ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2024 року

м. Київ

cправа № 916/302/16

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Одесапродконтракт"

на ухвалу Господарського суду Одеської області від 19.07.2023 (головуючий суддя Щавинська Ю.М.)

та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.10.2023 (головуючий Колоколов С.І., судді: Разюк Г.П., Таран С.В.), ухвалені за наслідками розгляду скарги публічного акціонерного товариства "Одесапродконтракт" на дії заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції (далі - ДВС)

у справі № 916/302/16

за позовом Національного банку України (далі - НБУ)

до публічного акціонерного товариства "Одесапродконтракт" (далі - Товариство)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - публічне акціонерне товариство "Імексбанк" (далі - Банк),

про звернення стягнення на нерухоме майно.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

НБУ звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Банку (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог), про звернення стягнення, у рахунок погашення заборгованості Банку перед НБУ за кредитним договором про рефінансування від 26.11.2009 № 29 (далі - Договір) у сумі 3 162 606 403,14 грн, яка складається із заборгованості по поверненню кредитних коштів у розмірі 3 092 825 995,46 грн, заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом у розмірі 68 754 093,14 грн, пені за простроченими процентами у розмірі 1 026 314,54 грн, на нерухоме майно, що є предметом іпотеки за іпотечним договором від 26.11.2009, за реєстровим номером 4127, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. (далі - Іпотечний договір), та належить Товариству, а саме нерухоме майно: цілісний майновий комплекс, за адресою: м. Одеса, 19 км Старокиївської дороги, будинок 34, реєстраційний номер 01, що складається з будівель і споруд, перелік яких міститься у відповідній заяві, та всі невіддільні від вищезазначеного майна: поліпшення, складові частини, внутрішні системи, реконструкції, зміни та доробки, тощо. Визначення способу реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 29.07.2019 позовні вимоги задоволено.

На виконання вказаного рішення 29.08.2019 судом було видано відповідні накази.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.10.2021 рішення Господарського суду Одеської області від 29.07.2019 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 07.06.2022 рішення Господарського суду Одеської області від 29.07.2019 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.10.2021 залишено без змін.

Товариство 22.06.2023 звернулось до суду із скаргою на дії ДВС, в якій просило:

- визнати неправомірними дії ДВС щодо винесення 13.06.2023 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 постанови, якою заяву представника Товариства адвоката Щукіна О.С. від 02.06.2023 про відвід державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 було залишено без задоволення;

- визнати незаконною та скасувати постанову ДВС, винесену 13.06.2023 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, якою заяву представника Товариства адвоката Щукіна О.С. від 02.06.2023 про відвід державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 було залишено без задоволення;

- зобов`язати ДВС повторно розглянути та задовольнити заяву представника Товариства адвоката Щукіна О.С. від 02.06.2023 про відвід державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Скарга обґрунтована тим, що:

- 24.10.2022 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенко Владиславом Андрійовичем у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 була винесена постанова про відвід суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні та постанова про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.12.2022 відповідні дії державного виконавця були визнані неправомірними, а вказані постанови незаконними.

- такі дії державного виконавця, які були визнані неправомірними у судовому порядку, свідчать про його упередженість при здійсненні виконавчих дій у виконавчому провадженні, що обумовлює обов`язковість відведення державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 на підставі частини другої статті 23 Закону України "Про виконавче провадження".

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.07.2023, залишеною без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.10.2023, відмовлено у задоволенні скарги Товариства на неправомірні дії ДВС.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що:

- ні Законом України "Про виконавче провадження", ані жодним іншим актом обставина скасування у судовому порядку процесуального документу (у тому числі постанови), винесеного державним виконавцем під час виконання рішення, не зазначена як неминуча підстава для відводу відповідного державного виконавця у виконавчому провадженні. Інших підстав для відводу державного виконавця чи обставин, які свідчать про упередженість державного виконавця скаржником також не зазначено;

- у даному випадку, відповідно до приписів законодавства, дії ДВС можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня (підлягають адміністративному оскарженню), з урахуванням чого суд не може перебирати на себе повноваження державного виконавця (посадової особи органу державної виконавчої служби, та органу державної виконавчої служби в цілому) щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до їх компетенції.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Товариство звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій (з урахуванням заяви про усунення недоліків касаційної скарги), посилаючись на підставу касаційного оскарження судових рішень, визначену абзацом другим частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зазначає про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема, частини четвертої статті 5, статті 13, частини першої статті 18, частини третьої статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" та порушення норм процесуального права, зокрема, статей 2, 5, 79, 86, 236 ГПК України, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу представника Товариства на дії ДВС.

ДВС подала відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить залишити їх без змін, касаційну скаргу - без задоволення.

НБУ подав відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить залишити їх без змін, касаційну скаргу - без задоволення.

Від Банку відзив на касаційну скаргу не надходив.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Ухвалюючи оскаржувані рішення суди виходили з того, що Закон України ?Про виконавче провадження? є спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Відповідно до статті 1 Закону України ?Про виконавче провадження? виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 2 Закону ?Про виконавче провадження? виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Статтею 3 Закону України ?Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів? передбачено, що завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону ?Про виконавче провадження? виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України ?Про виконавче провадження? виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Судами встановлено, що 02.06.2023 до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшла заява представника Товариства про відвід державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка Владислава Андрійовича.

За результатом розгляду зазначеної заяви ДВС 13.06.2023 винесено постанову, у якій, посилаючись на статті 5 та 23 Закону України "Про виконавче провадження", зазначено, що обставини, викладені у заяві представника Товариства від 02.06.2023 щодо упередженості при здійснені виконавчих дій у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 державного виконавця Яковенка В.А., не знайшли свого підтвердження, що є підставою для залишення поданої заяви без задоволення.

Частиною першою статті 23 Закону України "Про виконавче провадження" у разі виявлення обставин, передбачених частиною четвертою статті 5 цього Закону, виконавець зобов`язаний заявити самовідвід та повідомити про це стягувача. З тих самих підстав відвід виконавцю може бути заявлений стягувачем, боржником або їхніми представниками. Відвід має бути вмотивованим, викладеним у письмовій формі і може бути заявлений у будь-який час до закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до частини другої статті 23 Закону України "Про виконавче провадження" питання про відвід державного виконавця, який не заявив самовідвід, вирішується начальником відділу, якому підпорядкований державний виконавець, про що виноситься постанова. Відмова у задоволенні відводу державного виконавця може бути оскаржена в 10-денний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною четвертою статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець, не може виконувати рішення, якщо:

1) боржником або стягувачем є сам виконавець, близькі йому особи (особи, які разом проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки з виконавцем (у тому числі особи, які разом проживають, але не перебувають у шлюбі), а також незалежно від зазначених умов - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням виконавця), пов`язані з ним особи.

Пов`язаними особами у розумінні цього Закону є юридичні та/або фізичні особи, відносини між якими можуть впливати на умови або результати їхньої діяльності чи діяльності осіб, яких вони представляють, з урахуванням таких критеріїв:

- виконавець безпосередньо та/або опосередковано (через пов`язаних осіб) володіє корпоративними правами юридичної особи, яка є стороною виконавчого провадження, чи спільно з юридичною та/або фізичною особою, яка є стороною виконавчого провадження, володіє корпоративними правами будь-якої юридичної особи;

- виконавець має право та/або повноваження призначати (обирати) одноособовий виконавчий орган або колегіальний склад виконавчого органу/склад наглядової ради зазначених юридичних осіб.

Пряма або опосередкована участь держави в юридичних особах не є підставою для визнання таких юридичних осіб пов`язаними;

2) боржником або стягувачем є особа, яка перебуває у трудових відносинах з таким виконавцем;

3) виконавець, близька йому особа або особа, яка перебуває з виконавцем у трудових відносинах, має реальний або потенційний конфлікт інтересів;

4) сума стягнення за виконавчим документом з урахуванням сум за виконавчими документами, що вже перебувають на виконанні у приватного виконавця, перевищує мінімальний розмір страхової суми за договором страхування цивільно-правової відповідальності такого приватного виконавця.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Товариство оскаржуючи постанову ДВС від 13.06.2023, фактично посилається на те, що державний виконавець Яковенко В.А., приймаючи постанови від 24.10.2022 у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, діяв неправомірно, що встановлено ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.12.2022, якою, зокрема, відповідні постанови були визнані незаконними.

Водночас ні Законом України "Про виконавче провадження", ані жодним іншим актом обставина скасування у судовому порядку процесуального документу (у тому числі постанови), винесеного державним виконавцем під час виконання рішення, не зазначена як неминуча підстава для відводу відповідного державного виконавця у виконавчому провадженні. Інших підстав для відводу державного виконавця чи обставин, які свідчать про упередженість державного виконавця скаржником також не зазначено.

Статтею 13 Закону України "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Належним способом захисту, зокрема, боржника, є можливість оскаржувати дії та процесуальні документи виконавця.

Відповідно до статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова. Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Тобто, у даному випадку, відповідно до приписів законодавства, дії начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції (ДВС) можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня, при цьому суд не може перебирати на себе повноваження державного виконавця (посадової особи органу державної виконавчої служби, та органу державної виконавчої служби в цілому) щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до їх компетенції.

За таких підстав суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення скарги Товариства на дії ДВС.

Водночас наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника свідчить про порушення норм права.

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку всім доказам, що, у свою чергу, подані сторонами, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може.

За таких обставин, касаційна скарга Товариства є необґрунтованою, а оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до частини третьої статті 304 ГПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Згідно із статтею 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 309 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Враховуючи, що у даній справі касаційне провадження було відкрито ухвалою від 21.12.2023, а матеріали справи надійшли до суду касаційної інстанції 18.01.2024, то Суд вважає, що ним дана справа була розглянута у розумні строки.

Керуючись статтями 129, 304, 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Одесапродконтракт" залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 19.07.2023 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.10.2023 у справі № 916/302/16 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова