ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2024 р. Справа№ 910/5983/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Ткаченка Б.О.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Шапран Л.І.;

від відповідача: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця"

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2023 року (дата підписання повного тексту 25.07.2023 року)

у справі № 910/5983/23 (суддя - Ярмак О.М.)

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спірел"

про стягнення 395 239,07 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Спірел" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 395 239, 07 грн, з яких: заборгованість згідно договору - 373 194, 53 грн, витрати позивача за проведений демонтаж рекламних конструкцій відповідача - 22 044,54 грн.

Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем умов договору про надання рекламних послуг №ПЗ/ПЧ-3-205660/НЮ.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.07.2023 року у задоволенні позову Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2023 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, зокрема ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Так, скаржник вказав, що позивач передав відповідачу відповідне майно, на якому останній розмістив власні рекламні конструкції.

Дана обставина підтверджується складеними між сторонами 30.10.2020 року актами виконаних робіт по розміщенню та монтажу банеру на мосту за адресами: м. Київ, вул. Байкова; м. Київ, вул. Академіка Заболотного (розташованих з правої та лівої сторони від центру моста, в напрямку до Столичного шосе); м. Київ, вул. Академіка Заболотного (розташований по середині мосту, в напрямку Одеської площі); м. Київ ,вул. В. Липківського.

Однак суд першої інстанції на дану обставину уваги не звернув і надані акти як докази не оцінив.

Крім того, за твердженням скаржника відповідач не демонтуючи власні рекламні конструкції, встановлені згідно договору, продовжував користуватися наданими площами згідно договору в 2021 та 2022 роках.

Також представник скаржника наголосив, що так як відповідач добровільно не демонтував власні рекламні конструкції, що були розташовані на території позивача, то позивач сам їх демонтував, у зв`язку з чим поніс додаткові витрати.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.08.2023 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.08.2023 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2023 року у справі № 910/5983/23 залишено без руху.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору.

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2023 року у справі № 910/5983/23 своєю ухвалою від 18.09.2023 року.

Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

22.11.2023 року ухвалою Північного апеляційного господарського суду продовжено строк розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2023 року у справі №910/5983/23. Водночас, даною ухвалою розгляд справи було відкладено на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

Представник скаржника в судовому засіданні 17.01.2024 року Північного апеляційного господарського суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Представник відповідача в судове засідання 17.01.2024 року Північного апеляційного господарського суду не прибув. Про час та місце розгляду апеляційних скарг був повідомлений належним чином.

Відповідно до п.п. 1, 2 розділу ІІ Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 року №958, встановлені наступні нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Згідно з п. 4 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Відповідно до ч.ч. 3, 7 ст.120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення, інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 9 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відомості про місцезнаходження юридичної особи містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Колегія суддів зазначає, що до повноважень господарських судів не віднесено встановлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або фізичних осіб-учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу.

Примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції або повернуті органами зв`язку з позначками адресат відсутній, закінчення терміну зберігання тощо з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій. Відсутність сторони за адресою чи незабезпечення одержання за такою адресою кореспонденції створює саме для учасника справи негативні наслідки, які він зобов`язаний передбачити та самостійно вжити заходи щодо їх ненастання.

Сам лише факт не отримання учасником провадження кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною не виконання ухвали суду, оскільки зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.

Так, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, за відсутності відомостей у суду про наявність у такої сторони інших засобів зв`язку та/або адреси електронної пошти, необхідність зазначення яких у процесуальних документах передбачена ст.ст. 162, 165, 258, 263, 290, 295 Господарського процесуального кодексу України, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Близький за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 12.04.2021 року у справі №910/8197/19, від 09.12.2021 року у справі №911/3113/20).

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України Про доступ до судових рішень усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Для цих цілей існує Єдиний державний реєстр судових рішень.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 4 Закону України Про доступ до судових рішень судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Отже у відповідача були всі дані, необхідні для пошуку та відстеження руху справи, та реальна можливість отримання такої інформації також із вказаного відкритого джерела (у Єдиному державному реєстрі судових рішень).

Тобто, учасники судового провадження, безвідносно до отримання/неотримання поштової кореспонденції, в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, про що неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини, зокрема, у рішенні від 03.04.2008 року по справі Пономарьов проти України, рішенні від 26.04.2007 по справі Олександр Шевченко проти України, рішенні від 14.10.2003 року по справі Трух проти України.

В силу дії ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року у справі "Красношапка проти України").

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.10.2020 року між АТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Спірел" (замовник) було укладено договір про надання рекламних послуг №ПЗ/ПЧ-3-205660/НЮ (далі - договір), відповідно до умов якого виконавець приймає на себе зобов`язання надати замовнику послуги по тимчасовому розміщенню на території та об`єктах регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Укрзалізниця" спеціальних рекламних конструкцій замовника з можливістю подальшого експонування на них рекламоносіїв (далі - послуги), а замовник зобов`язується прийняти і оплатити ці послуги. (п.1.1. договору)

Відповідно до п. 1.2. договору умови надання послуг, а саме: адресна програма, тип спеціальних рекламних конструкцій, термін розміщення, вартість послуг визначаються у додатках та додаткових угодах, що є невід`ємними частинами даного договору.

Згідно з п.п. 2.2.1 договору виконавець зобов`язується надати замовнику послуги на території та об`єктах регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" відповідно до умов, викладених у даному договорі та додатках чи/або додаткових угодах до нього.

Відповідно до умов договору, замовник зобов`язався оплатити послуги виконавця у відповідності до розділу 3 даного договору та щомісячно, протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту надання виконавцем акту наданих послуг прийняти останній, шляхом його підписання. (п.2.2.12.; п.2.2.13 договору)

Вартість послуг виконавця відповідно до розміру плати по наданню рекламних послуг на території та об`єктах регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" та порядок оплати визначається відповідно до додатків та додаткових угод, що є невід`ємною частиною даного договору (п. 3.1 договору).

Відповідно до п. 3.2 договору визначення вартості послуг виконавця і їхня оплата проводяться в національній валюті України - гривні.

Згідно з п. 3.3 договору оплата послуг проводяться замовником шляхом 100% попередньої оплати суми коштів до 25 числа місяця, що передує місяцю надання послуг (розрахунковому).

Відповідно до п. 4.1, п. 4.6 договору, за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за обумовленим договором, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та даним договором. Також, сторони погодили, що при несплаті за послуги замовником більш як 2 (два) місяці договір може бути розірвано виконавцем в односторонньому порядку.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2020 року. Умови даного договору застосовуються до відносин, які виникли з 01.09.2020 року (п. 6.1 договору).

Згідно п. 6.2 договір може бути пролонгований за погодженням сторін.

Згідно з п. 7.7 договору, зобов`язання сторін вважаються виконаними з моменту підписання замовником акту виконаних (наданих) послуг та оплати наданих послуг.

Додатком № 1 до договору сторонами досягнуто згоди про тип рекламоносіїв, їх кількість, адресну програму та вартість послуг по розміщенню спеціальних рекламних конструкцій. Зокрема, п.п. 1.2; 2.1 Додатку № 1 до Договору узгоджено, що період надання послуг за адресою: м. Київ, вул. Байкова, залізничний міст, 2 км, 10 ПК, на дільниці Київ-Московський - Київ-Пасажирський: з моменту підписання акту встановлення спеціальних рекламних конструкцій до 31.12.2020 року.

Відповідно до п. 3.1 додатку № 1 до договору вартість послуг за місяць згідно з Протоколом договірної ціни (додаток № 4 до договору) становить 3 189,70 грн.

Додатком № 2 до договору сторонами досягнуто згоди про тип рекламоносіїв, їх кількість, адресну програму та вартість послуг по розміщенню спеціальних рекламних конструкцій. Зокрема, п.п. 1.2; 2.1 Додатку № 2 до Договору узгоджено, що період надання послуг за адресою; м. Київ, вул. Академіка Заболотного, залізничний шляхопровід на дільниці Київ-Миронівка 9 км: з моменту підписання акту встановлення спеціальних рекламних конструкцій до 31.12.2020 року.

Відповідно до п. 3.1 додатку № 2 до договору вартість послуг за місяць згідно з протоколом договірної ціни (додаток № 4 до договору) становить 9 596, 09 грн.

Додатком № 3 до договору сторонами досягнуто згоди про тип рекламоносіїв, їх кількість, адресну програму та вартість послуг по розміщенню спеціальних рекламних конструкцій. Зокрема, п.п. 1.2; 2.1 додатку № 3 до договору узгоджено, що період надання послуг за адресою: м. Київ, вул. В. Липківського, залізничний міст, 855 км 6 ПК, на дільниці Дарниця - Київ - Пасажирський: з моменту підписання акту встановлення спеціальних рекламних конструкцій до 31.12.2020 року.

Згідно п. 3.1 додатку № 3 до договору вартість послуг за місяць згідно з протоколом договірної ціни (додаток № 4 до договору) становить 3 189,70 грн.

Додатком № 4 до договору сторонами досягнуто згоди про тип рекламоносіїв, їх кількість, адресну програму та вартість послуг по розміщенню спеціальних рекламних конструкцій. Зокрема, п.п. 1.2; 2.1 додатку № 3 до договору узгоджено, що період надання послуг за адресою: м. Київ, вулиця Федорова, залізничний міст, 854 км ПК 1, на дільниці Київ-Пасажирський - Київ-Московський: з моменту підписання акту встановлення спеціальних рекламних конструкцій до 31.12.2020 року.

Відповідно до п. 3.1 додатку № 3 до договору вартість послуг за місяць згідно з протоколом договірної ціни (додаток № 4 до договору) становить 6 379, 39 грн.

Додатком № 4 до договору сторонами узгоджено протокол погодження договірної ціни надання рекламних послуг.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 30.10.2020 року між представниками позивача та відповідача було складено та підписано акти встановлення рекламних конструкцій (банерів) за обумовленими в додатках №1; №2; № 3; № 4 до договору адресами, місцями їх розташування та визначеній кількості.

Так, позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на неправомірне користування відповідачем у період з 2021 по 2022 роки площами позивача за відсутності заперечень позивача (як наймодавця) на продовження дії договору, в силу чого такий договір є продовженим на підставі ст. 764 Цивільного кодексу України та як наслідок необхідності позивача виконати роботи по демонтажу 5 рекламних конструкцій з залученням Київської дистанції колії що спричинило понесення витрат у сумі 22 044,54 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до позовної заяви долучені розрахунки заборгованості за послуги розміщення рекламних засобів в обумовленій кількості Товариством з обмеженою відповідальністю "СПІРЕЛ" за період лютого-грудня 2021 року на загальну суму 229 658,18 грн та за період січня-вересня 2022 року на загальну суму 143 536,35 грн та калькуляція вартості витрат понесених Київською дистанцією колії при виконанні робіт по демонтажу рекламних конструкцій від 14.05.2022 року та 30.07.2022 року.

Так, демонтаж рекламних конструкцій за адресами: м. Київ, вул. В. Липківського, залізничний міст, 855 км 6 ПК; м. Київ, вулиця Федорова, залізничний міст, 854 км ПК 1; м. Київ, вулиця Федорова, залізничний міст, 854 км ПК 1 - проведено 26.07.2022 року, що підтверджується актами про демонтаж на підставі актів огляду технічного стану рекламних конструкцій від 25.07.2022 року, а демонтаж рекламних конструкцій за адресами: м. Київ, вул. Академіка Заболотного, залізничний шляхопровід на дільниці Київ-Миронівка 9 км; м. Київ, вул. Академіка Заболотного, залізничний шляхопровід на дільниці Київ-Миронівка 9 км; м. Київ, вул. Академіка Заболотного, залізничний шляхопровід на дільниці Київ-Миронівка 9 км - проведено 12.09.2022 року, що підтверджується актами про демонтаж на підставі актів огляду технічного стану рекламних конструкцій від 08.09.2022 року (наявні в матеріалах справи).

Як вказується позивачем в позові, відповідачем направлено йому звернення на електронну адресу регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" щодо продовження дії договору згідно з п. 6.2 договору, однак надісланий позивачем проект договору про надання рекламних послуг на 2021 рік відповідачем не підписано.

Враховуючи викладене, позивач вказує на наявність заборгованості відповідача перед позивачем в заявленому до стягнення розмірі.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як визначено ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 905 Цивільного кодексу України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що укладений між сторонами договір №ПЗ/ПЧ-3-205660/НЮ від 01.10.2020 року за своєю правовою природною не є договором оренди (найму), з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Згідно з ч. 1 ст. 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Відповідно до ст. 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Проте, сторонами при укладенні договору №ПЗ/ПЧ-3-205660/НЮ від 01.10.2020 року визначено, що це є договір про надання рекламних послуг, при цьому позивач взяв на себе зобов`язання надати відповідачу послуги по тимчасовому розміщенню на території та об`єктах позивача спеціальних рекламних конструкцій з можливістю експонування на них рекламоносіїв.

Згідно з погодженими сторонами термінами та поняттями, спеціальні рекламні конструкції - це тимчасові конструкції (світлові та не світлові, наземні та не наземні, плоскі та об`ємні стенди, лайтбокси, стікери, постери, банери, щити, панно, транспаранти, таблички, короби, механічні, динамічні, електронні табло, електронні інформаційні носії, проекційні установки, екрани, цифрові фото-рамки, панелі, тумби), які монтуються на майні або встановлюються на території залізниці з метою подальшого використання для розміщення реклами.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, позивачем не передавалось відповідачу майно, а надавались саме послуги по тимчасовому розміщенню на своїй території спеціальних рекламних конструкцій з можливістю подальшого експонування на них рекламоносіїв, при цьому такі послуги споживались відповідачем в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідний договір за своєю правовою природною є договором надання послуг.

Так, укладаючи договір, сторони погодили строк його дії (до 31.12.2020 року п. 6.1 договору) з можливістю його пролонгації за погодженням сторін (п. 6.2 договору).

Разом з цим, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказів погодження про пролонгацію дії вказаного договору після 31.12.2020 року, даний факт підтверджується відповідачем в листах, які позивачем долучено до матеріалів позовної заяви (наявні в матеріалах справи ).

Так, з листів відповідача, адресованих структурним підрозділам позивача та доданих самим позивачем до позовної заяви, від 19.04.2021 року та від 23.07.2021 року, вбачається, що сторонами не досягнуто згоди щодо продовження дії договору з надання послуг з розміщення реклами або укладення нового договору.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що позивач звертався до відповідача з позовом про стягнення пені за вказаним договором. Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/20776/21 року в задоволенні позову було відмовлено, рішення набрало законної сили.

Вищевказаним рішенням, зокрема, встановлено, що укладений між сторонами 01.10.2020 року договір про надання рекламних послуг № ПЗ/ПЧ-3-205660/НЮ є припиненим після 31.12.2020 року, внаслідок закінчення терміну, на який його було укладено.

Згідно ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

У той же час, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказів того, що договір був пролонгований, а розмір, строк та порядок оплати послуг були погоджені між сторонами після 31.12.2020 року.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно з п. 6.3 договору сторонами погоджено, що договір не може бути передчасно розірваним або припиненим жодною зі сторін в односторонньому порядку за виключенням, зокрема, невиконання замовником умов оплати послуг виконавця згідно з розділом 3 договору та у випадку порушення п.п. 22.5, 2.2.6 та 7.6.

Так, позивач вказував на наявність заборгованості починаючи з 01.02.2021 року, проте доказів існування такої заборгованості (підписаних між сторонами актів, сплати відповідачем коштів в рахунок її погашення, визнання відповідачем заборгованості, тощо) матеріали справи не містять.

Твердження скаржника, що він передав відповідачу відповідне майно, на якому останній розмістив власні рекламні конструкції, що підтверджується складеними між сторонами 30.10.2020 року актами виконаних робіт по розміщенню та монтажу банеру на мосту за адресами: м. Київ, вул. Байкова; м. Київ, вул. Академіка Заболотного (розташованих з правої та лівої сторони від центру моста, в напрямку до Столичного шосе); м. Київ, вул. Академіка Заболотного (розташований по середині мосту, в напрямку Одеської площі); м. Київ ,вул. В. Липківського, не спростовують висновків суду, зокрема щодо закінчення чинності відповідного договору 31.12.2020 року, внаслідок закінчення терміну, на який його було укладено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів критично оцінює посилання скаржника викладене в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду на пролонгацію даного договору.

При цьому, колегія суддів відзначає, що розрахунок заборгованості позивача не підтверджує факт оплати за надані послуги, та відповідно пролонгацію договору.

Щодо твердження скаржника, що так як відповідач добровільно не демонтував власні рекламні конструкції, що були розташовані на території позивача, то останній сам їх демонтував, у зв`язку з чим і поніс додаткові витрати, колегія суддів відзначає наступне.

Так, вказаним договором не встановлювався обов`язок відповідача демонтувати рекламні конструкції після закінчення строку дії договору.

А тому, враховуючи зазначене, з огляду на закінчення строку дії договору про надання рекламних послуг № ПЗ/ПЧ-3-205660/НЮ від 01.10.2020 року, обов`язок з демонтажу рекламних конструкцій, які розміщені на території позивача, покладено саме на останнього, та є його правом.

Нездійснення позивачем демонтажу рекламних конструкцій після закінчення строку дії договору, з огляду на відсутність волевиявлення обох сторін на його продовження, не може свідчити про надання Акціонерним товариством «Українська залізниця» відповідних послуг відповідачу.

Доказів, що послуги, передбачені договором про надання рекламних послуг № ПЗ/ПЧ-3-205660/НЮ позивачем надавались, а відповідачем були прийняті, після закінчення його дії в матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В п. 53 рішення ЄСПЛ ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано висновки щодо всіх суттєвих доводам сторін із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" фактично зводяться до мотивів викладених у позовній заяві, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2023 року у справі № 910/5983/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2023 року у справі №910/5983/23 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Поновити дію Рішення Господарського суду міста Києва від 25.07.2023 року у справі №910/5983/23.

5. Матеріали справи №910/5983/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

Б.О. Ткаченко

Дата складення повного тексту 18.01.2024 року.