ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

15 січня 2024 року Справа № 906/368/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Мельник О.В. , суддя Олексюк Г.Є.

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу AVTO EDVANS POLAND SP.z.o.o

на рішення Господарського суду Житомирської області від 06.10.2023

(ухвалене о 15:47 год. у м. Житомирі, повний текст складено 12.10.2023)

у справі № 906/368/23 (суддя Лозинська І.В.)

за позовом AVTO EDVANS POLAND SP.z.o.o

до відповідачів:

1) Житомирської митниці

2) Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Житомирської митниці:

1) Військової частини НОМЕР_1

2) Житомирської обласної військової адміністрації

про стягнення 48 857,63 доларів США

за участю представників:

від AVTO EDVANS POLAND SP.z.o.o - Газізова Ю.Л.;

від Житомирської митниці - Омельчук М.М.;

від Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області - не з`явився;

від Військової частини НОМЕР_1 - Шевчук В.В.;

від Житомирської обласної військової адміністрації - Шакалов А.В.

ВСТАНОВИВ:

AVTO EDVANS POLAND SP.z.o.o звернулося до Господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення 48 857,63 доларів США збитків, а також судових витрат.

В обґрунтування позову, позивач посилається на те, що йому були завдані збитки, унаслідок примусового вилучення, на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 01.03.2022 №133, транспортних засобів позивача, які заходились на території Житомирської митниці, на підставі протоколу №0065/101000/22 про порушення митних правил.

Вказує, що постановою Богунського районного суду міста Житомира від 16.06.2022 у справі №295/3473/22, залишеною в силі постановою Житомирського апеляційного суду від 19.07.2022, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 6 ст. 481 МК України було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Господарський суд Житомирської області рішенням від 06.10.2023 у справі №906/368/23 в позові відмовив.

При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив з того, що ні Законами України "Про правовий режим воєнного стану" та "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану", ні в Указі Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України" не передбачено повноважень органів державної влади щодо перешкоджання у вчиненні військовим командуванням відповідних дій щодо примусового відчуження майна в умовах правового режиму воєнного стану, у тому числі, і щодо майна юридичних осіб - нерезидентів.

Суд вказав, що позивачем не наведено, а судом не встановлено законодавчо закріпленого обов`язку митного органу відмовити у вилученні спірних транспортних засобів та виконанні наказу військового командування.

Крім того, суд зазначив, що позивачем пред`явлено позов до неналежного відповідача - Житомирської митниці Держмитслужби України, так як транспортні засоби позивача були примусово відчужені на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 , погодженого Житомирською обласною військовою адміністрацією.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою звернулося AVTO EDVANS POLAND SP.z.o.o у якій просить рішення Господарського суду Житомирської області від 06.10.2023 у справі №906/368/23 скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована таким.

Судом першої інстанції не надано оцінки аргументам позивача щодо того, що Житомирською митницею не доведено законодавчо закріпленого права приймати будь-які рішення щодо розпорядження майном, вилученим на підставі ст. 511 Митного кодексу України, до отримання рішення суду у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану.

Також, суд першої інстанції не надав жодної оцінки посиланням позивача на норми матеріального права, які встановлюють обов`язок Житомирської митниці зберігати тимчасово вилучене майно та відповідальність за невиконання відповідного обов`язку, а саме ст. ст. 239, 528 Митного кодексу України, п. п. 1.4-1.5, п.9.8 Порядку роботи складу митного органу, затвердженого Наказом міністерства фінансів України від 30.05.2012 № 627.

Не зважаючи на введення воєнного стану на території України, Митним кодексом України, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що визначає права та обов`язки Житомирської митниці, передбачена відповідальність за втрату або пошкодження товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що зберігаються ним.

Тому, не залежно від наявності чи відсутності вини Житомирської митниці у тому, що транспортні засоби позивача було відчужено чи вилучено саме Житомирська митниця несе відповідальність за втрату або пошкодження майна, яке ним зберігається.

В цьому випадку доведеним є факт неправомірного вилучення транспортних засобів Житомирською митницею, втрата вказаних транспортних засобів, та розмір реальних збитків, завданих юридичній особі такою втратою.

Висновок суду першої інстанції щодо того, що митний орган позбавлений права перешкоджати примусовому вилученню майна, яке перебуває на його зберіганні не відповідає вимогам закону, оскільки митний орган має право передати лише майно, конфісковане за рішенням суду на користь держави.

Судом першої інстанції не надано жодної оцінки доводам позивача про те, що жодним діючим нормативно-правовим актом не передбачено права держави примусово відчужувати об`єкти власності, належні іноземним юридичним особам (за винятком російської федерації), в умовах воєнного чи надзвичайного стану, чи за наявності будь-яких інших підстав.

Ухвалюючи рішення про те, що Житомирська митниця є неналежним відповідачем у даній справі, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначив, хто ж саме має бути належним відповідачем на думку суду.

Таким чином, позивач вважає, що суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин, що мають значення для справи, визнав доведеними ті обставини, які мав би встановити, не застосував всіх необхідних норм матеріального права та не обґрунтував підстави для їх незастосування, порушив вимоги процесуального права, не встановивши належного відповідача у цій справі, якщо дійшов висновку, що Житомирська митниця є неналежним відповідачем.

Житомирська митниця подала суду апеляційної інстанції відзив, в якому заперечує в повному обсязі проти змісту та вимог апеляційної скарги, з таких підстав.

Єдиною причиною неповернення позивачеві митницею транспортних засобів було примусове відчуження цих транспортних засобів у Житомирської митниці 01.03.2022 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2022 №133 у зв`язку з тим, що 24.02.2022 розпочалось широкомасштабне військове вторгнення російської федерації на території України.

Подія вилучення митницею у позивача транспортних засобів на підставі протоколу про порушення митних правил №0065/101000/22 від 17.01.2022 та подія відчуження вказаних транспортних засобів військовою частиною НОМЕР_1 є лише послідовними, а не пов`язаними між собою причинно-наслідковим зв`язком подіями.

Так, Житомирська митниця не є суб`єктом прийняття рішення про примусове відчуження. І навіть, якщо припустити, що таке відчуження відбулось з порушенням норм правових актів, які регламентують ці відносини, навіть і в цьому випадку оцінці на правомірність підлягають дії саме особи, яка здійснила примусове відчуження транспортних засобів, а не дії Житомирської митниці як зберігача вилученого майна, оскільки митний орган не наділений повноваженнями у сфері примусового відчуження, не наділений правом приймати чи якимсь чином впливати на прийняття та реалізацію рішення про примусове відчуження.

Дії з примусового відчуження транспортних засобів здійснювались у відповідності до норм Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану".

Примусовим відчуженням військовою частиною транспортних засобів, які були вилучені митницею в межах провадження у справі про порушення митних правил, також було порушено/обмежено і право митниці на реалізацію її повноважень зі зберігання вказаних транспортних засобів.

При цьому, норми законодавства з питань митної справи не розповсюджуються на відносини з приводу примусового відчуження майна, натомість, останні регламентуються нормами Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану".

Вважає висновок суду першої інстанції щодо того, що Житомирська митниця є неналежним відповідачем відповідає обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, просить відмовити Avto Edvans Poland SP.z.o.o. у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення Господарського суду Житомирської області від 06.10.2023 у справі №906/368/23 - без змін.

Військова частина НОМЕР_1 , у відзиві на апеляційну скаргу, просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення Господарського суду Житомирської області від 20.11.2023 у справі № 906/368/23 без змін, з таких підстав.

Транспортні засоби позивача були примусово відчужені у нього наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2022 №133 з метою реалізації приписів Закону України "Про правовий режим воєнного стану" та Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану".

Викладене підтверджує, що транспортні засоби Житомирською митницею втрачені чи пошкоджені не були. Факту завдання збитків компанії Avto Edvans Poland SP.z.o.o немає, оскільки Житомирська митниця виконувала вимоги наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2022 №133, а по завершенню правового режиму воєнного стану позивач має право на компенсацію за відчужене майно.

Транспортні засоби вилучені Житомирською митницею на підставі статті 511 МК України та згодом відчужені військовою частиною НОМЕР_1 на підставі приписів Законів України "Про правовий режим воєнного стану" та "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" для потреб оборони.

Ані у позовній заяві, ані у апеляційні скарзі скаржник не доводить та не підтверджує факт наявності збитків компанії Avto Edvans Poland SP.z.o.o з боку Житомирської митниці.

Нормами Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" не обумовлено здійснення процедури примусового відчуження майна лише безпосередньо від його власника, оскільки примусовим відчуженням майна є фактичне позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно, і таке примусове відчуження може відбуватися за відсутності особи, у якої відчужується або вилучається майно, або її законного представника з подальшим забезпеченням власнику майна або його законному представнику права на ознайомлення з відповідним актом про примусове відчуження або вилучення майна.

Транспортні засоби не були об`єктом продажу або іншого розпорядження на власний розсуд з боку Житомирської митниці, тому остання не вчиняла будь яких протиправних дій та фактично не мала вільного волевиявлення на відчуження цього майна третіми особами.

Здійснення примусового відчуження транспортних засобів не передбачало наявності у Житомирської митниці волевиявлення на фактичне розпорядження чи надання останнім згоди на відчуження майна, оскільки таке відчуження було примусовим та передбачало позбавлення власника права власності на індивідуально визначене майно в обов`язковому порядку без відповідної згоди.

З позиції скаржника не вбачається наявність причинно-наслідкового зв`язку між тимчасовим вилученням Житомирською митницею транспортних засобів у компанії Avto Edvans Poland SP.z.o.o на підставі статті 511 МК України та наявністю обов`язку у митниці відшкодувати позивачеві вартість майна після його примусового відчуження третьою особою - військовою частиною НОМЕР_1 .

Таким чином вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог чинного законодавства та вірним застосуванням норм матеріального права, суд вірно встановив всі обставини, що мають значення для справи та правильно дослідив і оцінив всі наявні докази і висновки суду відповідають обставинам справи.

Житомирська обласна військова адміністрація вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та не містить підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, з таких підстав.

Правовідносини позивача та Житомирської митниці закінчилися у момент початку війни 24.02.2022 з цього дня в Україні почали діяти норми передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану".

01.03.2022 у позивача почалися нові деліктні правовідносини з Державою Україна в особі військової частини НОМЕР_1 , командир, якої видав наказ про відчуження майна позивача.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 01.03.2022 № 133 чинний. Провадження, щодо його оскарження закрито на підставі ухвали Господарського суду Житомирської області від 29.11.2023 у справі № 906/1115/23. Підставою закриття провадження є відмова позивача від позову.

Вважає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову врахував всі обставини дослідив докази по справі та прийняв справедливе рішення

На підставі викладеного, Житомирська ОВА просить суд апеляційної інстанції відмовити скаржнику у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Господарського суду Житомирської області від 06.10.2023 залишити без змін.

Від Житомирської митниці надійшли додаткові пояснення, в яких остання вказує, що єдиний передбачений законом спосіб захисту порушеного права позивача на повернення чи відшкодування вартості транспортних засобів унормований Законом України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану".

Також, вказує про можливість примусового відчуження майна або його вилучення підчас запровадженого з 24.02.2022 воєнного стану.

Вважає, що немає правових підстав для задоволення позову, заявленого до Житомирської митниці у межах справи №906/368/23, та скасування рішення Господарського суду Житомирської області від 06.10.2023 у справі №906/368/23.

Головне управління Державної казначейської служби України у Житомирській області не скористалося правом подати відзив на апеляційну скаргу позивача, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судових засіданнях Північно-західного апеляційного господарського суду 11.12.2023 та 15.01.2024 представник скаржника підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі, стверджує, що судом першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення було порушено норми матеріального права, не надано оцінку всім обставинам справи. З огляду на вказане, вважає, що рішення Господарського суду Житомирської області від 06.10.2023 у справі №906/368/23 слід скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Представники Житомирської митниці в судових засіданнях 11.12.2023 та 15.01.2024 заперечили проти доводів скаржника. Вказували про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції. Просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Представник Військової частини НОМЕР_1 в судових засіданнях Північно-західного апеляційного господарського суду 11.12.2023 та 15.01.2024 заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Просив рішення Господарського суду Житомирської області від 06.10.2023 у справі №906/368/23 залишити без змін.

Представник Житомирської обласної військової адміністрації в судових засіданнях Північно-західного апеляційного господарського суду 11.12.2023 та 15.01.2024 вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Просив оскаржене рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання 15.01.2024 представник Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області не з`явився.

Враховуючи приписи ст.ст. 269, 273 ГПК України про межі та строки розгляду апеляційних скарг в апеляційній інстанції, той факт, що вказаний учасник справи був належним чином та своєчасно повідомлений про дату, час та місце судового засідання, про що свідчить довідка про доставку електронного листа (т. 2, а. с. 232 ), а також те, що явка представників сторін та третіх осіб в судове засідання обов`язковою не визнавалася, колегія суддів визнала за можливе завершувати розгляд апеляційної скарги за відсутності представника Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників позивача, Житомирської митниці та третіх осіб, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухвалені рішень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 17.01.2022 відносно ОСОБА_1 , який відповідно до витягу з Державного судового реєстру Республіки Польща від 29.01.2020 є членом правління польської компанії AVTO EDVANS POLAND SP.z.o.o, головний інспектор відділу митного оформлення "Варшавка" митного поста "Коростень" Житомирської митниці Василькевич О. І. склав протокол №0065/101000/22 про порушення митних правил, а саме ч. 6 ст. 481 Митного кодексу України (далі протокол №0065/101000/22) (т. 1, а. с. 20-26).

На підставі ст. 511 Митного кодексу України за цим протоколом тимчасово вилучено:

- вантажний автомобіль марки "MAN", р/н НОМЕР_2 , vin-код НОМЕР_3 , білого кольору, 2015 року виробництва;

- ключ від замка запалення до вантажного автомобіля марки "MAN", р/н НОМЕР_2 , vin-код НОМЕР_3 , білого кольору, 2015 року виробництва;

- напівпричіп марки "SCHMITZ CARGOBULL", р/н НОМЕР_4 , vin-код НОМЕР_5 , тентований, 2012 року виробництва;

- свідоцтва про реєстрацію на вищезазначені транспортні засоби.

У протоколі від 17.01.2022 повідомлено, що розгляд справи відбудеться у Богунському районному суді міста Житомира.

Постановою Богунського районного суду міста Житомира від 16.06.2022 у справі №295/3473/22, залишеною в силі постановою Житомирського апеляційного суду від 19.07.2022, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 6 ст. 481 МК України було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. (т. 1, а. с. 27-30, 31-35).

06.09.2022 ОСОБА_1 через свого представника адвоката Наталію Синицьку звернувся до Житомирської митниці (відповідач 1) із заявою про повернення тимчасово вилученого майна за протоколом №0065/101000/22 про порушення митних правил від 17.01.2022.

Проте листом про надання інформації №7.19-3/20/8.19/5226 від 15.09.2022 в. о. заступника начальника Житомирської митниці Кондратюк А. повідомив про те, що Житомирська митниця позбавлена можливості повернути зазначені транспортні засоби, оскільки у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні з 24.02.2022, у відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №133 від 01.03.2022 "Про вилучення техніки", погодженого з Житомирською обласною військовою адміністрацією, та акту про примусове відчуження або вилучення майна №3 від 01.03.2022 здійснено примусове відчуження запитуваних в заяві транспортних засобів із дотриманням п. 4 ч. 1 ст. 8, ст. 23 Закону України "Про правовий режим військового стану" (т. 1, а. с. 36, 37-39, 40-41).

Вищевикладені обставини стали підставою для звернення AVTO EDVANS POLAND SP.z.o.o до Господарського суду Житомирської області з цим позовом.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно із статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, згідно з частини другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Велика Палата Верховного суду у постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17 визначила, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 56 Конституції України надає право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суд зауважує, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох елементів цивільного правопорушення: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих елементів має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Суб`єктами відповідальності, відповідно до статті 1173 ЦК України є органи державної влади або місцевого самоврядування.

Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо заподіювач шкоди не був уповноважений на такі дії.

Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.12.2019 у справі №914/1221/17.

Частиною 1, 2 статті 511 Митного кодексу України передбачено, що товари - безпосередні предмети порушення митних правил та відповідні документи, необхідні як докази у справі про порушення митних правил, можуть тимчасово вилучатися. Документи, які перебувають в електронному вигляді, вилучаються разом з відповідними носіями. У разі виявлення порушень митних правил, передбачених частиною шостою статті 470, частиною третьою статті 471, статтями 472, 473, 476, частиною шостою статті 481, статтями 482-484 цього Кодексу, тимчасове вилучення товарів, у тому числі транспортних засобів особистого користування, транспортних засобів комерційного призначення, які підлягають конфіскації відповідно до цих статей, а також відповідних документів є обов`язковим.

Згідно ст. 238 Митного кодексу України, обов`язковій передачі органу доходів і зборів для зберігання підлягають:

1) товари, не пропущені під час ввезення на митну територію України внаслідок установлених законодавством заборон чи обмежень на їх ввезення в Україну або транзит через територію України і не вивезені з території України у день їх ввезення;

2) товари, що ввозяться громадянами на митну територію України і підлягають оподаткуванню митними платежами, якщо вони не сплачені;

3) товари, які до закінчення встановлених статтею 204 цього Кодексу строків тимчасового зберігання під митним контролем на складах тимчасового зберігання, складах організацій - отримувачів гуманітарної допомоги, митних складах не були задекларовані власником або уповноваженою ним особою до відповідного митного режиму або такі, що декларувалися, але щодо яких після закінчення строків зберігання під митним контролем двічі надавалася відмова у митному оформленні в порядку, встановленому цим Кодексом;

4) товари, граничний строк перебування яких під митним контролем на території зони митного контролю закінчився;

5) товари, транспортні засоби комерційного призначення, які перебувають під митним контролем і за якими власник або уповноважена ним особа не звернулися до закінчення граничних строків, встановлених статтею 199 цього Кодексу;

6) товари, заявлені у режим відмови на користь держави відповідно до глави 26 цього Кодексу;

7) товари, які були виявлені (знайдені) під час здійснення митного контролю в зонах митного контролю та/або у транспортних засобах, що перетинають митний кордон України, і власник яких невідомий;

8) зразки товарів і техніко-технологічна документація, взяті митними органами для проведення класифікації товарів відповідно до статті 356 цього Кодексу;

9) зразки товарів та документація, одержані митними органами під час здійснення верифікації сертифікатів і декларацій про походження товару відповідно до статті 45 цього Кодексу;

10) проби та зразки товарів, необхідні для проведення експертизи у справах про порушення митних правил, взяті відповідно до статті 517 цього Кодексу.

Товари, які підлягають обов`язковій передачі для зберігання митному органу (крім валютних цінностей, а також дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, дорогоцінного каміння органогенного утворення, напівдорогоцінного каміння), зберігаються на складах митних органів (ч.2 ст. 238 Митного кодексу України).

В силу ч. 5 ст. 238 Митного кодексу України крім товарів, зазначених у частині першій цієї статті, на складах митних органів можуть зберігатися:

1) товари, що знаходяться на тимчасовому зберіганні під митним контролем відповідно до глави 29 цього Кодексу;

2) товари, транспортні засоби комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, якщо їх митне оформлення не може бути завершено у день пред`явлення митному органу, а також в інших випадках на прохання власників таких товарів, транспортних засобів або уповноважених ними осіб;

3) товари, що вивозяться за межі митної території України та після закінчення митного оформлення зберігаються під митним контролем до фактичного їх вивезення;

4) товари, які перебувають у митному режимі транзиту відповідно до статті 90 цього Кодексу;

5) товари, які перебувають у митному режимі митного складу відповідно до статті 121 цього Кодексу;

6) товари, транспортні засоби комерційного призначення, вилучені відповідно до статті 511 цього Кодексу;

7) товари, доставлені перевізником до митного органу призначення відповідно до пункту 4 частини першої статті 191 цього Кодексу;

8) товари, митне оформлення яких призупинено відповідно до статей 399, 400 і 401-1 цього Кодексу.

Згідно ст. 239 МК України, під складами органів доходів і зборів розуміються складські приміщення, резервуари, криті та відкриті майданчики, холодильні чи морозильні камери, які належать органам доходів і зборів або використовуються ними і спеціально обладнані для зберігання товарів, транспортних засобів комерційного призначення.

Товари, заявлені у різні митні режими, повинні зберігатися на складах органів доходів і зборів окремо, з дотриманням порядку, встановленого цим Кодексом для відповідних митних режимів.

Прийняття органами доходів і зборів товарів, транспортних засобів комерційного призначення для зберігання на складах цих органів може здійснюватися із заповненням уніфікованої митної квитанції, форма та порядок застосування якої затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Порядок роботи складу митного органу визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Товари, які через свої властивості не можуть зберігатися на складі органу доходів і зборів, за рішенням керівника органу доходів і зборів або особи, яка виконує його обов`язки, можуть передаватися органами доходів і зборів на зберігання підприємствам, на складах яких створено необхідні умови для належного зберігання таких товарів. Для цілей цього Кодексу таке зберігання вважається зберіганням на складі органу доходів і зборів.

Відповідно до ч. 6 ст. 239 МК України, органи доходів і зборів несуть передбачену законом відповідальність за втрату або пошкодження товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що зберігаються ними.

Відповідно до п. 1.5. Порядку роботи складу митниці ДФС, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 № 627, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 03.07.2012 за № 1097/21409 (далі - Порядок № 627), митниця несе передбачену законом відповідальність за втрату або пошкодження товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що зберігаються нею.

На складах митниці можуть зберігатися товари, транспортні засоби комерційного призначення, тимчасово вилучені відповідно до статті 511 Кодексу (пп. 4.2.7. п 4.2. Порядку № 627).

Судом встановлено, що транспортні засоби позивача були тимчасово вилучені за протоколом №0065/101000/22 на підставі ст. 511 Митного кодексу України та були поміщені на склад Житомирської митниці.

Таким чином, Житомирська митниця є відповідальною за збереження транспортних засобів позивача та несе передбачену законом відповідальність за їх втрату або пошкодження.

Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 01.03.2022 №133 "Про вилучення техніки" було наказано провести примусове вилучення майна, котре перебувало у розпорядженні Житомирської митниці, зокрема, транспортних засобів позивача (т. 1, а. с. 36).

Того ж дня, 01.03.2022 в/ч НОМЕР_1 , яка відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 01.03.2022 №133, погодженого Житомирською ОДА було складено Акт № 3 про примусове відчуження або вилучення майна, за яким у зв`язку з уведенням воєнного стану з 24.02.2022 на 30 дів відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 здійснено примусове відчуження майна із дотриманням п. 4 ч. 1 ст. 8 та ст. 23 Закону України "Про правовий режим військового стану" від 12.01.2015 №389-VIII, власником якого є Державна митна служба України в особі Житомирської митниці, що в зоні своєї діяльності забезпечує реалізацію делегованих повноважень Державної митної служби України, з врахуванням того, що відомості про власників зазначені у документах, що долучені до нижченаведених справах про порушення митних правил та станом на дату передачі перебувають у судовому розгляді/розглянуті/перебувають у проваджені.

Право власності на майно підтверджується тим, що майно вилучене митницею у нижченаведених справах про порушення митних правил, по яким рішення суду у митниці відсутні, справи перебувають у судовому розгляді/розглянуті/перебувають у проваджені.

В таблиці щодо опису майна, достатнього для його ідентифікації у п. п. 4, 5 вказані відомості щодо транспортних засобів позивача, вказано, що їх вилучили в ОСОБА_2 на підставі протоколу №0065/101000/22 та зазначено їх вартість.

Такий акт підписали:

- ОСОБА_3 , як особа, котра видала майно заступник начальника відділу адміністративно-господарської діяльності Житомирської митниці;

- Войцеховський О., як особа, котра отримала майно заступник командира частини з матеріально-технічного забезпечення;

- Ільїнська О., як уповноважена особа, начальник Житомирської митниці;

- Можановський В., як уповноважена особа, в. о. першого заступника начальника Житомирської митниці;

- Слухов С., як уповноважена особа, заступник начальника Житомирської митниці;

- Прокопенко О., як уповноважена особа, начальник відділу адміністративно-господарської діяльності Житомирської митниці;

- Кондратюк А., як уповноважена особа, в.о. начальника управління з контрабандою та порушення митних правил;

- Ліщенко О., як уповноважена особа, головний бухгалтер Житомирської митниці;

- Вижак Н., як уповноважена особа, комірник ТОВ "ВМК-Україна" (представник Житомирської митниці в судовому засіданні пояснив, що ТОВ "ВМК-Україна" з яким митниця має укладений договір зберігання).

Суд апеляційної інстанції бере до уваги, що 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05:30 год. 24.02.2022 строком на 30 діб.

Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні"" було затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".

В подальшому, строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався відповідними указами Президента України, які затверджувалися Верховною Радою України.

У відповідності до положень п. 4 ч. 1 ст. 8 , ст. 23 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: примусово відчужувати майно, що перебуває у приватній або комунальній власності, вилучати майно державних підприємств, державних господарських об`єднань для потреб держави в умовах правового режиму воєнного стану в установленому законом порядку та видавати про це відповідні документи встановленого зразка.

Примусове відчуження майна, що перебуває у приватній або комунальній власності, в умовах правового режиму воєнного стану, якщо не було здійснено попереднє повне відшкодування вартості такого майна, тягне за собою наступне повне відшкодування його вартості в порядку, визначеному законом.

Якщо майно, що було примусово відчужене у юридичних і фізичних осіб, після скасування правового режиму воєнного стану збереглося, колишній власник або уповноважена ним особа має право вимагати у судовому порядку повернення такого майна на умовах, визначених законом.

Колишній власник майна, примусово відчуженого у зв`язку із запровадженням та здійсненням заходів правового режиму воєнного стану, може вимагати взамін надання йому іншого майна, якщо це можливо.

Закон України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" визначає механізм передачі, примусового відчуження або вилучення майна у юридичних та фізичних осіб для потреб держави в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану.

Так, у відповідності до ст. ст. 3,4 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" примусове відчуження майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану може здійснюватися з попереднім повним відшкодуванням його вартості.

У разі неможливості попереднього повного відшкодування за примусово відчужене майно таке майно примусово відчужується з наступним повним відшкодуванням його вартості.

Вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану здійснюється без відшкодування вартості такого майна.

Примусове відчуження або вилучення майна у зв`язку із запровадженням та виконанням заходів правового режиму воєнного стану здійснюється за рішенням військового командування, погодженим відповідно з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною, районною, Київською чи Севастопольською міською державною адміністрацією або виконавчим органом відповідної місцевої ради, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті (щодо місцевостей, на території яких ведуться бойові дії).

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" про примусове відчуження або вилучення майна складається акт. Бланк акта про примусове відчуження або вилучення майна (далі - акт) виготовляється за єдиним зразком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. В акті зазначаються: 1) назва військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження або вилучення майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення; 2) відомості про власника (власників) майна: для юридичних осіб - повне найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код; для фізичних осіб - прізвище, ім`я, по батькові, постійне місце проживання та ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів, крім осіб, які з релігійних або інших переконань відмовилися від ідентифікаційного номера, про що мають відповідну відмітку у паспорті; 3) відомості про документ, що встановлює право власності на майно (у разі наявності); 4) опис майна, достатній для його ідентифікації. Для нерухомого майна - відомості про місцезнаходження (адреса), для рухомого майна (наземні, водні та повітряні транспортні засоби) - відомості про реєстраційний номер транспортного засобу, марку, модель, номер шасі, рік випуску та інші реєстраційні дані; 5) сума виплачених коштів (у разі попереднього повного відшкодування вартості майна).

Акт підписується власником майна або його законним представником і уповноваженими особами військового командування та органу, що погодив рішення про примусове відчуження майна, або військового командування чи органу, що прийняв таке рішення, і скріплюється печатками військового командування та/або зазначених органів (ч. 2 ст. 7 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану").

Згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" право державної власності на майно виникає з дати підписання акта.

Оцінка майна, що підлягає примусовому відчуженню, проводиться у порядку, встановленому законодавством про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність (ч. 1 ст. 8 Закону № 4765-VІ).

Додатком до постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2012 № 998 затверджено зразок Акта про примусове відчуження або вилучення майна.

Проаналізувавши Акт № 3 про примусове відчуження або вилучення майна від 01.03.2023, суд вказує, що за своєю формою він відповідає зразку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2012 № 998.

Однак, в ньому власником транспортних засобів позивача вказано Житомирську митницю, а не позивача, право власності якого не було припинено.

Суд зважає на те, що згідно із п. 3 ч. 1 ст. 461 Митного кодексу України за порушення митних правил можуть бути накладені такі адміністративні стягнення, як конфіскація товарів, транспортних засобів комерційного призначення - безпосередніх предметів порушення митних правил, товарів, транспортних засобів із спеціально виготовленими сховищами (тайниками), що використовувалися для приховування товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил від митного контролю (крім транспортних засобів комерційного призначення, які використовуються виключно для перевезення пасажирів і товарів через митний кордон України за визначеними маршрутами та рейсами, що здійснюються відповідно до розкладу руху на підставі міжнародних договорів, укладених відповідно до закону), а також транспортних засобів, що використовувалися для переміщення товарів - безпосередніх предметів порушення митних правил через митний кордон України поза місцем розташування митного органу.

Статтею 465 Митного кодексу України встановлено, що конфіскація як адміністративне стягнення за порушення митних правил полягає у примусовому вилученні товарів, транспортних засобів, зазначених у п. 3 ст. 461 цього Кодексу, і безоплатній передачі їх у власність держави. При цьому моторні транспортні засоби та несамохідні транспортні засоби, що буксируються ними, розглядаються як самостійні об`єкти конфіскації. Конфіскація може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, що визначаються цим Кодексом та іншими законами України. Конфіскація товарів, транспортних засобів, зазначених у п. 3 ст. 461 цього Кодексу, застосовується незалежно від того, чи є ці товари, транспортні засоби власністю особи, яка вчинила правопорушення.

Відповідно до ст. 487 Митного кодексу України, провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до положень Митного кодексу України, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Згідно положень ч. 1 ст. 458 Митного кодексу України, порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Також, апеляційний господарський суд враховує, що механізм передачі вилученого митними органами та конфіскованого згідно із судовими рішеннями майна органам державної виконавчої служби врегульовано Порядком взаємодії органів державної виконавчої служби та митниць Державної фіскальної служби під час передавання майна, конфіскованого за рішеннями судів, та розпорядження ним, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України 23.03.2018 № 892/5/379 та зареєстрованим Міністерством юстиції України 26.03.2018 за № 362/31814.

Крім того, у статті 41 Конституції України, яка є нормою прямої дії, передбачено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Між тим матеріалами справи не підтверджено, що транспорті засоби позивача були конфісковані за рішенням суду, у встановлений законом спосіб та порядок.

Отже, суд підсумовує, що транспортні засоби позивача не були конфісковані, а Житомирська митниця на час відчуження не була їх власником, а лише тимчасово вилучила їх згідно ст. 511 Митного кодексу України.

Тому, Житомирська митниця не мала права передавати не належне їй майно, а навпаки мала вжити заходів щодо його збереження.

В свою чергу, в/ч НОМЕР_1 від 01.03.2022 №133 не мала права відчужувати транспортні засоби не у їх власника, без повідомлення та участі останнього.

В судових засіданнях Північно-західного апеляційного господарського суду, з пояснень представників військової частини та Житомирської митниці, було з`ясовано, що позивач не повідомлявся про відчуження та останній чи його уповноважений представник не залучалися до відчуження транспортних засобів, а позивач дізнався про таке постфактум, більш ніж через півроку з листа Житомирської митниці №7.19-3/20/8.19/5226 від 15.09.2022.

Підсумовуючи викладене, суд вказує, що Житомирська митниця тимчасово вилучивши транспортні засоби позивача повинна була зберігати їх, однак всупереч передбаченого законом такого обов`язку передала їх іншій особі - в/ч НОМЕР_1 , що вказує на неправомірність дій Житомирської митниці із передачі транспортних засобів.

Наведеним вище також спростовуються доводи Житомирської митниці щодо відсутності законодавчої заборони на відчуження тимчасово вилученого майна на підставі наказів військового командування.

Крім того, суд зважає на те, що посилання представника Житомирської митниці на загальнодозвільний принцип правового регулювання, за яким дозволено те, що не заборонено законом є помилковим, оскільки він поширюється на сферу приватних відносин, а орган державної влади, яким є відповідач, у відповідності до статті 19 Основного Закону має діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Одночасно суд зауважує, що Житомирська митниця є належним відповідачем в цьому спорі, оскільки саме вона тимчасово вилучила транспорті засоби, вона у відповідності до законодавства мала їх зберігати, та нею транспортні засоби протиправно були передані в/ч НОМЕР_1 .

Доводи Житомирської митниці про подальше відшкодування позивачу вартості транспортних засобів, суд оцінює критично з огляду на те, що в Акті № 3 про примусове відчуження або вилучення майна від 01.03.2023 зазначено власником транспортних засобів Житомирську митницю, тоді як згідно ст. 9 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" право на відшкодування вартості майна, у разі його примусового відчуження в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану, мають серед іншого юридичні особи приватної форми власності у яких воно було відчужене, а також їх правонаступники.

При цьому, внаслідок зазначення в Акті № 3 Житомирську митницю, як власника майна, це може мати наслідком формальну відмову позивачу у відшкодуванні вартості майна.

Також, суд звертає увагу і на те, що норми Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану" не передбачають можливість відчуження/вилучення майна осіб нерезидентів, котрі зареєстровані не за законодавством України.

Щодо посилання представників Житомирської митниці, в/ч НОМЕР_1 , Житомирської ОВА на військовий стан, суд зауважує таке.

Як вказано вище, відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Суд звертає увагу на те, що право на судовий захист не підлягає обмеженню.

Крім того, положеннями п. 2 Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 було зобов`язано військове командування та інші органи виконавчої влади запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

В силу ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Суд зауважує, що на території України, внаслідок збройної агресії російської федерації було запроваджено саме правовий режим, за яким не передбачено можливість саме органам державної влади, іншим суб`єктам владних повноважень, діяти на власний розсуд, з порушенням вимог чинного законодавства.

Апеляційний господарський суд вкотре вважає за необхідне наголосити, що в силу ст. 19 Конституції України щодо відносин між державою в особі її органів та громадянами, фізичними і юридичними особами діє принцип "дозволено те, що передбачено законом" (публічні правовідносини), в той час як відповідачі необґрунтовано переконують суд у тому, що вони діяли за принципом "дозволено те, що не заборонено законом", який діє виключно у приватно-правових відносинах.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" у період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Положеннями частин першої, другої статті 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" передбачено, що в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Статтею 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" унормовано, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що суди діють під час воєнного стану та саме суди повинні захищати порушені/невизнані інтереси, права чи обов`язки осіб, порушених/невизнаних в тому числі внаслідок неправомірних рішень, дій чи бездіяльності державних органів.

Також, суд враховує, що за змістом статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до ч. 4 ст. статті 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.

На думку ЄСПЛ, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "C.G. та інші проти Болгарії" (C. G. and Others v. Bulgaria, заява №1365/07, § 39), "Олександр Волков проти України" (Oleksandr Volkov v. Ukraine, заява № 21722/11, § 170)).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Кантоні проти Франції" від 11.11.1996 (Cantoni v. France, заява № 17862/91, § 31-32), "Вєренцов проти України" від 11.04.2013 (Vyerentsov v. Ukraine, заява № 20372/11, § 65)).

В положеннях пункту 53 Рішення по справі "Сичов проти України" (справа за заявою № 4773/02), Європейський суд з прав людини зазначає, що держава несе відповідальність за недотримання своїх обов`язків, передбачених положеннями статті 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, щодо забезпечення збереження, закріплених цією Конвенцією та Протоколом № 1 до неї, прав та свобод на національному рівні для кожного, хто знаходиться під їх юрисдикцією.

Крім того, майно позивача (транспортні засоби) у встановлений законом спосіб та порядок не було конфісковано та знаходилося на зберіганні Житомирської митниці.

В подальшому, майно позивача вибуло з його володіння унаслідок порушення встановленої законом процедури, через незаконні дії Житомирської митниці щодо передачі такого майна іншій особі, всупереч законодавчо закріпленого обов`язку із збереження тимчасово вилученого майна.

Тому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про порушення права позивача на мирне володіння майном.

Щодо розміру збитків, суд вказує таке.

Відповідно до висновку спеціалізованої лабораторії з питань експертизи та досліджень Держмитслужби №-0145 від 24.02.2022 ринкова вартість вантажного автомобіля марки "MAN", р/н НОМЕР_2 , vin-код НОМЕР_3 станом на день проведення експертного дослідження становила 1 049 958 грн 07 коп., а вартість напiвпричiпа марки "SCHMITZ CARGOBULL", р/н НОМЕР_4 , vin - НОМЕР_6 становила 379 367 грн 21 коп. (т. 1, а. с. 112-119).

Таким чином, загальна ринкова вартість вилучених транспортних засобів становила 1 429 325 грн 28 коп.

Разом з тим, ринкова вартість була встановлена з урахуванням офіційного курсу валют, визначеного НБУ, дійсного на момент проведення експертного дослідження, про що зазначено в самому висновку експерта.

Відповідно до п.7.2 Наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 № 142/5/2092 "Про затвердження Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів" вартість КТЗ, яка наведена в іноземній валюті, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ на дату оцінки.

За таких обставин, з урахуванням офіційного курсу долара США по відношенню до гривні (станом на 24.02.2022 офіційний курс долара США до гривні становив 29,2549 грн), вартість вилучених транспортних засобів на день проведення експертизи становила 48 857,63 доларів США, що було еквівалентно 1 429 325 грн 28 коп.

Суд вказує, що згідно з приписами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

На думку суду позивач вправі, при зверненні до суду за захистом свого порушеного права, має можливість вибрати спосіб захисту: або стягувати збитки у розмірі вартості транспортних засобів; або ставити питання про їх повернення.

В цьому випадку позивачем обраний спосіб захисту, який полягає у відшкодуванні його витрат, які він мусить зробити для відновлення свого порушеного права (стягнення вартості транспортних засобів), які завдані органом державної влади, так як митниця діяла з порушенням вимог законодавства.

Суд зважає на те, що з огляду на тривалий проміжок часу, який минув з дня вилучення транспортних засобів, їх експлуатацію, позивач, на власний розсуд вибрав спосіб захисту, який відповідає характеру спірних правовідносин та відновить його порушене право.

Також апеляційний господарський суд враховує, що Головне управління Державної казначейської служби України у Житомирській області, в спірних правовідносинах не вчиняло дій щодо транспортних засобів позивача та було визначено відповідачем, з огляду на завдання йому збитків державним органом (Житомирською митницею), рахунки котрого обслуговуються органами казначейства.

Суд зазначає, що у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що "держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом з тим залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган".

Апеляційний господарський суд бере до уваги, що на органи казначейства України, у відповідності до законодавства, зокрема Бюджетного кодексу України, Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 покладені завдання з реалізації державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів, а до їх завдань, серед іншого віднесено забезпечення казначейського обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунка, відкритого у Національному банку, зокрема, здійснюють розрахунково-касове обслуговування розпорядників та одержувачів бюджетних коштів.

Тобто, вони фактично виконують роль банківської установи для державних органів, органів місцевого самоврядування та не можуть бути відповідачами у справах про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади.

Отже, позивачем належними, достатніми, допустимими доказами доведено факт заподіяння відповідачем - Житомирською митницею збитків позивачу, внаслідок неналежного зберігання товару та його передачі третій особі та наявності причинного зв`язку між заявленою шкодою і діями відповідача, а також протиправність дій Житомирської митниці щодо передачі транспортних засобів.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, підтверджуються встановленими судом апеляційної інстанції обставинами справи.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права (п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України).

Враховуючи вказане, апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги AVTO EDVANS POLAND SP.z.o.o, скасування рішення Господарського суду Житомирської області від 06.10.2023 у справі №906/368/23 та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу AVTO EDVANS POLAND SP.z.o.o задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 06.10.2023 у справі №906/368/23 скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити.

Стягнути з Житомирської митниці (10003, Житомирська обл., місто Житомир, вул. Перемоги, будинок 25, код 44005610) на користь AVTO EDVANS POLAND SP.z.o.o (Poland, Krakow, ul. Jozefitow 3/2, 30-039, NIP ) - 48 857,63 доларів США та 691,80 Євро судового збору за подання позовної заяви.

3. Стягнути з Житомирської митниці (10003, Житомирська обл., місто Житомир, вул. Перемоги, будинок 25, код 44005610) в дохід Державного бюджету України - 40 201 грн 28 коп. судового збору за апеляційний перегляд.

4. Господарському суду Житомирської області видати накази на виконання цієї постанови.

5. Справу № 906/368/23 надіслати Господарському суду Житомирської області.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "19" січня 2024 р.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Олексюк Г.Є.