СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року м. Харків Справа № 5023/10655/11 (641/2273/23)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Фоміна В.О., суддя Шевель О.В.,

за участі секретаря судового засідання Дзюби А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 (вх. №2376Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 11.10.2023 (рішення ухвалено колегією суддів у складі: головуючий суддя Усатий В.О., суддя Яризько В.О., суддя Хотенець П.В., в приміщенні Господарського суду Харківської області 11.10.2023 о 10:59 год, повний текст складено 16.10.2023) у справі №5023/10655/11 (641/2273/23)

за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 )

до Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, б. 126, )

про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, та стягнення моральної шкоди

в межах справи про банкрутство Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева"

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовною заявою до Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева", в якій просив суд (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог вх.№11445/23 від 19.06.2023):

- визнати правочин у вигляді наказу ВК №71 від 27.03.2023 "про звільнення" Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" незаконним;

- стягнути з Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" моральну шкоду у сумі 100000,00 грн;

- відновити ОСОБА_1 на попередній посаді начальника відділу охорони праці навколишнього середовища та цивільного захисту (відділ 021) Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева".

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.07.2023 клопотання представника відповідача про передачу до Господарського суду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, та стягнення моральної шкоди - задоволено. Цивільну справу №641/2273/23 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, та стягнення моральної шкоди - передано за підсудністю для розгляду до Господарського суду Харківської області, який відкрив справу про банкрутство Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" № 5023/10655/11.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 28.08.2023 прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" в межах справи про банкрутство Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" та відкрито провадження у справі №5023/10655/11 (641/2273/23).

Рішенням Господарського суду Харківської області від 11.10.2023 у справі №5023/10655/11 (641/2273/23) в задоволенні позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 11.10.2023 у справі №5023/10655/11 (641/2273/23) повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам. Зокрема, судом не було враховано, що заява про звільнення була подана керівництву підприємства під психологічним тиском, а звільнення відбулося напередодні закінчення випробувального терміну, встановленого наказом №256 від 28.12.2022. Позивач припускає, що якщо відповідачем було встановлено у нього відсутність знань з питань охорони праці, то підставою для звільнення мало б бути саме непроходження ним випробувального терміну. Проте, обставини звільнення його із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, на його думку, навпаки свідчать про те, що він написав заяву про звільнення під психологічним тиском керівництва відповідача. Крім того, позивач зазначає, що договір між відповідачем та ТОВ "Центр охорони праці "Новатор сервіс" на навчання працівників відповідача було укладено на два роки раніше, ніж підприємство наказом №508 від 01.03.2023 визначило перелік осіб, які повинні були навчатися за програмою "Загальні питання з охорони праці" на виконання цього наказу. Проте, за твердженням позивача, ані рішення суду, ані матеріали справи не дають відповіді про тривалість таких навчань та їх результати щодо нього.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.12.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (вх. №2376) на рішення Господарського суду Харківської області від 11.10.2023 у справі №5023/10655/11 (641/2273/23), встановлено учасникам справи строк по 25.12.2023 для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження, повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 16.01.2024.

28.12.2023 від Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№16285), у якому відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Одночасно відповідачем подано клопотання (вх.№16286), в якому він просить визнати поважними причини пропуску Державним підприємством "Завод імені В.О.Малишева" строку на подачу відзиву та поновити строк на його подання.

Розглянувши клопотання відповідача про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає таке.

В обґрунтування причин пропуску відповідного строку відповідач посилається на те, що 25.12.2023 (у відповідності до ст. 73 КЗпП України - Різдво Христове ) не всі відділення поштового зв`язку працювали повний робочий день, а тому у відповідача не було об`єктивної можливості направити відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Також відповідач зазначає, що позивач не зареєстрований в системі "Електронний суд", що позбавило Державне підприємство "Завод імені В.О.Малишева" направити відзив через вказану систему. Крім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та введенням воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022, працівники Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" під час повітряних тривог повинні перебувати в укриттях, що сповільняє роботу всіх служб підприємства.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Згідно зі ст. 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 118 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (ч. 2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України).

Як вже зазначалось, ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.12.2023 встановлено учасникам справи строк по 25.12.2023 для подання, зокрема, відзиву на апеляційну скаргу. Проте, відзив відповідачем був направлений до суду поштою лише 26.12.2023, тобто після закінчення вказаного строку. При цьому, ДП "Завод імені В.О. Малишева" в межах встановленого судом строку на подання відзиву не зверталось з відповідним клопотанням про його продовження.

Не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача на введення в Україні воєнного стану, оскільки сам факт його запровадження, без обґрунтування причин, які б об`єктивно перешкоджали заявнику своєчасно звернутися до суду у встановлені строки, не може вважатися поважною причиною їх пропуску, а посилання на надання працівникам 25.12.2023 вихідного/скороченого дня не підтверджено відповідними доказами.

При цьому, обставини відсутності у іншої сторони електронного кабінету в Електронному суді не позбавляють права та можливості подавати іншим учасникам справи заяви до суду за допомогою вказаної системи.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання відзиву та залишення його без розгляду.

До початку судового засідання 16.01.2024 на електронну пошту суду надійшло звернення з електронної скриньки ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому зазначено, що воно від ОСОБА_1 , зі сканкопією заяви ОСОБА_1 про перенесення розгляду апеляційної скарги (вх. №756 ел. 118 від 16.01.2024).

Апеляційний господарський суд зазначає, що ані вказана сканкопія заяви, ані сам електронний лист не засвідчені електронним підписом автора, що унеможливлює ідентифікацію особи, яка звертається з ними до суду.

Відповідно до положень частини 8 статті 42 Господарського процесуального кодексу України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, на такі документи накладається кваліфікований електронний підпис учасника справи (його представника) відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги".

Відповідно до положень ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги".

Відповідно до п. 11 Розділу ІІ Приймання та реєстрація документів Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України 20.08.2019 № 814 (у редакції наказу Державної судової адміністрації України від 17 жовтня 2023 року № 485) судові справи, а також інші документи і матеріали, що стосуються розгляду судових справ у суді, приймає та реєструє в АСДС канцелярія відповідно до Положення про АСДС. При надходженні до суду електронного документа, засвідченого кваліфікованим електронним підписом, оригінал такого електронного документа вноситься до АСДС разом з відповідним кваліфікованим електронним підписом та звітом про результати перевірки дійсності цього підпису.

Згідно акту Східного апеляційного господарського суду №13-35/ 5023/10655/11(641/2273/23) від 16.01.2024 при перевірці заяви ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, яка надійшла засобами електронної пошти встановлено, що документ не засвідчений електронним цифровим підписом, тобто не оформлений в установленому законом порядку.

Оскільки, вказані звернення не містять кваліфікованого електронного підпису особи, яка їх подає, у суду відсутні підстави для їх розгляду.

У судовому засіданні представник відповідача проти апеляційної скарги заперечувала та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач у судове засідання не з`явився.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів та вимог апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

20.12.2022 ОСОБА_1 складена заява до Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева", у якій позивач просить прийняти його на основну постійну роботу у відділ 021 на посаду начальника відділу охорони праці, навколишнього середовища та цивільного захисту з випробовуваним терміном 3 місяці.

Наказом (розпорядженням) Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" про прийняття на роботу №256 від 28.12.2022 ОСОБА_1 прийнято на основну постійну роботу з 29.12.2022 до відділу охорони праці, навколишнього середовища та цивільного захисту на посаду начальника відділу охорони праці, навколишнього середовища та цивільного захисту з випробовувальним терміном 3 місяці (ас. 14, 121).

29.12.2022 до трудової книжки ОСОБА_1 внесено відповідні відомості (а.с. 26).

24.03.2023 ОСОБА_1 подав до Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" заяву про звільнення його 27.03.2023 року з підприємства за згодою сторін ст.36 п.1 КЗпП України (ас. 122).

Відповідно до наказу (розпорядження) Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" про припинення трудового договору (контракту) №71 від 27.03.2023 ОСОБА_1 звільнено 27.03.2023 за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України на підставі особистої заяви та здійснено відповідний запис до його трудової книжки (а.с. 15, 26).

За твердженням позивача, звільнення його з посади керівника відділу охорони праці було вчинено під моральним та психологічним тиском, "мобінгу", що і стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом.

Суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що заява про звільнення не була результатом вільного розпорядження ним своїм конституційним правом на працю, написана була під впливом психічного примусу, а також, що звільнення відбулось без дотримання положень чинного законодавства, у зв`язку з чим позовні вимоги у частині визнання правочину у вигляді наказу ВК №71 від 27.03.2023 "про звільнення" Державного підприємства "Завод імені В.О. Малишева" незаконним, поновлення на роботі та стягнення з відповідача моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Надаючи власну правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін (пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України).

Відповідно до положень статті 13 Закону України "Про охорону праці" роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Працівник зобов`язаний знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту (ч. 1 ст. 14 "Про охорону праці").

Частиною першою статті 18 Закону України "Про охорону праці" працівники під час прийняття на роботу і в процесі роботи повинні проходити за рахунок роботодавця інструктаж, навчання з питань охорони праці, з надання першої медичної допомоги потерпілим від нещасних випадків і правил поведінки у разі виникнення аварії.

Відповідно до положень статті 2-2 КЗпП України мобінг (цькування) - систематичні (повторювані) тривалі умисні дії або бездіяльність роботодавця, окремих працівників або групи працівників трудового колективу, які спрямовані на приниження честі та гідності працівника, його ділової репутації, у тому числі з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків, що проявляються у формі психологічного та/або економічного тиску, зокрема із застосуванням засобів електронних комунікацій, створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери, у тому числі такої, що змушує його недооцінювати свою професійну придатність. Формами психологічного та економічного тиску, зокрема, є: створення стосовно працівника напруженої, ворожої, образливої атмосфери (погрози, висміювання, наклепи, зневажливі зауваження, поведінка загрозливого, залякуючого, принизливого характеру та інші способи виведення працівника із психологічної рівноваги); безпідставне негативне виокремлення працівника з колективу або його ізоляція (незапрошення на зустрічі і наради, в яких працівник, відповідно до локальних нормативних актів та організаційно-розпорядчих актів має брати участь, перешкоджання виконанню ним своєї трудової функції, недопущення працівника на робоче місце, перенесення робочого місця в непристосовані для цього виду роботи місця); нерівність можливостей для навчання та кар`єрного росту; нерівна оплата за працю рівної цінності, яка виконується працівниками однакової кваліфікації; безпідставне позбавлення працівника частини виплат (премій, бонусів та інших заохочень); необґрунтований нерівномірний розподіл роботодавцем навантаження і завдань між працівниками з однаковою кваліфікацією та продуктивністю праці, які виконують рівноцінну роботу. Вимоги роботодавця щодо належного виконання працівником трудових обов`язків, зміна робочого місця, посади працівника або розміру оплати праці в порядку, встановленому законодавством, колективним або трудовим договором, не вважаються мобінгом (цькуванням). Вчинення мобінгу (цькування) заборонено. Особи, які вважають, що вони зазнали мобінгу (цькування), мають право звернутися із скаргою до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та/або до суду.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили (частина 3 статті 38 КЗпП України).

Положеннями статті 141 КЗпП України визначено, що роботодавець повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, здійснювати заходи щодо запобігання та протидії мобінгу (цькуванню), уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника або уповноваженого ним органу і працівника (постанови Верховного Суду у постановах від 22.04.2019 у справі № 759/11508/16-ц, від 27.05.2020 в справі № 404/6236/19, від 31.08.2020 в справі № 359/5905/18).

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), судом має бути з`ясовано: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Згідно висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.10.2019 у справі №1340/6082/18 (адміністративне провадження №№К/9901/23043,К/9901/28700/19) основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Як вбачається з матеріалів справи, 24.03.2023 позивач подав відповідачу заяву про звільнення його з посади за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України 27.03.2023. Відповідач надав свою згоду на таке звільнення шляхом видачі відповідного наказу.

Отже, сторонами була досягнута домовленість на припинення договору за угодою сторін із визначеною датою звільнення - 27.03.2023.

Таким чином, сторони погодили основні умови угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України - як підставу припинення угоди сторін, так і строк, з якого договір припиняється.

При цьому, суд враховує, що трудовий договір з позивачем припинений за угодою сторін, що не є звільненням з ініціативи роботодавця, а тому не вимагає обов`язкової попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації на таке звільнення.

Справжність свого підпису в заяві про звільнення від 24.03.2023 ОСОБА_1 не оспорює.

Посилання позивача на те, що на нього вчинявся психологічний тиск з боку посадових осіб відповідача щодо написання заяви про звільнення є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 не надав суду належних та достатніх доказів таких дій роботодавця, а також доказів, які б свідчили про неприязне чи упереджене ставлення до нього з боку роботодавця або погрожування чи примушування до написання вказаної заяви.

Доказів систематичних (повторюваних) тривалих умисних дій або бездіяльності роботодавця позивачем не надано та матеріали справи не містять.

Матеріали справи не містять й звернень позивача, зокрема, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або до будь-яких державних органів чи правоохоронних органів з приводу цькування позивача на робочому місці.

Тож, твердження позивача викладені в позові є лише суб`єктивним баченням (оцінкою) обставин щодо підстав його звільнення під тиском з боку керівництва відповідача.

Встановивши, що позивач власноручно підписав заяву від 24.03.2023, чим фактично виявив своє бажання на звільнення за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, тобто домовленість про звільнення за угодою між роботодавцем і працівником була досягнута, а підстав для її анулювання не встановлено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача з роботи за угодою сторін відбулося з дотриманням норм трудового законодавства.

Колегія суддів також звертає увагу, що позивач не скористався правом, передбаченим ст. 38 КЗпП України, відповідно до якого міг розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець чинив мобінг (цькування) стосовно працівника.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII (далі - Конвенція). Згідно із статтею 4 вказаної Конвенції трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом статті 4 цієї Конвенції тягар доведення законної підстави для звільнення лежить на роботодавцеві.

Як підтверджується матеріалами справи та встановлено судом, Державним підприємством "Завод імені В.О.Малишева" у відповідності до вимог законодавства про працю на підставі поданої позивачем заяви про звільнення правомірно видано наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 27.03.2023 №71, яким звільнено ОСОБА_1 27.03.2023 за угодою сторін відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України.

Оскільки факт неправомірних дій відповідача в цій справі не встановлений, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги й про відшкодування моральної шкоди позивачу.

Щодо доводів позивача про неврахування судом першої інстанції обставин направлення його на навчання та не проходження ним атестації з питань охорони праці, колегія суддів зазначає таке.

Матеріали справи містять наказ Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" "Про проведення навчання та атестацію з охорони праці посадових осіб та керівників структурних підрозділів на Підприємстві" від 01.03.2023 №508, відповідно до якого на виконання вимог законодавства України, визначено перелік осіб, які підлягають навчанню та атестації з питань охорони праці через ТОВ "Центр охорони праці "Новатор сервіс". До переліку вказаних осіб включено позивача, що підтверджується додатком №1 до зазначеного наказу.

На виконання вищезазначеного наказу, між Державним підприємством "Завод імені В.О.Малишева" та ТОВ "Центр охорони праці "Новатор сервіс" укладено договір про надання послуг №2202-01НС/174дп від 01.03.2023, відповідно до якого ТОВ "Центр охорони праці "Новатор сервіс" зобов`язується надати послугу з проведення дистанційного навчання визначених замовником осіб за відповідними програмами.

Державним підприємством "Завод імені В.О.Малишева" на виконання умов договору №2202-01НС/174дп від 01.03.2023 листом №002-16/021/610 від 21.02.2023 надано ТОВ "Центр охорони праці "Новатор сервіс" перелік осіб, з якими має бути проведено навчання з питань охорони праці, в тому числі за програмою "Загальні питання з охорони праці", прізвища яких зазначено в додатку до наказу від 01.03.2023 "Про проведення навчання та атестацію з охорони праці посадових осіб та керівників структурних підрозділів на Підприємстві" від 01.03.2023 №508.

Відповідно до витягу з протоколу № НС_0052/1-23 засідання комісії з перевірки знань з питань охорони праці ТОВ "Центр охорони праці "Новатор сервіс" від 22.03.2023, у складі голови Державної служби України з питань праці Дегнери І.А., першого заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Резчика В.В., начальника управління інспекційної діяльності у Полтавській області Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці Гринюка В.А., начальника відділу з питань безпеки праці південно-східного регіону управління Державної служби з питань праці, встановлено, що ОСОБА_1 не знає законодавчі акти з охорони праці, гігієни праці, надання домедичної допомоги потерпілим, електробезпеки, пожежної безпеки (а.с. 134-135).

На запит відповідача листом №09/06-23/1 ТОВ "Центр охорони праці "Новатор сервіс" повідомило, що ОСОБА_1, начальник відділу охорони праці, навколишнього середовища та цивільного захисту Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" не здав іспиту з питань охорони праці під час перевірки знань комісією Державної служби України з питань праці (а саме Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці), яка відбулася 22.03.2023 (а.с. 127).

Дії відповідача щодо направлення позивача на навчання з питань охорони праці та проведення атестації з перевірки знань з питань охорони праці відповідають нормам Закону України "Про охорону праці", а тому не можуть вважатися тиском на звільнення.

Водночас суд звертає увагу, що обставини тривалості навчання позивача з питань охорони праці та їх результати, а також момент укладення договору між відповідачем та ТОВ "Центр охорони праці "Новатор сервіс" не охоплюються предметом доказування в межах даної справи, оскільки позивачем виявлено бажання припинити трудовий договір за власною ініціативою (та між сторонами досягнуто відповідну згоду), а не у зв`язку із не проходженням ним атестації за результатами такого навчання.

Окрім того доводи позивача, що договір між відповідачем та ТОВ "Центр охорони праці "Новатор сервіс" укладено на два роки раніше, ніж підприємство наказом №508 від 01.03.2023 визначило перелік осіб, які повинні були навчатися, спростовуються матеріалами справи. Як встановлено судом, договір про надання послуг між Державним підприємством "Завод імені В.О.Малишева" та ТОВ "Центр охорони праці "Новатор сервіс" укладено 01.03.2023, тобто в день видачі наказу "Про проведення навчання та атестацію з охорони праці посадових осіб та керівників структурних підрозділів на Підприємстві" від 01.03.2023 №508.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

На підставі викладеного, враховуючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 11.10.2023 у справі №5023/10655/11 (641/2273/23) - без змін.

З урахуванням приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 11.10.2023 у справі №5023/10655/11 (641/2273/23) залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 18.01.2024.

Головуючий суддя О.О. Крестьянінов

Суддя В.О. Фоміна

Суддя О.В. Шевель