/23.

З огляду на викладене та враховуючи те, що доводи апелянта стосовно порушення Господарським судом Миколаївської області норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали від 30.10.2023 про відмову у забезпеченні позову у справі №915/1659/23 не знайшли свого підтвердження, підстав для скасування зазначеного судового акта суд апеляційної інстанції не вбачає.

В зв`язку з тим, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає то в порядку ст. 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 136-140, 269, 270, 271, 275, 276, 280-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

1. Апеляційну скаргу Миколаївської міської ради залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 30.10.2023 року у справі №915/1659/23 залишити без змін.

Відповідно до ст.284 ГПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом 20 днів, які обчислюються у відповідності до ст.288 ГПК України.

Повний текст постанови

складено та підписано

22.01.2024р.

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.П. Разюк

Суддя Я.Ф.Савицький