ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2024 р. Справа №2-2328/11

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді: Плотніцького Б.Д.

суддів Зварич О.В.,

Кравчук Н.М.

за участю секретаря судового засідання Процевич Р.Б.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Юрпромтехсервіс б/н від 24.05.2023

на рішення Господарського суду Львівської області від 26.04.2023 (повний текст рішення складено та підписано 04.05.2023, суддя Долінська О.З.)

у справі №2-2328/11

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Приватні інвестиції, м. Київ

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна корпорація Львіввікнопласт, м. Львів

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю Юрпромтехсервіс, м. Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Акціонерного товариства Кредобанк, м. Львів

про стягнення заборгованості за кредитним договором

за участю представників сторін:

від позивача: Лойфер А.О. - адвокат

від відповідача 1: не з`явився

від відповідача 2: Шпунт М.Б. - адвокат

від третьої особи на стороні позивача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У квітні 2010 року позивач Публічне акціонерне товариство (далі - ПАТ) Кредобанк звернувся з позовом до відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна корпорація Львіввікнопласт (далі - ТОВ) та ОСОБА_1 , як до солідарних боржників, про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором №125 від 28.05.2008 року, укладеним між Відкритим акціонерним товариством Кредобанк (кредитодавцем) та ТОВ Будівельна корпорація Львіввікнопласт (позичальником), станом на 31.03.2010 року в розмірі 349459,76 доларів США, що еквівалентно 2769468 грн. 60 коп. (по курсу НБУ станом на 31.03.2010 року: 1 долар США - 7,925 грн.), та 3300 грн., з яких: 75000 доларів США - строкова заборгованість по кредиту; 225000 доларів США - прострочена заборгованість по кредиту; 16925 доларів США - пеня за несвоєчасне погашення кредиту за період з 01.07.2010 року по 30.03.2010 року; 27783,40 доларів США - прострочені проценти по кредиту за період з червня 2009 року по лютий 2010 року; 2718,90 доларів США - нараховані проценти за період з 01.03.2010 року по 30.03.2010 року; 2032,46 доларів США - пеня за несвоєчасну сплату процентів за період з 01.06.2009 року по 30.03.2010 року; 3300 грн. - комісія за управління кредитом за період з травня 2009 року по березень 2010 року, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 28.05.2008 року, укладеним з ОСОБА_1 (іпотекодавцем), - навчально-виробничі майстерні, позначені на плані літерами Б-2, загальною площею 2483,1 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Пасічна, 93 реєстраційний номер 13440341, які належали на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.2007 року, продавши це нерухоме майно з прилюдних торгів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.04.2023 у справі №2-2328/11 позовні вимоги задоволено, стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна корпорація Львіввікнопласт (79005, м. Львів, вул. Тарнавського, буд. 74А; код ЄДРПОУ № 33753008) та Товариства з обмеженою відповідальністю Юрпромтехсервіс (79032, м. Львів, вул. Пасічна, буд. 93; код ЄДРПОУ № 39380953) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Приватні інвестиції (04112, м. Київ, вул. Жамбила Жабаєва, буд. 7; код ЄДРПОУ № 37356981) заборгованість за кредитним договором №125 від 28.05.2008 року в загальному розмірі 365562 доларів США 96 центів, та 3300,00 грн. комісія за управління кредитом, шляхом звернення стягнення на майно, а саме - на предмет іпотеки: навчально-виробничі майстерні, позначені на плані літерами Б-2, загальною площею 2483,1 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 01, шляхом продажу нерухомого майна на прилюдних торгах. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна корпорація Львіввікнопласт (79005, м. Львів, вул. Тарнавського, буд. 74А; код ЄДРПОУ № 33753008) та Товариства з обмеженою відповідальністю Юрпромтехсервіс (79032, м. Львів, вул. Пасічна, буд. 93; код ЄДРПОУ № 39380953) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Приватні інвестиції (04112, м. Київ, вул. Жамбила Жабаєва, буд. 7; код ЄДРПОУ № 37356981) 67 465,59 грн. понесених витрат на сплату судового збору та 120,00 грн. понесених витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду судової справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю Юрпромтехсервіс оскаржило таке в апеляційному порядку. Апеляційна скарга надійшла на адресу Західного апеляційного господарського суду 26.05.2023.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не повно дослідив усі обставини справи, у зв`язку з чим дійшов невірних висновків.

При цьому апелянт зазначає, що оскаржуване рішення суперечить вимогам ст.1048, 1050, 1054 ЦК України, винесене без врахуванням правових висновків, висловлених у Постановах Великої Палати Верховного Суду №202/4494/16-ц від 31.10.2018р., №310/11534/13-ц від 03.07.2018р., №444/9519/12 від 28.03.2018р., виходячи із наступного. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів, до дня повернення позики, у разі відсутності іншої домовленості сторін, може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Водночас, як зазначає відповідача-2, із матеріалів справи вбачається (а.с. 14,15 том 1), що банком 24.09.2009р., на підставі ст.1050 ЦК України, пред`явлено до позичальника - Відповідача-2 вимогу про дострокове повернення кредиту. Таким чином, на думку відповідача-2, Позивач з 24.09.2009 року втратив право нараховувати проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку. Водночас, Позивачем вказаного не враховано та неправомірно заявлено до стягнення із відповідачів відсотки, нараховані за період з 24.09.2009р. по 12.06.2015р., відсотки за користування кредитом та неустойку (пеню) та упущену вигоду, яка за змістом умов договору є повторною пенею. Зазначене, на думку відповідача-2, є підставою для постановлення рішення про відмову у задоволенні позову у частині стягнення відсотків, пені, упущеної вигоди за період після 24.09.2009р. Відповідач-2 зазначає про те, що позивачем не надано розрахунку заборгованості за кредитним договором за період із 26 травня 2008 року по 12 червня 2015р., в який, за твердженням Позивача утворилась зазначена заборгованість, тобто Позивачем не доведено належними та допустимими доказами правомірність стягнення саме такої заборгованості, що є його процесуальним обов`язком. Відповідач-2 вказує на те, що позивачем не доведено та не надано належних та допустимих доказів, які б надавали підстав для висновку про перехід прав та обов`язків за кредитним договором до Позивача, виходячи із наступного. За змістом пунктів 3.1, 3.2, 3.5, 4.1, 6.2. Договору факторингу від 29.11.2011р., Позивач приймає від банку права вимоги зазначені у Додатку №1. Сторони зобов`язані підписати на дату ціни, акт прийому-передачі портфеля заборгованості згідно Додатку №2.; Банк зобов`язується надіслати кожному позичальнику та стороні забезпечення повідомлення про проведене відступлення, згідно форми Додатку №3; Новий кредитор заплатить банку ціну відступлення шляхом переказу коштів на рахунок банку; Банк передає новому кредитору документацію за формою №4. Таким чином, на думку відповідача-2, належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги Позивачем за кредитним договором, є належно оформлені та підписані Додаток № 1, Додаток №2, за умови, що вони містять дані за кредитним договором, надіслане повідомлення згідно форми Додатку №3, а також докази на підтвердження оплати за договором та передачі документації за формою Додатку №4.

Водночас, відповідача-2 зазначає, що Позивачем не надано, а матеріали справи не містять вказаних документів, з яких можна було б встановити факт відступлення Позивачу прав вимоги за кредитним договором, у тому числі читабельних та складених у повному обсязі.

Також, апелянт вказує, на те що позивачем було обрано неефективний спосіб захисту. На думку апелянта, банк пред`явив до набувача нерухомого майна позовну вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки, не заявляючи вимог про визнання за банком права іпотекодержателя стовно іпотечного майна. Як вказує апелянт, він є добросовісним набувачем.

Позивач, в свою чергу, заперечив доводи, викладені в апеляційній скарзі просив рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Так, як зазначає позивач, згідно з ч. 1 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Згідно з ч. 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Тобто положеннями Закону України «Про іпотеку» чітко визначено наслідки переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи, серед яких зазначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, а також підстави для припинення права іпотеки, серед яких відсутня така підстава припинення, як набуття права на майно щодо якого відсутня інформація про обтяження його іпотекою. Відтак іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності на майно. У такому випадку у разі невиконання позичальником своїх кредитних зобов`язань іпотекодержатель в силу частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» має право задовольнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна шляхом заявлення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки до особи, яка є власником іпотечного майна на момент заявлення таких вимог.

Правові висновки про те, що у разі відчуження іпотечного майна вимога іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки має бути заявлена до особи, яка є власником такого майна на момент подання позову, є усталеними у судовій практиці Верховного Суду (постанови від 16.10.2018 року у справі № 924/1039/16, від 07.05.2019 року у справі № 926/3371/17, від 23. 01.2020 року у справі № 916/2558/18, від 18. 04.2019 року у справі № 15/5009/1800/11, від 05.05.2020 року у справі № 161/6253/15-ц, від 24.06.2020 року у справі №904/9896/17, від 31.05.2022 року справі № 922/1374/20).

Також, позивач зазначив, що перехід права власності на предмет іпотеки від Литвина до ТОВ «Юрпромтехсервіс» відбувся під час розгляду цивільної справи за позовною заявою ПАТ «Кредобанк» від 31.03.2010 року № 01.14/08-2022/10 до ТОВ «Будівельна корпорація «Львіввікновласт», ОСОБА_1 (первісний іпотекодавець) про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, та всупереч ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.06.2014 року та ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.07.2014 року у справі № 461/10151/13.

Відчужуючи предмет іпотеки за умови наявності заборгованості за основним зобов`язанням, яке забезпечено цією іпотекою, та перебування в провадженні суду справи про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, про що ОСОБА_1 як учасник справи був обізнаний, ОСОБА_1 діяв очевидно недобросовісно, переслідуючи мету уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та порушення цим прав кредитора-іпотекодержателя, тобто зловживав своїми правами, використавши їх на шкоду іншим особам.

Щодо клопотання про експертизу.

10.01.2024 року представником було подано клопотання про призначення експертизи.

Представник позивача в судовому засіданні заперечила проти задоволення клопотання.

Розглянувши в судовому засіданні клопотання представника апелянта про призначення експертизи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши надані докази, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 99 ГПК України, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема, через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

У поданому клопотанні про призначення експертизи, представник апелянта не наводить обґрунтування причин неможливості надати суду експертний висновок відповідно до ст. 101 ГПК України. Крім того, відсутні умови, які у ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України визначені обов`язковими, для призначення у справі № 2-2328/11 експертизи.

Згідно з ч. 1 ст. 99 ГПК України, експертиза призначається у випадку існування необхідності у спеціальних знаннях для з`ясування обставин, що мають значення для справи.

У ст. 79 ГПК України закріплено стандарт доказування вірогідність доказів, відповідно до якого наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Стандарт доказування вірогідності доказів, на відміну від достатності доказів, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Законодавством покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17, від 25.06.2020 року у справі № 924/233/18).

У клопотанні представника апелянта про призначення експертизи за вх. № 649/23 від 15.02.2023 р., відповідач-2 посилається на правовий висновок, який сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Як неодноразово вказувалось Великою Палатою Верховного Суду (п. 32 постанови від 27.03.2018 № 910/17999/16; п. 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/17, п. 40 постанови від 16.05.2018 № 910/24257/16) подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (п. 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі № 910/719/19, п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 922/2383/16; п. 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 757/31606/15-ц).

Правовідносини у справі № 2-2328/11 не є подібними до правовідносин у справі № 145/2047/16-ц, в межах якої було розглянуто позов фізичної особи про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, обґрунтованого твердженням позивача про те, що жодних договорів оренди він не укладав і не підписував, волевиявлення та наміру на їх укладення він не мав, а підписи в зазначених договорах та актах приймання передачі земельних ділянок вчинені іншою особою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказує: (пункт 7.34., пункт 7.35.): За таких обставин Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від цього висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначаючи, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні клопотання апелянта про призначення експертизи.

В судове засідання 10.01.2024 з`явилися представники позивача та апелянта. Представники інших сторін в судове засідання не з`явились, хоча були належним чином повідомлення про час та дату судового засідання.

Представник апелянта просив рішення господарського суду скасувати, апеляційну скаргу задоволити.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення залишити в силі.

Під час розгляду справи відводів суддям та секретарю судового засідання в порядку ст. 35, 36, 37 ГПК України від учасників судового процесу не надходило.

Судове засідання фіксувалось за допомогою технічних засобів звукозапису, згідно зі ст. 222 ГПК України.

Причини відкладення розгляду справи та процесуальні питання пов`язані з розглядом справи викладено в ухвалах суду.

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанції.

28 травня 2008 року між ВАТ КРЕДОБАНК в особі Першої Львівської Філії Банку та ТзОВ Будівельна корпорація Львіввікнопласт було укладено Кредитний договір №125, згідно з умовами якого позивач зобов`язався надати ТзОВ Будівельна корпорація Львіввікнопласт грошові кошти у розмірі 300 000,00 доларів США на умовах обумовлених цим Кредитним договором, а ТзОВ Будівельна корпорація Львіввікнопласт зобов`язалось повернути кредит в термін до 27 травня 2010 року і сплатити за користування кредитними коштами відсоткову ставку Libor (03) + 11% річних /т.1 а.с.7-9/.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 березня 2016 року у справі №461/10151/13-ц за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Львіввікнопласт, Публічного акціонерного товариства Кредобанк, Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Приватні Інвестиції, треті особи - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Білиця Оксана Зенонівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Петрушко Ростислав Степанович, Реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, про припинення іпотеки, визнання договорів недійсними, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Вирішено визнати припиненою з 14 грудня 2011 року іпотеку, яка виникла на підставі Договору іпотеки від 28 травня 2008 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством Кредобанк та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Білицею О.З. та зареєстрованого в реєстрі за № 965; визнати припиненою з 14 грудня 2011 року іпотеку, яка виникла на підставі Договору іпотеки від 30 липня 2008 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством Кредобанк та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Білицею О.З. та зареєстрованого в реєстрі за № 1702; визнати недійсним з моменту укладення договір про відступлення прав за іпотечним договором, укладений 25 квітня 2013 року між Публічним акціонерним товариством Кредобанк та Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Приватні Інвестиції, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округуПетрушком Р.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1080; визнати недійсним з моменту укладення договір про відступлення прав за іпотечним договором, укладений 25 квітня 2013 року між Публічним акціонерним товариством Кредобанк та Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Приватні Інвестиції, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петрушком Р.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1081; стягнути солідарно з Публічного акціонерного товариства Кредобанк, Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Приватні Інвестиції та Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Львіввікнопласт на користь ОСОБА_1 114, 70 грн. судового збору.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 04 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ТзОВ Фінансова компанія Приватні Інвестиції задоволено частково. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 березня 2016 року в частині: визнання припиненою з 14 грудня 2011 року іпотеки, яка виникла на підставі Договору іпотеки від 28 травня 2008 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством Кредобанк та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Білицею О.З. та зареєстрованого в реєстрі за № 965; визнання припиненою з 14 грудня 2011 року іпотеки, яка виникла на підставі Договору іпотеки від 30 липня 2008 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством Кредобанк та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Білицею О.З. та зареєстрованого в реєстрі за № 1702; визнання недійсним з моменту укладення договору про відступлення прав за іпотечним договором, укладеним 25 квітня 2013 року між Публічним акціонерним товариством Кредобанк та Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Приватні Інвестиції, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петрушком Р.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 1080; визнання недійсним з моменту укладення договору про відступлення прав за іпотечним договором, укладеного 25 квітня 2013 року між Публічним акціонерним товариством Кредобанк та Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Приватні Інвестиції, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петрушком Р.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 1081; стягнення солідарно з Публічного акціонерного товариства Кредобанк, Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Приватні Інвестиції та Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Львіввікнопласт на користь ОСОБА_1 114,70 грн. судового збору, скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні цих вимог. В решті рішення залишено без змін.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 04.10.2016 року у справі № 461/10151/13 (провадження № 22-ц/783/3470/16) містить наступне: Судом встановлено такі обставини. 28.05.2008 року та 30.07.2008 року між ВАТ Кредобанк (правонаступником якого є ПАТ Кредобанк) та ТзОВ БК Львіввікнопласт було укладено кредитні договори № 125 та 158. На забезпечення виконання зобов`язань ТзОВ БК Львіввікнопласт перед ВАТ Кредобанк, за кредитними договорами, між ВАТ Кредобанк та ОСОБА_1 28.05.2008 року та 30.07.2008 року укладено договори іпотеки, предметом яких є навчально-виробничі майстерні, позначені на плані літерами Б-2 загальною площею 2483,1 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Пасічна, 93. Також встановлено, що 29.11.2011 року між ПАТ Кредобанк та ТзОВ ФК Приватні інвестиції укладено договір факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги, згідно якого, ПАТ Кредобанк продав та відступив ТзОВ ФК Приватні інвестиції (Новому Кредитору), а останній прийняв права вимоги по вищезазначених кредитних договорах. При цьому, як вбачається з повідомлень № 1198 та 1199 від 14.12.2011 року вих. № 23-14090/11, ПАТ Кредобанк повідомив позивача про відступлення права вимоги за грошовими зобов`язаннями на підставі кредитних договорів, а також зазначив, що зобов`язання за вказаними кредитними договорами та договорами іпотеки повинні виконуватися на користь нового кредитора. 25.04.2013 року, між ПАТ Кредобанк та ТОВ ФК Приватні інвестиції укладено договори про відступлення прав за іпотечними договорами, згідно з яким - ПАТ Кредобанк відступив ТзОВ ФК Приватні інвестиції права іпотекодержателя за договорами іпотеки.

Вказаними судовими рішеннями встановлені обставини, які підтверджують факт укладення між ВАТ Кредобанк та Товариством з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Львіввікнопласт кредитного договору №125 від 28.05.2008 року, отримання кредитних коштів по договору та забезпечення кредитного зобов`язання шляхом укладення договору іпотеки від 28 травня 2008 року, що не потребує окремого доказування, в розумінні ч. 4 ст. 75 ГПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17(провадження № 12-144гс18): преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом; преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 910/28079/14 зазначено, що не встановлюють залежності звільнення від доказування обставин справи від підстав і предмета позову у справах, подібності правовідносин тощо.

Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.

З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов`язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, надав Відповідачу-1 кредит в сумі 300 000,00 доларів США, що окрім наведених судових рішень, підтверджується також меморіальним ордером №1850454 від 29.05.2008 року /т.1 а.с.10/. Призначенням платежу в сумі 300 000,00 доларів США вказано надання кредиту Відповідачу-1, відповідно до кредитного договору № 125 від 28.05.2008 р.

Відповідно до п.2.6 Кредитного договору, для обліку кредитних коштів банк відкриває позичковий рахунок № НОМЕР_1 .

Оцінюючи наведений меморіальний ордер та кредитний договір № 125 від 28.05.2008 р., суд вважає встановленим, що банк відкрив Відповідачу-1 позичковий рахунок, який відображений у відповідному меморіальному ордері, де також зазначена сума платежу 300000,00 доларів США та її гривневий еквівалент.

За своєю правовою природою меморіальний ордер - це розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунку платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до Закону України"Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та нормативно-правових актів Національного банку, тобто є первинним документом, який містить відомості про господарську операцію, у даному випадку є підтвердженням надання Відповідачу-1 кредиту та отримання ним грошових коштів в сумі 300 000,00 доларів США.

Наведене спростовує доводи представника апелянта щодо відсутності в матеріалах справи первинних документів щодо надання кредиту, відповідно до укладеного кредитного договору.

Крім того, ухвалою Господарського суду Львівської області від 05.10.2022 р., судом постановлено клопотання представника позивача про витребування доказів за вх. № 20429/22 від 04.10.2022 р. задоволити та витребувати у Відділу поліції № 2 Львівського районного управління поліції № 2 ГУ НП у Львівській області оригінал кредитного договору № 125 від 28.05.2008 року, який було вилучено в ПАТ Кредобанк, яке є правонаступником прав та обовязків ВАТ "Кредобанк" в ході розслідування кримінальної справи № 139-2169 (кримінальне провадження № 0000143) - для огляду в судовому засіданні.

25.11.2022 р. Відділом поліції № 2 Львівського районного управління поліції № 2 ГУ НП у Львівській області, на виконання вимог ухвали суду від 05.10.2022 р., надано оригінал кредитного договору № 125 від 28.05.2008 року, який судом оглянуто в судовому засіданні.

Так, згідно п.5.1 Кредитного договору, Відповідач-1 зобов`язався повернути позивачу кредит у повному обсязі в порядку і терміни передбачені цим Договором та/або додатками до нього.

Відповідно до п.4.3 Кредитного договору, Відповідач-1 зобов`язався сплачувати проценти за користування кредитом у валюті кредиту щомісяця, але не пізніше останнього робочого дня місяця, за який нараховано проценти.

Згідно п. 4.1.3 Кредитного договору, Відповідач-1 зобов`язаний був щомісяця сплачувати Позивачу комісію за управління кредитом в сумі 300,00 грн.

Пунктом 7.1 Кредитного договору визначено відповідальність Відповідача-1 за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань (повернення кредиту або його частин, оплати процентів, комісій, інших платежів за Кредитним договором), а саме - сплата пені в розмірі 0,05% за кожний день прострочки від простроченої/несплаченої суми.

28.12.2009 року внесено зміни до установчих документів Позивача, внаслідок яких банком змінено назву з Відкритого Акціонерного Товариства КРЕДОБАНК на Публічне Акціонерне Товариство КРЕДОБАНК. Відповідні зміни внесені в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

29.11.2011 року між ПАТ Кредобанк та ТОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції (Новий кредитор) укладено договір факторингу шляхом купівлі права грошової вимоги, за умовами якого до ТОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції перейшло право вимоги, в тому числі й за наведеним кредитним договором № 125 від 28 травня 2008 року/том 1, а.с.94-122/.

Згідно з п. 3.2. Договору факторингу, Банк передає Новому кредитору, а Новий кредитор приймає права вимоги за кредитними договорами та за усіма забезпеченнями, відповідно до забезпечувальних документів, вказаних в додатку №1.

Відповідно до п. 1.1 Договору факторингу, забезпечення означає іпотеку, заставу, поруку та інші види забезпечення виконання будь-якою особою зобов`язань, або іншу угоду чи домовленість, що мають подібну дію.

Пунктом 3.7. Договору факторингу передбачено, що Банк і Новий кредитор зобов`язуються протягом 5 календарних днів з дня оплати ціни відступлення, здійснити за рахунок Банку всі дії, необхідні для заміни іпотекодержателя за всіма договорами іпотеки, що входять до складу убезпечення за забезпечувальними документами, переданого за цим договором, з Банку на Нового кредитора, включаючи підписання та нотаріальне посвідчення відповідного договору (договорів), подання заяв та забезпечення реєстрації змін у відповідних записах у Державному реєстрі іпотек та Єдиному державному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна тощо.

Акт прийому-передачі портфеля заборгованостей до договору факторингу було підписано та передано право вимоги. Внесено ціну купівлі за викуп портфеля заборгованості на основі договору факторингу шляхом відступлення права вимог. Вказаний акт підтверджує оплату за Договором факторингу (том1 а.с.123-137; а.с. 245-251, том 6).

25.04.2013 року між ПАТ Кредобанк та ТОВ Фінансова компанія Приватні Інвестиції було укладено Договір про відступлення прав за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Петрушко Ростиславом Степановичем та зареєстрований в реєстрі за номером №1081, згідно з яким ПАТ Кредобанк відступив ТОВ ФК Приватні інвестиції права за Договором іпотеки від 28 травня 2008 року, який укладений між ВАТ Кредобанк та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Білицею Оксаною Зенонівною та зареєстрований в реєстрі за №965/т.1 а.с.138-141/.

Відтак, ТОВ Фінансова компанія Приватні Інвестиції, набуло всіх прав вимоги, як за кредитним договором № 125 від 28 травня 2008 року, так і за договором іпотеки від 28 травня 2008 року, який укладений між ВАТ Кредобанк та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Білицею Оксаною Зенонівною та зареєстрований в реєстрі за №965.

Згідно ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позичкодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст.1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

У відповідності дост. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1. ст.625 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не виконав зобов`язання у строк, який встановлений договором чи законом. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі - відшкодування збитків (ст.611 ЦК України).

Судом встановлено, що внаслідок невиконання своїх зобов`язань у Відповідача-1 виникла заборгованість перед Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Приватні інвестиції, яка відображена у відповідних розрахунках заборгованості за кредитним договором №125 /т.1 а.с.6,163-164/.

У поданій на адресу суду заяві про збільшення позовних вимог за вх. № 19174 від 19.06.2015 р. (Том 1, а.с. 160-162) позивач зазначає, що станом на 12.06.2015 року заборгованість відповідачів становить 365 562 доларів США 96 центів, та включає в себе: 300 000,00 доларів США основна сума боргу; 30 783,90 доларів США - прострочені відсотки по кредиту; 3 300,00 грн - комісія за управління кредитом; 27 450,00 доларів США - пеня по простроченій основній сумі кредиту згідно п.5.1 Кредитного договору; 2 816,73 доларів США - пеня по прострочених відсотках згідно п. 7.1 Кредитного договору; 4512,33 доларів США - упущена вигода згідно п. 7.5 Кредитного договору.

Матеріалами справи підтверджується, що 24.09.2009 року позивач-ВАТ "Кредобанк" скерував на адресу Відповідача-1 вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань /т.1 а.с.14/, однак останнім така вимога була проігнорована та не виконано зобов`язання за Кредитним договором №125 від 28.05.2008 року.

Беручи до уваги наведене, суд вважає, що у Відповідача-1 дійсно наявна заборгованість за кредитним договором №125 від 28.05.2008 року перед позивачем. При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача-2 щодо відсутності детального розрахунку заборгованості за кредитом, оскільки розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом, який відображає стан нарахувань в певні періоди часу. У той же час, судом перевірено наданий позивачем розрахунок заборгованості, виходячи із зазначених банком вихідних даних. Так, розрахунок, наданий позивачем, відображає стан такої заборгованості, із зазначенням видів такої заборгованості та її розміру.

Крім того, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2.6. кредитного договору, для обліку виданих кредитних коштів Банк відкриває позичковий рахунок № НОМЕР_1 .

У пункті 2.7. кредитного договору передбачено, що датою видачі кредиту вважається день списання коштів з позичкового рахунку (утворенням строкової заборгованості по позичковому рахунку).

Згідно пп. 5 п. 22.1. ст. 22 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні (в редакції, що була чинною на момент надання кредиту) ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: меморіальний ордер.

Відповідно до п. 26.3. ст. 26 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком.

На виконання умов кредитного договору № 125 від 28.05.2008 р., банк надав ТОВ Будівельна корпорація Львіввікнопласт кредит на суму 300 000,00 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером № 1850454 від 29.05.2008 року.

Виписка по позичковому рахунку № НОМЕР_1 (рахунок для обліку кредитних коштів згідно з п. 2.6 кредитного договору), копія якої наявна в матеріалах справи, підтверджує факт видачі та неповернення позичальником кредиту у сумі 300 000,00 доларів США. Обов`язок позичальника сплачувати проценти за користування кредитом та розмір процентів встановлений умовами кредитного договору (п. 2.1.3, 4.2-4.4), так само як відповідальність позичальника за порушення своїх зобов`язань за кредитним договором сплата пені (п. 4.6, 7.1), компенсація упущеної вигоди (п. 7.5).

Випискою по рахунку № НОМЕР_2 (рахунок для сплати комісії та процентів згідно з п. 4.1.4, 4.4 кредитного договору) підтверджуються розрахунки за кредитним договором між банком та позичальником та, відповідно, заявлена до стягнення сума заборгованості.

Розрахунок заборгованості відповідача-1 ТОВ Будівельна корпорація Львіввікнопласт перед позивачем за кредитним договором № 125 від 28.05.2008 року наведений у заяві про збільшення розміру позовних вимог за вих. № 973/1/2012 від 19.03.2015 року (Том 1, а.с. 160-165) і становить 365 562 доларів США 96 центів, та включає в себе: 300 000,00 доларів США - заборгованість за кредитом, 30 783,90 доларів США - прострочені відсотки за користування кредитом, які нараховані відповідно до п. 4.2., п. 4.3. Кредитного договору, 27 450,00 доларів США - пеня по простроченій сумі кредиту, яка нарахована відповідно до п. 7.1. Кредитного договору, 2 816,73 доларів США - пеня по прострочених відсотках за користування кредитом, яка нарахована відповідно до п. 7.1. Кредитного договору, 4 512,33 доларів США - упущена вигода, яка нарахована відповідно до п. 7.5. Кредитного договору, 3 300,00 комісія за управління кредитом, яка нарахована відповідно до п. 4.1.3. Кредитного договору.

Згідно ч. 1, 2 ст. 5 Закону України Про валюту і валютні операції, гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні з урахуванням особливостей, встановлених частиною другою цієї статті, і приймається без обмежень на всій території України для проведення розрахунків. Усі розрахунки на території України проводяться виключно у гривні.

За змістом статей 192 та 524 ЦК України, гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Грошові кошти Відповідачу-1 були наданні банком в іноземній валюті і ця ж валюта відображена в кредитному договорі. У такому разі, суд не вбачає підстав змінювати грошовий еквівалент зобов`язання. При цьому, суд зазначає, що гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки.

Відтак, суд приходить до висновку, що з Відповідача-1 підлягає стягненню сума боргу в розмірі 365562 долари США 96 центів, без визначення гривневого еквіваленту.

Наведене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.07.2018 року у справі № 761/12665/14-ц.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, між ВАТ Кредобанк та ОСОБА_1 , було укладено Договір іпотеки від 28 травня 2008 року, який посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО Білицею Оксаною Зенонівною, зареєстрованим в реєстрі за №965, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку навчально-виробничі майстерні, позначені на плані літерами Б-2 загальною площею 2438,1 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 /т.1 а.с.11-13/.

Згідно п. 3.1.4. Договору іпотеки, іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим та/або боржником за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до розділу 5 цього договору: за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи повернення суми кредиту, сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №74039119 від 25.11.2016 року, предмет іпотеки - навчально-виробничі майстерні, позначені на плані літерами Б-2, загальною площею 2483,1 м кв., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , було відчужено ОСОБА_1 . Новим власником даного об`єкта являється ТзОВ ЮРПРОМТЕХСЕРВІС /т.2 а.с.29-69/.

З матеріалів справи вбачається наступне.

У 2013 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ Будівельна корпорація Львіввікнопласт, ПАТ Кредобанк, ТОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції, треті особи приватний нотаріус ЛМНО Білиця О.З., приватний нотаріус КМНО Петрушко Р.С., Реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції, в якому просив визнати припиненою з 14.12.2011року іпотеку, яка виникла на підставі договору іпотеки від 28.05.2008 року, укладеного між ВАТ Кредобанк та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Білицею О.З., та зареєстрованого в реєстрі за номером 965; зобов`язати Реєстраційну службу ЛМУЮ вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек записи про обтяження іпотекою нерухомого майна, зазначеного у вказаному договорі іпотеки; визнати припиненою з 14.12.2011 року іпотеку, яка виникла на підставі договору іпотеки від 30.07.2008 року, укладеного між ВАТ Кредобанк та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Білицею О.З., та зареєстрованого в реєстрі за номером 1702; зобов`язати Реєстраційну службу ЛМУЮ вилучити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та державного реєстру іпотек записи про обтяження іпотекою нерухомого майна, зазначеного у вказаному договорі іпотеки; визнати недійсним з моменту укладення договір про відступлення прав за іпотечним договором від 25.04.2013 року, укладений між ПАТ Кредобанк та ТОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Петрушком Р.С., та зареєстрованого в реєстрі за номером 1080: зобов`язати Реєстраційну службу ЛМУЮ вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек записи про обтяження іпотекою нерухомого майна, зазначеного у вказаному договорі; визнати недійсним з моменту укладення договір про відступлення прав за іпотечним договором від 25.04.2013 року, укладений між ПАТ Кредобанк та ТОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Петрушком Р.С. та зареєстрованого в реєстрі за номером 1081; зобов`язати Реєстраційну службу ЛМУЮ вилучити з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек записи про обтяження іпотекою нерухомого майна, зазначеного у вказаному договорі про відступлення прав.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18.10.2013 року у справі №461/10151/13-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18.02.2014 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

На підставі цих судових рішень, припинено іпотеку за договором від 28.05.2008 року, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Білицею О.З. та зареєстровано в реєстрі за № 965 (реєстраційний номер іпотеки в Державному реєстрі іпотек 7273786 від 28.05.2008 року).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.06.2014 року було зупинено виконання рішення Галицького районного суду м.Львова від18.10.2013 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 18.02.2014 року у даній справі до закінчення касаційного провадження. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.07.2014 року, касаційну скаргу ТОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18.10.2013 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 18.02.2014 року задоволено. Скасовано вказані судові рішення, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 07.11.2014 року, тобто вже після постановлення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.07.2014 року, проведено державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ Юрпромтехсервіс.

Відтак, колегія суддів вважає, що іпотека за договором іпотеки від 28.05.2008 року, є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек, тобто з 28.05.2008 року.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 27.06.2018 року (справа № 903/295/17) та у постанові від 18.12.2018 року (справі № 910/2382/18), згідно яких, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. У разі скасування незаконного судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення, цього запису.

Відповідно до ч.2 ст. 3 Закону України Про іпотеку, взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Згідно ч.1 ст. 4 Закону України Про іпотеку, обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до Закону.

За нормами частини третьої статті 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до частин першої статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав.

Пунктом 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, яке набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Таким чином, факт переходу до ТзОВ Юрпромтехсервіс права власності на предмет іпотеки за договором іпотеки від 28.05.2008 року під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на це майно не свідчить, що на ТзОВ Юрпромтехсервіс не поширюються положення статті 23 Закону України Про іпотеку.

За приписами ст. 23 Закону України Про іпотеку, у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки.

Згідно ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ст. 523 ЦК України, застава, встановлена первісним боржником, зберігається після заміни боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 583 ЦК України, заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

За приписами ст. 27 Закону України Про заставу, застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи.

Таким чином, зобов`язання ОСОБА_1 , як іпотекодавця за Договором іпотеки у даній справі, перейшли до ТОВ Юрпромтехсервіс - відповідача 2.

Згідно ст. 1 Закону України Про іпотеку, іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Законом України Про іпотеку та договором іпотеки визначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно вимог ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до вимог ст. 589 ЦК України, в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених в зв`язку з пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно статей 33, 35 Закону України Про іпотеку, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону, зокрема у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Матеріалами справи підтверджується, що 24.09.2009 року позивач звертався до ОСОБА_1 з вимогою про усунення порушень, у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору №125 від 28.05.2008 року, із застереженням про те, що у випадку невиконання вимоги банку протягом 30 банківських днів з дати одержання зазначеного повідомлення, у разі невиконання вимоги, банк вимушений буде стягнути достроково весь кредит шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки /т.1 а.с.15/. Однак, погашення простроченої заборгованості боржник не здійснив.

Щодо солідарного стягнення.

У ст. 541 Цивільного кодексу України визначено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Позовні вимоги про стягнення заборгованості були пред`явлені позивачем до ТОВ Будівельна корпорація Львіввікнопласт (позичальник) та ТОВ Юрпромтехсервіс як правонаступника ОСОБА_1 (майновий поручитель).

Згідно ч. 1 ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

У відповідності до ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України Про іпотеку, іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У ст. 7 Закону України Про іпотеку зазначено, що за рахунок предмета іпотеки, іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов`язання чи умов іпотечного /договору.

У п. 3.1.4 договору іпотеки вказано, що іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим та/або боржником за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до розділу 5 цього договору, та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи повернення суми кредиту, сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України Про іпотеку, майновий поручитель несе відповідальність перед іпотеко/держателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України Про іпотеку, у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Частиною 2 ст. 23 Закону України Про іпотеку передбачено, що особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Зважаючи, що в силу приписів ст. 23 Закону України Про іпотеку зобов`язання ОСОБА_1 , як іпотекодавця за договором іпотеки, перейшли до ТОВ Юрпромтехсервіс, а ТОВ Будівельна корпорація Львіввікнопласт свої зобов`язання за кредитним договором не виконало, тому ТОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції в солідарному порядку має не лише право стягнути заборгованість з позичальника, а й звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з постановою Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 1323/6612/12 (провадження № 61-19764 св 18), позичальник та іпотекодавець є різні особи, а тому одночасне вирішення питання про солідарне стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійне стягнення заборгованості, оскільки відомості про повне виконання основного зобов`язання відсутні, відповідних доказів до суду не надано.

У постанові від 21.10.2019 року у справі № 265/1817/14-ц (провадження № 61-10621 св 18) Верховний Суд зауважив: наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Звернення стягнення на предмет іпотеки є відмінною вимогою від вимоги про стягнення заборгованості, адже порядок задоволення вимог іпотекодержателя врегульовано спеціальною статтею 33 Закону України Про іпотеку, а не загальними нормами Цивільного Кодексу, які регулюють відносини, пов`язані з основним зобов`язанням. На підставі цього, застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Отже, набувши право власності на предмет іпотеки, ТОВ Юрпромтехсервіс, відповідно до ст. 23 Закону України Про іпотеку, набуло статус іпотекодержателя (майнового поручителя), а відтак несе відповідальність перед ТОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції за невиконання боржником зобов`язання за кредитним договором № 125 від 28.05.2008 року (включаючи повернення суми кредиту, сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки) в межах вартості предмета іпотеки.

Господарським судом Львівської області розглядалась справа № 28/58 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна корпорація Львіввікнопласт до Публічного акціонерного товариства Кредобанк про визнання недійсним кредитного договору № 125 від 28.05.2008 р.

Рішенням Господарського суду Львівської області у справі № 28/58 від 17.08.2010 р., яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.10.2010 р., в позові відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.12.2010 р., касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна корпорація "Львіввікнопласт" залишено без задоволення. Рішення Господарського суду Львівської області від 17.08.2010 р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 14.10.2010р. у справі №28/58 залишено без змін.

Таким чином, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, суд вважає, що оскільки позичальник порушив кредитні зобов`язання, допустив заборгованість та з урахуванням встановлених обставин, необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу. При цьому, суд відхиляє доводи представника Відповідача-2 щодо відсутності доказів надання банком кредиту Відповідачу-1, оскільки такі повністю спростовуються вищенаведеними дослідженими та перевіреними в судовому засіданні доказами у даній справі. У той же час, жодних доказів на спростування позовних вимог позивача, Відповідач-2 суду не подав.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання про необхідність звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вищевказаного нерухомого майна.

Щодо строків позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, оскільки первісний позивач ПАТ Кредобанк, звертався до позичальника та майнового поручителя (іпотекодавця) з вимогами від 24.09.2009 року про погашення заборгованості, які були отримані 28.09.2009 року (про що свідчить підпис отримувачів т. 1 а.с. 14, 15).

У вимогах вказано на необхідність погасити заборгованість у тридцятиденний строк з дати їх отримання, тобто до 28.10.2009 року.

Позовна заява про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором від 31.03.2010 року за вих. № 01.14/08-2022/10 зареєстрована Галицьким районним судом м. Львова 06.04.2010 року (про що свідчить відбиток штемпелю суду т. 1 а.с. 3).

Таким чином, позовна заява подана з дотриманням як загальної, так й спеціальної (щодо стягнення штрафних санкцій) позовної давності.

ТОВ Юрпромтехсервіс помилково ототожнює дату, коли позивач виявив бажання звернутись до суду із позовною заявою, із датою подання заяви про направлення справи для розгляду до Господарського суду Львівської області (16.06.2021 року).

Так, постановою Львівського апеляційного суду від 18.05.2021 року у цивільній справі № 2-2328/11 рішення Галицького районного суду м. Львова від 22.07.2019 року скасовано, провадження у справі за позовом ТОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції до ТОВ Будівельна корпорація Львіввікнопласт, ТОВ Юрпромтехсервіс про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито. Роз`яснено позивачу ТОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції право на звернення до суду з таким позовом в порядку господарського судочинства, а також роз`яснено про наявність права протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутись до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Повний текст постанови апеляційного суду складений 28.05.2021 року і направлений на адресу учасників справи 16.06.2021 року.

17.06.2021 року, ТОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції звернулось до Львівського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією до Господарського суду Львівської області.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 22.07.2021 року заяву ТОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції задоволено. Справу № 2-2328/11 направлено до Господарського суду Львівської області за встановленою юрисдикцією.

Отже, позивач з новим позовом не звертався, а скористався своїм правом, передбаченим ч. 1 ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України, на звернення до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду (Касаційного господарського суду) у постанові від 04.11.2021 року у справа № 725/3303/16-ц.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, наявність у провадженні цього чи іншого суду справи із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав має наслідком відмову у відкритті провадження.

Тобто, до закриття провадження у справі № 2-2328/11, що розглядалась в порядку цивільного судочинства, ТОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції не мало можливості вирішити спір в Господарському суді Львівської області.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зі змісту п. 1 ч.2 ст. 258 ЦК України вбачається, що спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Роз`яснення щодо застосування позовної давності викладені у Постанові Пленуму ВГС України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 р., зокрема, у пункті 2.1 Постанови Пленуму ВГС України"Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 р. зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. У пункті 2.2 Постанови Пленуму ВГС України"Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 р. вказано, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд не вбачає підстав для застосування позовної давності у даній справі, оскільки позивачем строк позовної давності не пропущений, з огляду на викладене вище.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

У відповідності до ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновок місцевого господарського суду, тому підстав для її задоволення не має, оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судові витрати.

У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Юрпромтехсервіс

б/н від 24.05.2023 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 26.04.2023 у справі №2-2328/11 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. 287-289 ГПК України.

У зв`язку з перебуванням у відпустці головуючого судді з 15.01.24 по 19.01.24 повний текст постанови виготовлено та підписано 22.01.2024.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя Плотніцький Б.Д.

Судді Зварич О.В.

Кравчук Н.М.