ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" січня 2024 р. Справа №907/274/21

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Кравчук Н.М.

суддів Зварич О.В.

Скрипчук О.С.

секретаря судового засідання Михайлишин С.В.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Свергун Наталії Іванівни (вх. № ЗАГС 01-05/3009/23 від 25.09.2023)

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 16.08.2023

(головуючий суддя Пригара Л.І. повний текст складено

04.09.2023)

у справі № 907/274/21

за позовом : Фізичної особи - підприємця Свергун Наталії Іванівни (надалі

ФОП Свергун Н.І.), м. Ужгород Закарпатської області,

до відповідача: Ужгородської міської ради, м. Ужгород Закарпатської області,

про: визнання права власності

за участю учасників справи:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Свергун Наталія Іванівна звернулася до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Ужгородської міської ради про визнання права власності. Позивач просила суд задоволити позов у повному обсязі, покликаючись на фактичне порушення відповідачем її права власності на торгівельний павільйон загальною площею 39,20 кв.м. за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна ("Мехзавод-1"), що знайшло свій вияв у невизнанні та безпідставному позбавленні ФОП Свергун Н.І. відповідного права, привласненні вищезазначеного торгівельного павільйону відповідачем шляхом незаконного внесення такого на баланс Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради та оголошення аукціону на право оренди вказаного майна.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 16.08.2023 у задоволенні позову відмовлено. Суд прийшов до висновку, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено того факту, що торгівельний павільйон загальною площею 39,20 кв.м., розміщений на зупинці громадського транспорту за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна ("Мехзавод-1"), є нерухомістю. Позивач, вважаючи збудований нею об`єкт нерухомим майном, звернулась до суду з позовом, з посиланням на положення статті 331 Цивільного кодексу України, фактично про набуття права власності на такий об`єкт, як новостворене майно, а не про визнання такого права. Визнання права в судовому порядку можливе у випадку, коли позивач вже є власником спірного майна, а не бажає набути таке право, зокрема, шляхом прийняття судом позитивного для нього рішення.

Як на момент звернення до суду з даним позовом, так і момент винесення судового рішення позивач не має зареєстрованого (належним чином оформленого) права користування земельною ділянкою, на якій розміщене спірне майно, оскільки термін дії договору безкоштовного користування автозупинкою-комплексом №35 від 14.01.2008 закінчився ще в 2018 році, і позивач, маючи пріоритетне право на укладення договору оренди земельної ділянки, не реалізувала таке шляхом звернення до Центру надання адміністративних послуг Ужгородської міської ради для отримання адміністративної послуги щодо оформлення речових прав на земельну ділянку з дотриманням процедури участі у відкритих земельних торгах. Беручи до уваги встановлені судом обставини, наявні в матеріалах справи документальні докази та аргументи, озвучені сторонами в ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а відтак, у задоволенні таких слід відмовити.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ФОП Свергун Наталія Іванівна звернулось до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не повністю з?ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам та обставинам, підійшов формально до вивчення обставин справи, що спричинило помилкові висновки щодо визначення належного їй нерухомого майна як малої архітектурної форми, не сприяв повному, об?єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду про відмову у задоволенні позову є незаконним. Зокрема, апелянт вказує, що єдиною підставою відмови у визнанні права власності на новостворене майно зазначено те, що побудований Свергун Н.І. торгівельний павільйон є малою архітектурною формою, а тому право власності на нього не підлягає державній реєстрації. Тані висновки суду, на думку позивача, не грунтуються на обставинах справи, не відповідають нормам закону та матеріалам справи, а питання чи є новостворене майно позивача МАФом не було предметом дослідження і розгляду в судових засіданнях суду першої інстанції. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції без призначення будівельної експертизи, без допиту відповідних спеціалістів, без дослідження документів на новостворений об?єкт, без пояснення сторін з цього приводу, не володіючи спеціальними знаннями у галузі будівництва, виключно на своїх переконаннях зробив хибні висновки щодо належності торгівельного павільйону Свергун Н.І. до малих архітектурних форм. На думку апелянта, навіть якщо це МАФ, це не є підставою для відмови у задоволенні позову про визнання права власності на нього, оскільки це майно створено за кошти позивача, належить їй на законних підставах й право власності на нього потребує судового захисту і є предметом розгляду по даній справі. Окрім того, на думку апелянта, для проведення реєстрації права власності не вистачає тільки поштової адреси (лист державного реєстратора міської ради від 27.06.2018 року). Інших підстав для відмови у державній реєстрації немає. Апелянт також не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що останній не має зареєстрованого (належним чином оформленого) права користування земельною ділянкою, на якій розміщене спірне майно, оскільки термін дії договору безкоштовного користування автозупинкою-комплексом № 35 від 14.01.2008 було вичерпано ще в 2018 році. Зазначає, що позивач продовжує користуватися виділеною земельною ділянкою, орендодавець таку у нього не вилучав та не вживав жодних заходів для її звільнення, позивач продовжує її обслуговувати, прибирати, вивозити мусор тощо, й жодного листа від орендодавця про заперечення щодо відновлення договору оренди ним не отримано. Таким чином, на думку апелянта, договір безоплатної оренди земельної ділянки № 35, на якій розташована автобусна зупинка разом із належним позивачу торгівельним павільйоном, на сьогоднішній день є чинним і строк його дії закінчиться тільки у січні 2028 року. Звертає увагу, що судом першої інстанції невірно трактуються умови спірного договору. Зокрема, пункт 1.1. договору передбачено передачу в безоплатне користування місця на облаштування автобусної зупинки в комплексі з торгівельним павільйоном, тобто позивачу передано місце для облаштування автобусної зупинки та торгівельного павільйону, а не павільйон, що ніби належить на правах власності місту і переданий Свергун Н.І. для здійснення підприємницької діяльності. Таким чином, із умов договору вбачається, що позивач за те, що їй було надано місце автобусної зупинки у безоплатне користування, повинна була облаштувати автобусну зупинку та побудувати торгівельний павільйон за свої кошти. Крім того, даним договором передбачено, що у разі припинення або розірвання договору Свергун Н.І. зобов?язана повернути управлінню майном міста місце для розміщення автозупинки-комплексу у належному стані, а не торгівельний павільйон (п.2.2), при цьому п. 2.4. передбачає, що при необхідності демонтажу або переміщення автозупинки-комплексу міська рада компенсує позивачу витрати на її спорудження або надає у користування рівноцінний об?єкт. Жодного договору або акту передачі місця або права власності на належну їй споруду позивач не укладала та не підписувала.

Тобто, на думку апелянта, договір, на підставі якого Ужгородська міська рада привласнила належний позивачці об?єкт, навпаки підтверджує право власності позивачки на нього.

Враховуючи вищевикладене, ФОП Свергун Н.І. просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 01-04/8159/23 від 14.12.2023) Ужгородська міська рада зазначає, що як у заявах по суті спору так і під час судового розгляду справи, представником відповідача визнавався факт того, що спірний об`єкт було зведено за кошти позивача, проте, такий об`єкт, згідно укладеного договору та порядку, є власністю Ужгородської міської ради, а ФОП Свергун Н.І. набуває право його використання впродовж 10 років на безкоштовній основі. Жодного визнання позовних вимог (повністю чи частково) з боку Ужгородської міської ради не було як усно так і письмово. Представником відповідача багаторазово було зазначено про наявність заперечень з приводу заявлених позовних вимог, оскільки на переконання Ужгородської міської ради зупинка міського пасажирського транспорту не є об`єктом нерухомості та є власністю територіальної громади міста Ужгорода. Відповідач вважає, що господарським судом було зроблено правильний висновок про належність спірного об?єкту до малих архітектурних форм.

Окрім того, на думку відповідача, суд першої інстанції було максимально забезпечено рівність прав сторін, неодноразово відкладав розгляд справи за клопотаннями позивача, надаючи можливість подати всі необхідні докази, клопотання, зокрема для призначення експертизи, чи пояснення по суті спірних правовідносин. Однак, позивачем не було заявлено жодних клопотань про проведення будівельно-технічних досліджень об?єкту, при тому, що судом неодноразово досліджувалось вказане питання.

Також відповідач зазначає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки визнання права в судовому порядку можливе у випадку, коли позивач вже є власником спірного майна, а не бажає набути таке право у власність , зокрема, шляхом прийняття судом позитивного для нього рішення.

Таким чином, на думку відповідача, суд дійшов правильного висновку про те, що заявлені позивачем вимоги є необгрунтованими та безпідставними, а відтак, у задоволенні таких слід відмовити. Враховуючи наведене, відповідач просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Сторони участі уповноважених представників в судове засідання 09.01.2024 не забезпечили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК України.

Так, за змістом частини 1 і пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

Ураховуючи положення статті 202 ГПК України, наявність відомостей про направлення зазначеним учасникам справи ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, висновки Європейського суду з прав людини у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії», також те, що зазначені учасники справи не зверталися до суду з будь-якими заявами щодо розгляду справи лише за їхньої участі , явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги по суті за відсутності представників учасників справи.

Вивчивши апеляційну скаргу, здійснивши оцінку доказів, що містяться в матеріалах справи, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.

Відповідно до підп. 1.4. пункту 1 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 226 від 23.08.2006 "Про надання дозволів на будівництво автобусних зупинок" приватному підприємцю Свергун Наталії Іванівні було надано дозвіл на облаштування автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном по вул. Гагаріна ("Мехзавод - 1") та зобов`язано останню протягом 1-го місяця виготовити архітектурно-планувальне завдання (АПЗ) та погодити проєктну документацію у головного архітектора міста, протягом 1-го місяця отримати дозвіл на проведення будівельних робіт в міській інспекції ДАБК та протягом 2-х місяців з моменту отримання дозволу ДАБК завершити роботи по спорудженню зупинки.

На підставі підп. ІІ.1. пункту ІІ рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №150 від 25.04.2007 "Про продовження терміну дії дозволів на будівництво, реконструкцію автобусних зупинок" термін дії вищевказаного дозволу продовжено до 25.08.2007.

Згідно із підп. І.26. пункту І рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №473 від 21.12.2007 "Про затвердження актів державної приймальної комісії, реєстрацію права власності" вирішено затвердити акт державної приймальної комісії про введення в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, а саме, автобусної зупинки в комплексі з двома торговими павільйонами по вул. Гагаріна ("Мехзавод - 1"), приватних підприємців Свергун Наталії Іванівни (павільйон №1) та ОСОБА_3 (павільйон №2), загальною площею: торгового павільйону №1 - 20,5 м2; торгового павільйону №2 - 18,7 м2.

В подальшому, між Управлінням майном міста (стороною 1), приватним підприємцем Свергун Наталією Іванівною (стороною 2, позивачем у справі) та ОСОБА_3 (стороною 2) було укладено договір безкоштовного користування автозупинкою-комплексом №35 від 14.01.2008 (далі - договір), пунктом 1.1. якого встановлено, що сторона 1 на підставі рішень виконкому від 23.08.06 №226, від 25.04.07 №150 та від 21.12.07 №473 передає, а сторона 2 приймає в безоплатне користування місце на облаштування автобусної зупинки в комплексі з двома торговими павільйонами по вул. Гагаріна ("Мехзавод-1") загальною площею: торгового павільйону №1 - 20,5 м2; торгового павільйону №2 - 18,7 м2.

Договір укладається на термін 10 (десять) років. Після закінчення терміну дії договору сторона 2 має переважне право на укладення договору оренди. У цьому разі сторона 2 повинна повідомити письмово другу сторону про бажання щодо укладення договору оренди, не пізніше ніж за два місяці до закінчення договору безоплатного користування. У разі припинення або розірвання договору сторона 2 зобов`язана повернути стороні 1 місце для розміщення автостоянки-комплексу у належному стані (п. 2.1., 2.2. Договору).

Згідно з п. 2.3. договір є безоплатним.

Згідно з п. 2.4. договору при необхідності демонтажу або переміщення автозупинки-комплексу міська рада компенсує стороні 2 витрати на спорудження або надає у користування рівноцінний об`єкт.

Всі затрати по утриманню автозупинки-комплексу та догляду за нею покладаються на сторону 2 (п. 2.5. договору).

За умовами п. 4.2. договору даний договір припиняється в разі: - закінчення строку, на який його було укладено; - смерті фізичної особи - користувача, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, які є родичами цієї особи від виконання укладеного договору; - ліквідації юридичної особи - користувача. Договір може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Дострокове розірвання договору може бути також у разі невиконання стороною 2 покладених на неї обов`язків. В такому випадку сторона 1 письмово повідомляє про дострокове розірвання договору за два місяці.

Відповідно до п. 4.3. договору у разі припинення або розірвання договору сторона 2 зобов`язана повернути стороні 1 об`єкт користування на умовах, визначених договором.

Як вбачається із матеріалів справи, на замовлення позивача архітектурно-планувальним бюро управління архітектури та містобудування м. Ужгород було виготовлено архітектурно-планувальне завдання №286, затверджене 02.10.2006 головним архітектором м. Ужгорода ОСОБА_4, щодо облаштування автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном по вул. Гагаріна (зупинка "Мехзавод - 1").

07.05.2007 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю м. Ужгорода було видано ПП Свергун Н.І. дозвіл на виконання будівельних робіт із облаштування автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном по вул. Гагаріна ("Мехзавод - 1").

19.09.2007 Управлінням міського господарства виконавчого комітету Ужгородської міської ради були затверджені технічні умови на благоустрій території вул. Гагаріна біля облаштованої автобусної зупинки "Мехзавод - 1" ПП Свергун Н.І.

10.12.2007 КП "Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода" Ужгородської міської ради було виготовлено технічний паспорт на об`єкт під назвою "автобусна зупинка в комплексі з торговим павільйоном площею 18,7 м2 та кафе площею 20,5 м2", розташований по вул. Гагаріна, б/н в м. Ужгород.

Актом Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, затвердженим рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради №473 від 21.12.2007, підтверджено готовність до експлуатації об`єкта "автобусна зупинка з торговим павільйоном по вул. Гагаріна ("Мехзавод - 1").

В подальшому в січні 2007 року архітектурно-планувальним бюро Управління архітектури та містобудування м. Ужгород на замовлення позивача виготовлено технічну документацію на об`єкт під назвою "проєкт автобусної зупинки в комплексі з торговим павільйоном", розташований по вул. Гагаріна ("Мехзавод - 1").

07.06.2018 позивачка звернулася до відповідача із заявою, якою просила в порядку, передбаченому ст. 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", зареєструвати її право власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна - торгівельний павільйон за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна ("Мехзавод - 1" ).

У відповідь на вищевказану заяву виконавчий комітет Ужгородської міської ради листом №С-1318/04-06 від 22.06.2018 повідомив позивачку про те, що для державної реєстрації права власності на означене майно необхідним є звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса з одночасним наданням документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна, а також документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Як стверджує позивач, для усунення перешкод у реєстрації права власності на приміщення торгівельного павільйону по вул. Гагаріна ("Мехзавод - 1 ") нею було ініційовано звернення до відділу архітектури Ужгородської міської ради щодо присвоєння вищевказаному об`єкту поштової адреси, однак таке з невідомих причин було залишене без відповіді й реагування.

В матеріалах справи наявні заяви Свергун Н.І. від 31.08.2021 та 13.01.2023 до міського голови м. Ужгорода Андріїва Б.Є., у яких позивачка просила надати їй в оренду земельну ділянку площею 37,4 кв.м. під торгівельними павільйонами, які розміщені під дахом автозупинки-комплексу за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна ("Мехзавод - 1" ).

У відповідь на вказані заяви Ужгородська міська рада повідомила позивачку про необхідність звернення до Центру надання адміністративних послуг для отримання адміністративної послуги щодо оформлення речових прав на земельну ділянку та наголошено на обов`язковості дотримання процедури відкритих земельних торгів.

Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради на адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було надіслано повідомлення про повернення майна №32.01-12/313 від 30.03.2021, в якому, зокрема, зазначено про те, що автозупинка-комплекс по вул. Гагаріна ("Мехзавод - 1") на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради №148 від 24.05.2017 обліковується на балансі Департаменту міського господарства, також повідомлено позивачку про те, що з 01.02.2020 діють нові правила оренди державного та комунального майна, за якими забороняється передача в безоплатне користування відповідного майна та, натомість, передбачено процедуру передачі такого в оренду за результатами проведення електронного аукціону. У зв`язку з наведеним, а також із огляду на припинення строку дії Договору №35 від 14.01.2008, Департаментом міського господарства Ужгородської міської ради висловлено позивачу вимогу про повернення майна територіальної громади м. Ужгорода - автобусної зупинки в комплексі з двома торгівельними павільйонами по вул. Гагаріна ("Мехзавод - 1") - шляхом особистої явки ФОП Свергун Н.І. для підписання відповідних актів приймання-передачі (т.1 а.с.13-14).

Вважаючи такі дії відповідача незаконними і такими, що порушують право власності ФОП Свергун Н.І. на новостворене майно ( в розумінні ст. 331 ЦК України) - торгівельний павільйон загальною площею 39,20 кв.м. за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна ("Мехзавод - 1"), позивач звернулася до суду з даним позовом, яким просить визнати за нею право власності на спірний об`єкт у примусовому порядку на підставі ст. 392 ЦК України .

При прийнятті постанови суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. (п.76,77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).

Можливість виникнення права власності безпосередньо на підставі рішення суду передбачено у статтях 335 (набуття права власності на безхазяйну річ) та 376 ЦК України (самочинне будівництво), в усіх інших випадках право власності набувається з незаборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ст. 328 ЦК України).

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно на підставі ст. 392 ЦК України є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. Тобто, метою подання такого позову (згідно з ст. 392 ЦК України) є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою.

Зазначена вище правова позиція суду, сформульована при розгляді даної справи, повністю узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними в постановах від 25 листопада 2019 року по справі №592/767/19, від 27 листопада 2019 року по справі №752/18609/16-ц, від 17 грудня 2019 року по справі №405/142/17, від 17 грудня 2019 року по справі №522/3738/13-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №127/9250/14-ц, від 21 грудня 2019 року по справі №143/1426/17, від 27 грудня 2019 року по справі №607/14107/17, від 22 січня 2020 року по справі №442/873/18, від 29 січня 2020 року по справі №296/12849/15-ц, від 03 лютого 2020 року по справі №522/14207/14-ц, висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постановах від 21 березня 2018 року по справі №760/14438/15-ц, від 07 листопада 2018 року по справі №520/6819/14-ц.

Позивачкою заявлено позов з тих підстав, що оскільки з дозволу відповідача та за її кошти здійснено будівництво спірного павільйону, вона є власником торгового павільйону, однак не може зареєструвати право власності на спірний об`єкт та реалізовувати в повній мірі своє право власності через відсутність документу, котрий підтверджує присвоєння об`єкту поштової адреси.

Однак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачкою не подано документів на підтвердження наявності у неї права власності на нежитлове приміщення (будівлю): торговий павільйон загальною площею 39,2 кв.м. за адресою: м. Ужгород, вул. Ю. Гагаріна (Мехзавод-1).

Колегія суддів наголошує, що судове рішення породжує право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених у статтях 335 (набуття права власності на безхазяйну річ) та 376 (самочинне будівництво) ЦК України. Проте, в таких правовідносинах передумови, матеріальні підстави та предмет доказування є іншими, ніж у справах про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України.

В даному контексті слушними є мотиви відхилення позову місцевим господарським судом, про те, що позивач, вважаючи збудований нею об`єкт нерухомим майном, звернулась до суду з позовом фактично про набуття права власності на такий об`єкт, як новостворене майно, з посиланням на положення статті 331 ЦК України, а не про визнання такого права.

Слід також зазначити, що акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, технічний паспорт та технічна документація, виготовлені на замовлення позивача, та на які остання посилається в позовній заяві в якості підтвердження існуючого права власності на спірне майно - свідчать про закінчення будівництвом та можливість експлуатації зведеного ФОП Свергун Н.І. об`єкта в цілому, однак, не являються правовостановючими документами.

Таким чином, позивачка помилково вважає, що у неї наявне право власності на нежитлове приміщення (будівлю): торговий павільйон загальною площею 39,2 кв.м. за адресою: м. Ужгород, вул. Ю. Гагаріна (Мехзавод-1).

Що стосується договору безкоштовного користування автозупинкою-комплексом № 35 від 14.01.2008 року, який укладено між Управління майном міста, ПП Свергун Наталією Іванівною та ОСОБА_3 колегія суддів зазначає таке.

За змістом пункту 1.1. договору передано в безоплатне користування місце на облаштування автобусної зупинки в комплексі з двома торговими павільйонами по вул. Гагаріна ("Мехзавод-1") загальною площею: торгового павільйону № 1 - 20.5 кв.м. та торгового павільйону № 2 - 18,7 кв.м.

Пунктом 2.1. договору визначено, що після закінчення терміну дії договору (термін дії договору 10 років), користувач (позивач) має переважне право на укладення договору оренди. У такому разі користувач повинен повідомити письмово другу сторону про бажання щодо укладення договору оренди не пізніше ніж за два місця до закінчення договору безоплатного користування.

Пунктами 2.2. та 4.3. договору передбачено обов`язок повернути об`єкт користування на умовах визначених договором.

Отже, по своїй суті вказаний договір є строковим договором, відтак позивачка не вправі була розраховувати на набуття чи перехід права власності на майно, яке було предметом укладеного між сторонами договору безоплатного користування.

Рішенням 1 сесії IV скликання Ужгородської міської ради № 894 від 28.02.2006 затверджено Положення про порядок будівництва та використання міських автозупинок-комплексів.

Згідно з вказаним Положенням користувачем автозупинки-комплексу є фізична або юридична особа, яка фінансує будівництво автозупинки-комплексу та використовує його для здійснення підприємницької діяльності. Зазначеним порядком визначено, що в якості компенсації затрачених на будівництво коштів - суб`єктам господарювання надавалось право безкоштовного користування на 10-ти річний строк.

Умовами будівництва та правової реєстрації автозупинки-комплексу за змістом Положення є: 1) термін будівництва 2 місяці з дня надання дозволу на виконання будівельних робіт інспекцією ДАБК; 2) термін будівництва, який не витриманий з поважних причин, продовжується рішенням виконкому на підставі поданої забудовником заяви; 3) здійснення будівництва за рахунок коштів інвестора; 4) прийняття в експлуатацію державною приймальною комісією; 5) реєстрація за міською радою відповідно до рішення виконкому про прийняття автозупинки-комплексу в експлуатацію.

Отже, даним порядком визначено умови будівництва автозупинок-комплексів, де серед іншого, передбачено, що будівництво даних об`єктів здійснюється за рахунок інвестора та підлягає реєстрації за міською радою після прийняття об`єкту в експлуатацію.

Таким чином, договір безкоштовного користування автозупинкою-комплексом № 35 від 14.01.2008 та порядок будівництва та використання міських автозупинок-комплексів, що затверджений рішенням Ужгородської міської ради №894 від 28.02.2006 - не місять положень щодо можливості переходу права власності на спірний об`єкт до користувача.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, стосовно автоматичного продовження терміну дії договору безкоштовного користування автозупинкою-комплексом № 35 від 14.01.2008 також не заслуговують на увагу, оскільки даний договір по своїй суті не є договором оренди, а тому положення ст. 33 Закону України "Про оренду землі" не підлягають застосуванню.

Більше того, укладеним між сторонами договором визначено можливість продовження використання об`єкту після завершення терміну його дії - на умовах оренди, за умови завчасного попередження позикодавця та не передбачено можливості продовження терміну його дії на тих самих умовах.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що передумовою задоволення позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно є відсутність іншого, окрім судового, шляху відновлення права.

Позивачем також стверджується, про порушення його права власності на спірний об`єкт з боку Ужгородської міської ради через неможливість отримання документу, котрий підтверджує присвоєння об`єкту поштової адреси.

Колегія суддів констатує, що відповідно до чинного законодавства перелік документів, що подаються для присвоєння, зміни, коригування, анулювання адреси, строки їх розгляду, підстави для відмови у присвоєнні адреси визначаються відповідно до положень статей 26-3, 26-4 і 26-5 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

У даній справі заявлений позов містить вимогу про визнання права власності на торгові павільйони, у зв`язку з чим суд не може давати оцінку та досліджувати правомірність відмови позивачу у присвоєнні адреси вказаним об`єктам.

Однак, в будь-якому випадку, позивачка не позбавлена права здійснювати захист порушених, на її думку прав, у спосіб передбачений законом, зокрема, шляхом оскарження дій чи бездіяльності посадових осіб міської ради чи інших суб`єктів владних повноважень.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо наявності ознак нерухомого майна у спірного об`єкту, судова колегія звертає увагу на зміст положень ст. 73 ГПК України, де вказано, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

Матеріали даної справи не містять обґрунтованих, беззаперечних та однозначних доказів того, що торговий павільйон загальною площею 39,2 кв.м. за адресою: м. Ужгород, вул. Ю. Гагаріна (Мехзавод-1) є об`єктом нерухомого майна.

Належним та допустимим доказом на підтвердження обставин, викладених в даній позовній заяві міг би бути висновок будівельно-технічної експертизи. Однак, позивачем не подано такої експертизи до матеріалів справи та не заявлено перед судом першої інстанції клопотання про її призначення.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено того факту, що торгівельний павільйон загальною площею 39,20 кв.м., розміщений на зупинці громадського транспорту за адресою: м. Ужгород, вул. Гагаріна (Мехзавод-1), є нерухомістю.

З урахуванням вищенаведеного в сукупності, суд апеляційної інстанції вважає, що Господарський суд Закарпатської області ухвалив рішення від 16.08.2023 року у справі № 907/274/21 з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Інші доводи, викладені у апеляційній скарзі, також не знайшли свого підтвердження під час її розгляду, а тому відхиляються як необґрунтовані.

З урахуванням вищенаведеного в сукупності, суд апеляційної інстанції вважає, що Господарський суд Закарпатської області ухвалив рішення від 16.08.2023 року у справі № 907/274/21 з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги, ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Закарпатської області від 16.08.2023 року у справі № 907/274/21.

За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.ч.1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційні скарги - без задоволення.

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись, ст.ст. 269, 270, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -

-

ПОСТАНОВИВ :

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Свергун Наталії Іванівни залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Закарпатської області від 16.08.2023 у справі № 907/274/21 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржниками.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку та в строки, передбаченні ст.ст. 287-288 ГПК України.

6. Справу повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Повний текст постанови складено 18.01.2024.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

Судді О.В. Зварич

О.С. Скрипчук