РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2024Справа № 910/17197/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС»

до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

про стягнення 134 291,48 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» із позовом до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» про стягнення 134 291,48 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що до нього перейшло право вимоги до відповідача як особи, відповідальної за відшкодування збитків, спричинених внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2023 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

17.11.2023 до суду від позивача надійшло клопотання на виконання вимог вказаної вище ухвали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2023 прийнято вказаний позов до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/17197/23, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання). Встановлено сторонам строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечень, а також додаткових письмових доказів, клопотань, заяв, пояснень.

Водночас, розглянувши викладене у позовній заяві клопотання про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_1 , як особу, винну у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, суд у вказаній ухвалі зазначив про відсутність підстав для залучення третьої особи до участі у справі.

07.12.2023 до суду за допомогою системи «Електронний Суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який, зокрема, містив вимогу про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За приписами частин 5-7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:

1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Розглянувши заяву відповідача, викладену ним у відзиві на позовну заяву, суд дійшов висновку про відмову в її задоволенні, оскільки з огляду на предмет та підстави позовних вимог, характер спірних правовідносин сторін та доказів, які мають бути досліджені, встановлення всіх обставин справи є можливим без виклику сторін в судове засідання.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

20.07.2021 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АРКС» (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту «Класік» № 75777а1кє (надалі - Договір страхування), предметом якого є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом «Renault Megane», д.р.н. НОМЕР_1 , 2020 року випуску.

05.07.2022 в м. Києві по вул. Борщагівській, 195 сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю автомобіля «Renault Megane», д.р.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «СКС INPR75-17АБ», д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , в результаті якої обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

ДТП сталася внаслідок порушення водієм автомобіля «СКС INPR75-17АБ», д.р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_1 вимог п. 10.3. Правил дорожнього руху, у зв`язку з чим постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 02.08.2022 у справі № 760/8774/22 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Страхувальник ( ОСОБА_2 ) звернувся до позивача із заявою про подію та на виплату за договором страхування від 05.07.2022.

За наслідками розгляду заяви страхувальника про виплату страхового відшкодування страховиком складено страховий акт № ARX3315860 від 22.07.2022, відповідно до якого на підставі розрахунку, здійсненого виходячи із виставленого ТОВ «АРМА МОТОРС» рахунку № VSK0173214 від 07.07.2022, вирішено здійснити виплату страхового відшкодування у розмірі 264 291,48 грн.

На виконання умов Договору страхування позивач здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 264 291,48 грн на користь ТОВ «АРМА МОТОРС», що підтверджується платіжним дорученням від 01.08.2022 № 904332.

Відповідно до наявних у справі відомостей, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «СКС INPR75-17АБ», д.р.н. НОМЕР_2 на момент настання страхової події була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Вусо» на підставі Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/208815838 (франшиза - 0, ліміт за шкоду по майну - 130 000,00 грн).

28.10.2022 позивач звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» із заявою про виплату страхового відшкодування № 8916/18/ЦВ, у якій просив відшкодувати суму нанесеного у ДТП збитку з урахуванням ліміту відповідальності, встановленого полісом № ЕР/208815838.

09.11.2022 Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Вусо» сплачено на користь позивача 130 000,00 грн страхового відшкодування в межах ліміту відповідальності за полісом ЕР/208815838.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач, як роботодавець винної у ДТП особи, відповідно до статей 1172, 1194 Цивільного кодексу України має відшкодувати різницю між фактичним розміром спричиненої транспортному засобу «Renault Megane», д.р.н. НОМЕР_1 шкоди та страховою виплатою, здійсненою Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Вусо». Оскільки відповідачем не було задоволено претензії позивача № СУ/010935/4-3 від 09.05.2023 про регресні вимоги на суму 134 291,48 грн, позивач звернуся із даним позовом до суду.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі, зазначаючи, що матеріали справи не містять листа вигодонабувача про особу, якій належить виплатити страхове відшкодування, як це визначено у п. 27.1. Договору страхування, а посилання позивача на п. 5.2. Генерального договору № ІМА-11-1/2011 про співробітництво з урахуванням додаткових угод вважає необгрунтованими, оскільки страхувальник ( ОСОБА_2 ) не був стороною вказаного Генерального договору.

Крім того, відповідач вказує, що ремонтні роботи пошкодженого у спірній ДТП автомобіля проводились не на базі авторизованої СТО; на актах виконаних робіт з ремонту пошкодженого автомобіля, а також на акті огляду транспортного засобу відсутні підписи уповноваженої особи з боку замовника; акт огляду транспортного засобу складено без запрошення представника відповідача; наявні невідповідності та суперечності у рахунку від 07.07.2022 №VSK0173214, ремонтній калькуляції та актах виконаних робіт.

Отже, відповідач вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено розміру вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Renault Megane», д.р.н. НОМЕР_1 , а надані позивачем докази унеможливлюють встановлення розміру фактично завданих збитків.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 979 Цивільного кодексу України договір страхування укладається відповідно до цього Кодексу, Закону України "Про страхування", інших законодавчих актів.

За приписами ст. 1 Закону України "Про страхування" страхова виплата (страхове відшкодування) - грошові кошти, що виплачуються страховиком у разі настання страхового випадку відповідно до умов договору страхування та/або законодавства.

Страхова виплата не може перевищувати розмір прямого збитку, заподіяного страхувальнику та/або іншій особі, передбаченій договором страхування (ч. 7 ст. 94 Закону України "Про страхування").

Відповідно до частин 3, 4 ст. 102 Закону України "Про страхування" у разі настання події, що має ознаки страхового випадку, страховик зобов`язаний встановити факт, причини та обставини такої події та прийняти з урахуванням умов договору страхування рішення про визнання або невизнання випадку страховим. Здійснення страхової виплати проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених договором страхування) і рішення страховика про визнання випадку страховим та здійснення страхової виплати (страхового акта). У разі визнання випадку страховим страховик здійснює страхову виплату страхувальнику (іншій особі, визначеній договором страхування або законодавством) відповідно до умов договору страхування або законодавства.

Згідно зі ст. ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

За змістом ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Таким чином, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача у межах фактичних витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

При цьому, з аналізу змісту глави 82 Цивільного кодексу України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Так, ст. 1187 Цивільного кодексу України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст.1187 Цивільного кодексу України.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, вина особи, яка керувала транспортним засобом «СКС INPR75-17АБ», д.р.н. НОМЕР_2 , встановлена постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 02.08.2022 у справі № 760/8774/22. При цьому, у вказаній постанові зазначено, що винна особа - ОСОБА_1 працює водієм «Київводоканал».

Відповідно до ч. 6 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Ураховуючи норми ст. 993, 1172 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про страхування», позивач, виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором страхування, отримав від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдані збитки внаслідок ДТП, що сталася 05.07.2022.

Водночас як встановлено з матеріалів справи, на момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність винної у ДТП особи ( ОСОБА_1 ) була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ВУСО» згідно з полісом № ЕР208815838 (ліміт відповідальності - 130 000,00 грн, франшиза - 0 грн).

Так, позивачем реалізовано своє право кредитора шляхом пред`явлення вимоги до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», а саме заяви про виплату страхового відшкодування в порядку регресу за вих. № 8916/18/ЦВ від 28.10.2022, яку було задоволено.

Так, Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» сплачено на користь позивача кошти страхового відшкодування у розмірі 130 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №35409 від 09.11.2022, у призначенні платежу якого зазначено: «стр.відш.зг.СА № 2262161-1 від 09.11.22 та дог. № 208815838 від 02.05.22, стр. ПрАТ «АК «Київводоканал», регр. Плат. за претензією № 8916/18/ЦВ».

Відтак, за доводами позивача, різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) належить стягнути з відповідача відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України.

За положеннями ст. 1194 Цивільного кодексу України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Суд зазначає, що з аналізу ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України слідує, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.

Як свідчать обставини справи та не оспорено відповідачем, транспортний засіб «СКС INPR75-17АБ», д.р.н. НОМЕР_2 належить на праві власності Приватному акціонерному товариству «Акціонерна компанія «Київводоканал», а ОСОБА_1 є працівником відповідача, який в момент ДТП знаходився під час виконання своїх трудових обов`язків.

Доказів неправомірності керування ОСОБА_1 транспортним засобом «СКС INPR75-17АБ», д.р.н. НОМЕР_2 на момент скоєння ДТП матеріали справи не містять.

Отже, у спірному випадку в силу приписів ст. 1172 Цивільного кодексу України саме відповідач відповідає за шкоду, заподіяну внаслідок ДТП, винуватцем якої визнано його працівника - ОСОБА_1 .

Суд встановив, що позивач звертався до відповідача із претензією про регресні вимоги від 09.05.2023 № СУ/010935/4-3, у якій із посиланням на ст. 27 Закону України «Про страхування» та статті 993, 1166, 1187, 1191 Цивільного кодексу України просив сплатити залишок страхового відшкодування у розмірі 134 291,48 грн, яку відповідач листом від 24.05.2023 № 2086/12/36/02-23 залишив без задоволення у зв`язку з неподанням до претензії відповідних доказів, які б підтверджували розмір завданих збитків.

Будь-яких інших заперечень, зокрема, щодо обов`язку відповідача відповідати за спричинену позивачу шкоду внаслідок ДТП, лист відповідача від 24.05.2023 № 2086/12/36/02-23 не містив.

За умовами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з підпунктом 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Тобто, наведеними положеннями встановлено, що розмір відповідальності страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності та франшизи.

Судом встановлено, що при здійсненні Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» виплати на користь позивача в сумі 130 000,00 грн, коефіцієнт фізичного зносу не застосовувався, що є обґрунтованим, оскільки відповідно до свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 , автомобіль «Renault Megane», д.р.н. НОМЕР_1 - 2020 року випуску, а тому у даному випадку відсутні підстави для розрахунку коефіцієнта фізичного зносу.

Доказів відновлення ремонтом або наявності корозійних руйнувань чи пошкоджень у вигляді деформації складових частин пошкодженого автомобіля як підстав для застосування у даному випадку коефіцієнту фізичного зносу відповідно до п. 7.39 Методики до складників автомобіля, пошкоджених вищевказаною ДТП, та які підлягали заміні під час ремонту, матеріали справи не містять та сторонами суду не надано.

Таким чином, у даному випадку на відповідача покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність, яка настає лише у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди.

З огляду на зазначене, відповідач згідно з вимогами статей 1172, 1187, 1194 Цивільного кодексу України несе відповідальність у тій частині, що не підлягає відшкодуванню страховиком, з урахуванням фактично здійсненої страховиком винної особи виплати.

Щодо наведених відповідачем у відзиві на позовну заяву заперечень слід зазначити таке.

Так, відповідач, зокрема, вказував на відсутність в матеріалах справи листа вигодонабувача про особу, якій належить виплатити страхове відшкодування.

Суд встановив, що відповідно до п. 27.1. Договору страхування страхове відшкодування виплачується страховиком згідно з договором на підставі повідомлення про подію, письмової заяви страхувальника (його правонаступника, вигодонабувача) на виплату страхового відшкодування і страхового акта, який складається страховиком, та листа вигодонабувача про особу, якій належить виплатити страхове відшкодування (страхувальник, вигодонабувач або СТО, що обирається відповідно до умов виплати страхового відшкодування згідно з розділом 14 Договору).

За умовами п. 27.12. Договору страхування при пошкодженні ТЗ внаслідок страхового випадку розмір збитків визначається шляхом складення кошторису вартості відновлення ТЗ (Кошторису збитків), в який включається вартість запасних частин, деталей, обладнання, що підлягають заміні, без урахування експлуатаційного зносу, а також вартість матеріалів та ремонтних робіт. Кошторис складається страховиком, виходячи з відновлення пошкодженого ТЗ на базі СТО на підставі рахунків СТО (згідно з умовами п. 27.13. Договору).

Згідно з п. 27.17. Договору страхування при пошкодженні ТЗ (у випадках, коли сума страхового відшкодування не перевищує 20 000,00 грн, а також в інших випадках за погодженням з вигодонабувачем) страхове відшкодування сплачується страхувальнику шляхом перерахування на рахунок СТО, обраної відповідно до п. 27.13. Договору, згідно з належним чином оформленими документами, наданими відповідними підприємствами, про витрати на компенсацію скоєних збитків (наряд-замова, рахунок, акт виконаних робіт тощо), якщо інше не погоджено між страховиком та вигодонабувачем.

При цьому, судом встановлено, що відповідно до п. 5.2. Генерального договору № ІМА-11-1/2011 про співробітництво від 07.04.2011, укладеного між позивачем та АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», в редакції додаткової угоди № 22 від 30.04.2021, по страхових випадках, які кваліфіковано як часткове пошкодження застрахованого майна, незалежно від типу клієнта та виду застрахованого майна, страховик протягом 10 робочих днів з дня прийняття рішення (складання страхового акту) зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування на поточний рахунок СТО чи іншої ремонтної організації, де проводиться ремонт чи відновлення застрахованого майна без попереднього погодження з банком.

Отже, доводи відповідача про обов`язковість для виплати страхового відшкодування наявності листа вигодонабувача про особу, якій належить виплатити страхове відшкодування судом відхиляються як такі, що спростовуються вищевикладеним.

Поряд із цим суд зазначає, що із заяви про подію та на виплату за договором страхування від 05.07.2022 вбачається, що страхувальник ( ОСОБА_2 ) просив виплатити йому страхове відшкодування на рахунок саме СТО, а саме - ТОВ «АРМА МОТОРС», будь-яких інших доказів заперечень страхувальника щодо безпосередньої виплати страховиком страхового відшкодування на рахунок СТО матеріали справи не містять.

Відповідно до п. 27.13.1. Договору страхування, при розрахунку розміру страхового відшкодування в кошторис збитків включається вартість запасних частин, деталей, обладнання, матеріалів та ремонтних робіт, що визначається виключно виходячи з відновлення пошкодженого ТЗ на базі СТО офіційних дилерських центрів ПАТ «Рено Україна», ТОВ «Ніссан Мотор Україна» на вибір страховика.

Як встановлено судом, розмір збитків, завданих пошкодженому у ДТП автомобілю «Renault Megane», д.р.н. НОМЕР_1 , у розмірі 264 291,48 грн визначено позивачем (страховиком) на підставі виставленого ТОВ «АРМА МОТОРС» рахунку № VSK0173214 від 07.07.2022.

Водночас суд вважає безпідставними доводи відповідача стосовно того, що роботи з відновлення пошкодженого автомобіля «Renault Megane», д.р.н. НОМЕР_1 виконувались не на базі авторизованої СТО, адже як вбачається з відкритих Інтернет-ресурсів, зокрема, офіційного сайту ПАТ «Рено Україна» (https://www.renault.com.ua/), ТОВ «АРМА МОТОРС» належить до підприємств дилерської мережі Renault в Україні.

Щодо доводів відповідача про неналежність наданих позивачем доказів на підтвердження фактичного розміру завданих збитків, заперечень проти наданої ремонтної калькуляції від 20.07.2022 та відсутність будь-якого висновку автотоварознавчої експертизи, якою б було встановлено обґрунтований розмір завданої шкоди слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

В разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Водночас, як зазначено в прийнятих за результатами перегляду справ даної категорії постановах Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 922/4013/17, від 20.03.2018 у справі № 911/482/17, від 03.07.2019 у справі № 910/12722/18, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу, а реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є платіжний документ про здійснення такої виплати.

Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди, у разі виникнення спору щодо визначення розміру шкоди, повинні виходити з фактичної (реальної) суми, встановленої висновком автотоварознавчої експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 01.02.2018 у справі №910/22886/16 невірно вважати, що для вирахування страхового відшкодування (збитків) слід брати до уваги тільки звіт суб`єкта оцінювання, складений згідно з Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», оскільки відповідно до абз. 10 ч. 2 ст. 7 цього Закону проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування саме у випадках, встановлених законом. При цьому, норми вказаного Закону не передбачають обов`язковість проведення оцінки для визначення збитків та розміру відшкодування саме за результатами дорожньо-транспортної пригоди.

Водночас суд вважає за необхідне зазначити, що відповідач, будучи наділеним повним обсягом передбачених законом процесуальних прав та можливостей, пов`язаних з розглядом спору, жодних клопотань про призначення у даній справі судової експертизи для встановлення дійсного розміру завданої шкоди автомобілю «Renault Megane», д.р.н. НОМЕР_1 у ДТП, яка сталась 05.07.2022, не заявляв, жодних пояснень щодо іншої суми страхового відшкодування, яку відповідач вважає обґрунтованою, останнім суду не надано.

Крім того, судом враховується, що страховиком відповідача було сплачено на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 130 000,00 грн, тобто, всю суму, яку необхідно було відшкодувати за полісом ЕР208815838, жодних заперечень ПрАТ «СК «ВУСО» щодо вартості відновлювального ремонту автомобіля «Renault Megane», д.р.н. НОМЕР_1 матеріали справи не містять.

Отже, реальні витрати на відновлення транспортного засобу через пошкодження внаслідок ДТП автомобіля «Renault Megane», д.р.н. НОМЕР_1 , а саме його правої сторони, лівої передньої частини, лівого крила, лівих дверей, ходової, передніх правих дверей, задніх дверей, крил, фари правої, лівого колеса, диску, правого дзеркала підтверджуються наданими позивачем рахунком ТОВ «АРМА МОТОРС», актами виконаних робіт тощо. Вказані пошкодження зафіксовані безпосередньо і власником пошкодженого автомобіля - ОСОБА_2 у заяві про подію та на виплату за договором страхування від 05.07.2022, акті огляду транспортного засобу від 07.07.2022, а також схемі місця ДТП, яка підписана без зауважень як ОСОБА_2 , так і ОСОБА_1 .

Суд не вбачає у наданих позивачем актах від 21.09.2022 та від 05.10.2022 повторюваності однієї і тієї ж послуги, а саме - робіт по заміні правої фари, на чому наголошував у своєму відзиві відповідач, а визначений у вказаних актах пробіг пошкодженого автомобіля відповідає показникам, які зазначені на фотознімках, доданих до акту огляду транспортного засобу.

Так, сума в розмірі 264 291,48 грн була перерахована позивачем безпосередньо на рахунок СТО, що підтверджується платіжним дорученням № 904332 від 01.08.2022.

В свою чергу відповідачем не було надано жодних доказів на спростовування обґрунтованості визначеного позивачем розміру шкоди. В контексті наведеного суд зауважує, що самі лише непогодження учасника справи без відповідного їх доказового обґрунтування ніяким чином не можуть спростовувати доказів, які надано позивачем.

За таких обставин, враховуючи підтвердження позивачем реальної вартості нанесеного збитку у розмірі 264 291,48 грн належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-77 Господарського процесуального кодексу України, факт оплати цієї суми позивачем на користь СТО, згоду винної у ДТП особи із спричиненими пошкодженнями автомобілю «Renault Megane», д.р.н. НОМЕР_1 , а також відшкодування страховою компанією відповідача на користь позивача коштів в межах ліміту відповідальності (130 000,00 грн), суд дійшов висновку, що у позивача виникло право на різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яку слід стягнути з відповідача, як роботодавця винної у ДТП особи відповідно до ст. 1172 Цивільного кодексу України.

Інші заперечення відповідача розглянуто судом, однак вони не спростовують зроблених судом висновків та обґрунтованості заявлених позовних вимог.

У ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у ст. 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається у якості підтвердження або заперечення вимог. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс (постанова Верховного Суду у від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18).

Керуючись стандартом вірогідності доказів, дослідивши подані в матеріали справи докази у їх сукупності та взаємному зв`язку, суд дійшов висновку, що позивач підтвердив більш вірогідними доказами обставини наявності підстав для визнання недійсним спірних додатку до Договору та невід`ємних додатків до нього, аніж це спростував відповідач.

За приписами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, зважаючи на викладене вище, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (вул. Лейпцизька, 1А, м. Київ, 01015; ідентифікаційний код 03327664) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» (вул. Іллінська, 8, м. Київ, 04070; ідентифікаційний код 20474912) страхове відшкодування у розмірі 134 291,48 грн та судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано: 22.01.2024.

Суддя Т. Ю. Трофименко