ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2024 р. Справа№ 910/862/22 (910/5477/23)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Остапенка О.М.

Копитової О.С.

за участю секретаря судового засідання Макухи О.А.,

арбітражного керуючого Козирицького А.С.,

представника товариства Агро Імпорт ОУ адвоката Приліпи М.М.,

розглянувши апеляційну скаргу розпорядника майна боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський полімер" арбітражного керуючого Козирицького Андрія Сергійовича

на рішення Господарського суду міста Києва

від 07.09.2023 (повний текст складено 18.09.2023, суддя Пасько М.В.)

у справі №910/862/22 (910/5477/23)

за позовом розпорядника майна боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський полімер" арбітражного керуючого Козирицького Андрія Сергійовича

до товариства Агро Імпорт ОУ (Agro Import OU, Естонська Республіка),

Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський полімер"

про визнання недійсним контрактів

в межах справи № 910/862/22

про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський полімер"

(код 38780902),

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року розпорядник майна боржника арбітражний керуючий Козирицький А.С. звернувся із позовом про визнання недійсними контрактів, що укладені між товариством Агро Імпорт ОУ (Agro Import OU, Естонська Республіка) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський полімер".

Позов мотивований тим, що контракти мають ознаки фіктивності, оскільки його укладено між заінтересованими особами із бажанням настання інших правових наслідків, ніж передбачено договором; керівником боржника були перевищені повноваження під час укладення договорів, які установлені статутом товариства; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.09.2023 у справі №910/862/22 (910/5477/23) відмовлено в задоволенні позову повністю.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2023 у повному обсязі, задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права (ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 215 Цивільного кодексу України та порушенням норм процесуального права (ст. 237 Господарського процесуального кодексу України).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2023 відкрито апеляційне провадження у справі, розгляд справи № 910/862/22 (910/5477/23) призначено на 14.11.2023.

Відповідач-1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив її доводи, просив відмовити в повному обсязі в задоволенні апеляційної скарги, рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2023 залишити без змін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2023 відкладено розгляд справи на 12.12.2023.

Позивач подав відповідь на відзив на апеляційну скаргу.

Крім того позивач заявив клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, а саме Звіт за результатами проведення аналізу фінансово-господарської діяльності боржника від 10.12.2023.

В судовому засіданні 12.12.2023 оголошено перерву до 16.01.2024.

Відповідач-1 подав заперечення на клопотання позивача про долучення доказів до матеріалів справи.

Позивач подав заперечення на клопотання відповідача.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів ухвалила частково задовольнити клопотання позивача, оскільки поданий позивачем доказ - Звіт від 10.12.2023 є новим доказом у справі, а відтак не може бути прийнятий апеляційним судом до уваги при апеляційному розгляді справи, втім підлягає залученню до матеріалів справи без надання йому оцінки судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, вислухавши пояснення представників учасників справи, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Провадження у справах про банкрутство регулюється Кодексом України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України), іншими законодавчими актами України.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 відкрито провадження у справі № 910/1539/21 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський полімер" за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Девелопмент констракшн холдінг"; визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Девелопмент констракшн холдінг" до боржника на загальну суму 35648179,95 грн, з яких: 83310 грн - вимоги першої черги, 35559824,03 грн - вимоги четвертої черги, а 5045,92 грн - вимоги шостої черги; введено процедуру розпорядження майном боржника; призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Козирицького Андрія Сергійовича.

У березні 2023 товариство Агро Імпорт ОУ звернулось у справі № 910/862/22 із заявою з грошовими вимогами до боржника на суму 436522073,49 грн.

Заява про грошові вимоги до боржника була обґрунтована існуванням у боржника грошового зобов`язання з оплати обладнання, яке виникло на підставі контрактів на поставку обладнання, за якими боржник є покупцем, а товариство Агро Імпорт ОУ - постачальником (продавцем).

У квітні 2023 року розпорядник майна боржника арбітражний керуючий Козирицький А.С. (позивач) звернувся із позовом про визнання недійсними контрактів, що укладені між товариством Агро Імпорт ОУ (відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Черкаський полімер" (відповідач-2).

Звертаючись із даним позовом, позивач вважав, що контракти мають ознаки фіктивності, оскільки його укладено між заінтересованими особами із бажанням настання інших правових наслідків, ніж передбачено договором, тобто з підстави яка передбачена абз. 3 ч. 2 ст. 42 КУзПБ, з підстави їх фраудоторності згідно зі ст.ст. 3, 13, 234 Цивільного кодексу України.

Також, позивач вважає, що керівником боржника були перевищені повноваження під час укладення договорів, які установлені статутом товариства та із порушенням ст. 241 ЦК Уркаїни, тобто з підстави п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Окрім того, за доводами позивача, боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, тобто з підстави абз. 3 ч. 1 ст. 42 КУзПБ.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 Цивільного кодексу України, статтею 20 Господарського кодексу України. Загальні підстави щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

В той же час, статтею 42 КУзПБ, яка є частиною цивільного законодавства, визначено додаткові, спеціальні підстави, за існування яких правочин, що укладений особою, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, може бути поставлений під сумнів та визнано в судовому порядку недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Вказаною нормою чинного законодавства встановлені умови, за настання яких правочин боржника може бути визнаний недійсним - якщо правочин завдав збитків боржнику або кредиторам.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 КУзПБ Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник уклав договір із заінтересованою особою;

боржник уклав договір дарування.

Правові наслідки установлені ч. 3 ст. 42 КУзПБ. Так, у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц, не виключається визнання недійсним договору, спрямованого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору.

Велика Палата Верховного Суду у наведеній справі зазначила, що позивач має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) і послатися на спеціальну норму, що передбачає визнання правочину недійсним.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі);

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

У контексті даного спору, слід звернутись до правової позиції, що викладена в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16:

"Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора".

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 28.07.2022 у справі № 902/1023/19(902/1243/20)).

Слід зауважити, що цивільні й господарські відносини, у межах яких передбачається виконання обов`язку боржника в майбутньому без забезпечення такого боргу, ґрунтуються в основному на довірі учасників відносин до свого контрагента, а також на впевненості в можливості захистити свої майнові права в спосіб, передбачений законом, зокрема, через суд.

Таким чином, слід дійти висновку, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства на підставі пункту 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 Цивільного кодексу України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 Цивільного кодексу України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Водночас, категорія фраудаторності у галузі банкрутства спрямована на недопущення недобросовісного виведення активів з метою уникнення відповідальності цим майном перед кредиторами, зважаючи, що частина друга статті 96 ЦК України вимагає, щоби юридична особа відповідала за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Тобто, боржник має усвідомлювати повне виконання свого обов`язку перед кредитором. У зв`язку з цим можна розмежувати також критерії фраудаторності: об`єктивний - коли вчиняється правочин цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку за наявності існуючої вже заборгованості; суб`єктивний - усвідомлення боржником появи боргу в результаті укладення правочину, що повинно аналізуватися через призму економічної мети договору, сумлінність та добросовісність дій боржника, які мають бути спрямовані на погашення боргу, а не навпаки, на неможливість виконання зобов`язання.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з листопада 2020 року по червень 2021 року боржник уклав із відповідачем-1 низку контрактів на поставку та наладку виробничого обладнання, а саме:

№ STAU-25/11/20 від 24.11.2020,

№ PIC-24/11/20 від 24.11.2020,

№ ФЧ-01/12/20 від 01.12.2020,

№ SOL-01/12/20 від 01.12.2020,

№ UKIL-11/12/20 від 11.12.2020,

№ US-10/03/21 від 10.03.2021,

№ POL-01/06/21 від 01.06.2021.

На умовами вказаних контрактів, відповідач-1 як продавець зобов`язався поставити боржнику як покупцю обладнання (товар), а також забезпечити інжиніринг і інші технічні послуги.

В свою чергу, боржник зобов`язався оплатити обладнання (товар) за ціною, що узгоджена сторонами в кожному контракті.

На виконання зобов`язань за контрактами, відповідач-1 поставив боржнику обладнання, що підтверджується додатками до контрактів (актами приймання-передачі), інвойсами, вантажно-митними деклараціями.

Боржник частково розрахувався за поставлений товар, що підтверджується платіжними дорученнями в іноземній валюті.

Вказані вище докази подані позивачем як додатки до позовної заяви, а відтак визнаються ним. При цьому, відповідачами не заперечуються обставини укладання та виконання оспорюваних правочинів.

Таким чином, належить дійти висновку, що оспорювані договори (контракти) укладені з наміром створити правові наслідки, обумовлені ними - для постачальника - продати товар та отримати оплату, а для покупця - купити товар та сплатити його вартість. Отже, належить відхилити посилання позивача на фіктивність оспорюваних правочинів.

Позивач, посилаючись на фіктивність правочинів, оскільки його укладено між заінтересованими особами, не зазначає які саме правові наслідки бажали його сторони, ніж передбачені договором. При цьому, позов не містить доводів в контексті наслідків укладеного договору із заінтересованою особою, позаяк саме по собі вчинення правочину із заінтересованою особою не має наслідком його недійсність.

В даному випадку, належить довести настання несприятливих для боржника наслідків - зменшення платоспроможності боржника, виведення активів, придбання товарів за ціна вищими за ринкові, продаж активів за цінами нижчими за ринкові тощо, тобто з порушенням прав боржника або його кредиторів. Доказів на підтвердження зазначених обставин, розпорядник майна боржника не надав.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи часткове виконання договорів поставки (поставку товару, часткову оплату) та відсутність доказів, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки, такі договори не можуть бути визнані фіктивними, а відтак і недійсними.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, основним видом діяльності боржника є виробництво текстильних виробів технічного та промислового призначення. Отже, придбання верстатів та іншого обладнання (основних засобів), їх введення в експлуатацію повинні тільки позитивно вплинути на господарську діяльність товариства, що має призвести до отримання економічних вигід у майбутньому. Вчинення ж такої господарські операції з придбання основних засобів не може свідчити про набуття зобов`язань, внаслідок чого боржник стає неплатоспроможним, як критерію для визнання недійсним відповідного правочину боржника, поза як такі операції насамперед направлені на мету отримання прибутку за рахунок таких основних засобів, в даному випадку, створення бази (фабрики) для виробництва поліпропіленових мішків.

Статтею 241 ЦК України визначено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

Як вбачається з матеріалів справи, укладання всіх оспорюваних контрактів було погоджено з вищим органом управління товариства-боржника загальними зборами, що підтверджується протоколами загальних зборів учасників ТОВ "Черкаський полімер", у зв`язку з чим належить відхилити доводи розпорядника майна боржника про перевищення керівником боржника статуту товариства при укладенні оспорюваних контрактів.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки розпорядник майна боржника не довів існування підстав для визнання оспорюваних контрактів недійсними.

Отже, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ст. 42 КУзПБ, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що у задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, а рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2023 у даній справі - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд справи апеляційним судом належить покласти на скаржника в межах сплаченого судового збору при подачі апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст.ст. 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу розпорядника майна боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаський полімер" арбітражного керуючого Козирицького Андрія Сергійовича залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.09.2023 у справі № 910/862/22 (910/5477/23) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 23.01.2024.

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді О.М. Остапенко

О.С. Копитова