ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2024 р. Справа№ 910/1245/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Шапрана В.В.

Корсака В.А.

без повідомлення учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ісаєва Євгена В`ячеславовича

на рішення Господарського суду м. Києва від 26.06.2023 р.

у справі № 910/1245/23 (суддя - Ярмак О.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Кирієнко Анни Юріївни

до Фізичної особи-підприємця Ісаєва Євгена В`ячеславовича

про стягнення 46891,72 грн

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року Фізична особа-підприємець Кирієнко Анна Юріївна звернулась до Господарського суду Сумської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Ісаєва Євгена В`ячеславовича про стягнення 46891,72 грн, з яких: 39820,20 основного боргу, 694,82 грн 3% річних, 2661,42 грн пені та 3715,29 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем, як суборендарем, умов укладеного договору суборенди № 317-02-21 від 16.02.2021 р. в частині здійснення оплати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2023 р. відкрито провадження у справі № 910/1245/23, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Рішенням Господарського суду м. Києва від 26.06.2023 р. у справі № 910/1245/23 позов Фізичної особи-підприємця Кирієнко Анни Юріївни задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Фізична особа-підприємець Ісаєв Євген В`ячеславович подав апеляційну скаргу (безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду), у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що він не міг здійснювати господарську діяльність в орендованому приміщенні у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин, спричинених військовою агресією Російської Федерації, що підтверджується листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 р., тому у позивача відсутні правові підстави для нарахування орендних платежів.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2023 р. апеляційну скаргу у справі № 910/1245/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Шапран В.В., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2023 р. відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Ісаєва Євгена В`ячеславовича на рішення Господарського суду м. Києва від 26.06.2023 р. до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи № 910/1245/23.

До суду 09.08.2023 р. надійшли матеріали справи № 910/1245/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2023 р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Ісаєва Євгена В`ячеславовича на рішення Господарського суду м. Києва від 26.06.2023 р. у справі № 910/1245/23 та вирішено здійснювати її розгляд без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання) на підставі ч. 10 ст. 270 ГПК України.

28.09.2023 р. через канцелярію суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

16.02.2021 р. між Фізичною особою-підприємцем Кирієнко Анною Юріївною (далі - суборендар) та Фізичною особою-підприємцем Ісаєвим Євгеном В`ячеславовичем (суборендар-1) було укладено договір суборенди № 317-02-21 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору суборендар передає суборендарю-1 в тимчасове платне користування приміщення на мінус першому поверсі, загальною площею 105 кв. м, яке знаходиться в будівлі торгового центру, розташованого за адресою: Київська область, Бучанський район (в минулому Києво-Святошинський район), с. Петропавлівська Борщагівка, вул. Петропавлівська, будинок 6, а суборендар-1 приймає приміщення та зобов`язується своєчасно оплачувати користування приміщенням та повернути його на умовах, визначених договором.

Згідно з п. 8.5 договору суборендар-1 взяв на себе зобов`язання сплачувати орендну плату авансом, не пізніше 25-го числа календарного місяця, що передує оплачуваному календарному місяцю. У випадку, якщо 25-те число календарного місяця припадає на неробочий день, то суборендар-1 зобов`язався здійснити платіж не пізніше останнього робочого дня перед датою платежу. При цьому датою платежу вважається дата зарахування грошових коштів на відповідний поточний розрахунковий рахунок суборендаря.

Як передбачено п. 9.2 договору, суборендар-1 зобов`язаний компенсувати суборендареві вартість використаних в приміщенні комунальних послуг не пізніше 10-го числа календарного місяця, наступного за оплачуваним, на підставі виставлених суборендарем рахунків (дата платежу).

За п. 9.4 договору плата за обслуговування сплачується суборендарем-1 не пізніше 10-го числа календарного місяця, наступного за оплачуваним, на підставі виставлених суборендарем рахунків (дата платежу).

У відповідності до п. 28.1 сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов цього договору у разі дії форс-мажорних обставин, настання яких не залежить від сторін і безпосередньо впливає на можливість виконання цього договору.

Згідно з п. 28.2 договору форс-мажорні обставин включають, окрім іншого, стихійні лиха, війни, озброєні конфлікти, епідемії і інші події, що не підпадають під вплив контролю сторін.

Сторона, що піддалася дії форс-мажорних обставин, негайно повідомляє іншу сторону письмово про початок і можливий строк припинення дії таких обставин (п. 28.3 договору).

За п. 28.4 договору сторона, що постраждала від форс-мажорної обставини, підтверджує наслідки такої обставини відповідно до законодавства України.

Пунктом 28.5 сторони погодили, що у разі дії форс-мажорних обставин виконання зобов`язань за цим договором може бути припинене в повному обсязі або частково на термін дії таких обставин.

Якщо форс-мажорні обставини продовжуються більше 30 днів, кожна сторона має право розірвати цей договір шляхом направлення іншій стороні письмового повідомлення, зробленого не менше чим за 10 днів до очікуваної дати дострокового розірвання договору (п. 28.6 договору).

Згідно з п. 34.3 договору суборендар має право відмовитися від цього договору і вимагати повернення приміщення, якщо суборендар-1 не виконує та/або не належним чином виконує свої обов`язки за договором, не вносить орендну плату, комунальні платежі, плату за обслуговування, гарантійний платіж та інші платежі за договором протягом одного місяця з моменту виникнення такої заборгованості. У разі відмови суборендаря від договору цей договір є розірваним з моменту направлення суборендарю-1 повідомлення суборендаря про відмову від договору.

04.05.2022 р. Фізична особа-підприємець Ісаєв Євген В`ячеславович направив на адресу Фізичної особи-підприємця Кирієнко Анни Юріївни лист щодо неспроможності сплачувати орендну плату по договору внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України та просив розірвати договір суборенди на підставі п. 28.6 договору. Також вказав, що з 05.05.2022 р. орендована площа буде звільнена.

У відповідь, 12.05.2022р. Фізична особа-підприємець Кирієнко Анна Юріївна направила на адресу Фізичної особи-підприємця Ісаєва Євгена В`ячеславовича лист № 12/05-1, в якому повідомила відповідача про те, що оскільки факт настання форс-мажорних обставин не був належним чином підтверджений сертифікатом Торгово-промислової палати України, тому відсутні правові підстави для розірвання договору у відповідності до п. 28.6 укладеного договору. Також позивач у вказаному листі запропонував відповідачу укласти додаткову угоду про дострокове припинення дії укладеного договору з 16.05.2022 р.

Відповіді на вказаний лист відповідач не надав.

15.06.2022 р. позивач направив на адресу відповідача лист про дострокове розірвання договору в порядку, передбаченому п. 34.3 договору, а також просив відповідача сплатити наявну заборгованість за договором у розмірі 39820,00 грн.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідач, на думку позивача, в порушення умов укладеного договору суборенди не здійснив чергові орендні платежі, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість. В свою чергу, відповідач посилається на неможливість здійснення ним господарської діяльності в орендованому приміщенні у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин, спричинених військовою агресією Російської Федерації.

За змістом ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Як передбачено ч. 6 ст. 238 ГК України, до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

За ч. 3 ст. 774 ЦК України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як передбачено ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З розрахунку позивача вбачається, що останнім нараховано заборгованість відповідача за період з березня 2021 року по травень 2021 року у розмірі 39820,20 грн.

У матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем орендних платежів за вказаний період.

Враховуючи наявність вказаної заборгованості за укладеним договором, позивач правомірно застосував п. 34.3 договору, надіславши відповідачу лист № 15/06-1 від 15.06.2022 р. з повідомленням про дострокове розірвання договору, а також просив відповідача сплатити наявну заборгованість за договором.

Отже укладений між сторонами договір суборенди є припиненим з 21.06.2022 р.

Стосовно доводів скаржника про те, що у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин, спричинених військовою агресією Російської Федерації, що підтверджується листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 р., у позивача відсутні правові підстави для нарахування орендних платежів, колегія суддів зазначає наступне.

У листі Торгово-промислової палати України № 2024/02.0.-7.1 від 28.02.2022 р. зазначено, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану з 05 години 30 хвилини 24 лютого 2022 року, ТТП підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по договору, виконання яких настало згідно з умовами договору і виконання яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин.

Як передбачено ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.07.2019 р. у справі № 917/1053/18.

Відповідачем не надано доказів неможливості виконання ним свого зобов`язання за укладеним договором суборенди внаслідок настання форс-мажорних обставин, а також не надано відповідного сертифікату Торгово-промислової палати України, відтак останній позбавлений можливості посилатись на форс-мажорні обставини.

Також відповідачем не надано доказів повідомлення позивача відповідно до п. 28.3 договору про початок дії форс-мажорних обставин.

Доводи скаржника про те, що він не міг здійснювати господарську діяльність в орендованому приміщенні у період з 24.02.2022 р. по 01.05.2022 р., оскільки торговий центр, в якому орендувалось приміщення, не працював, що підтверджується листом № 12/05-2 від 12.05.2022 р., колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки зазначений лист у матеріалах справи відсутній, інших доказів відповідач не надав.

Крім цього, з розрахунку позивача вбачається, що останнім не нараховувалась орендна плата відповідачу за період з 25 лютого по квітень 2022 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором суборенди № 317-02-21 від 16.02.2021 р. у розмірі 39820,00 грн є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

За прострочення виконання грошового зобов`язання позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 2661,42 грн пені за загальний період з 02.03.2021 р. по 31.05.2022 р.

Пунктом 5.2 укладеного договору сторони погодили, що у разі прострочення суборендарем-1 виконання зобов`язань по сплаті орендної плати, останній зобов`язаний сплатити суборендарю пеню у розмірі 1% від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Як передбачено ч. 1 ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

З розрахунку позивача за первісним позовом вбачається, що останнім здійснена нарахування періодами, кожний з яких не перевищує шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Крім цього, пеня, передбачена умовами укладеного договору у розмірі 1% від суми заборгованості за кожний день прострочення не перевищує подвійної облікової ставки національного банку України.

Отже, враховуючи те, що встановлений в договорі розмір штрафних санкцій за порушення господарського зобов`язання відповідає розміру таких санкцій, визначених у законі, а матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем строків оплати, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 2661,42 грн пені підлягає задоволенню, оскільки є обґрунтованою, її розмір є арифметично правильним.

Також, за неналежне виконання умов укладеного договору позивач нарахував та просить стягнути з відповідача 694,82 грн 3% річних та 3715,29 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування на суму боргу не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу, не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.04.2019 р. у справі № 910/5625/18, від 13.02.2019 р. у справі № 924/312/18, від 05.07.2019 р. у справі № 905/600/18.

Враховуючи викладене, колегія суддів колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача 694,82 грн 3% річних та 3715,29 грн інфляційних втрат є обґрунтованою, розрахунок здійснено арифметично правильно, відтак підлягає задоволенню.

Посилання скаржника на постанову Кабінету Міністрів України «Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг у період дії воєнного стану» № 206 від 05.03.2022 р., відповідно до якої забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки відповідач є суб`єктом господарювання, в той час як вказана постанова Кабінету Міністрів України стосується саме населення.

З іншими доводами апеляційної скарги відповідача суд апеляційної інстанції також не погоджується з підстав їх необґрунтованості.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розцінюватись як вимога детально відповідати на кожний аргумент апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі Трофимчук проти України, № 4241/03, від 28.10.2010 р.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76, 77, 78 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, здійснивши перевірку та оцінку всіх належних доказів, наявних у матеріалах справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 26.06.2023 р. у справі № 920/1245/23 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Ісаєва Євгена В`ячеславовича задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Згідно з ч. 5 ст. 12 ГПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як передбачено ч. 3 ст. 287 ГПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 даної статті.

Вказана справа є малозначною та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених нормами чинного законодавства.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Ісаєва Євгена В`ячеславовича залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду м. Києва від 26.06.2023 р. у справі № 920/1245/23 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Фізичну особу-підприємця Ісаєва Євгена В`ячеславовича.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Шапран

В.А. Корсак