РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.01.2024Справа № 910/16392/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

За позовом Приватного підприємства «Будіндустрія-1»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фундамент»

про стягнення 159.548,40 грн

Представники сторін: не викликались

Суть спору :

20.10.2023 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного підприємства «Будіндустрія-1» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фундамент» про стягнення 159.548,40 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі видаткових накладних № 121624 від 16.12.2021, № 123012 від 30.12.2021, № 121625 від 16.12.2021, № 10901 від 09.01.2022 та № 11811 від 18.01.2022 позивачем було поставлено товар (бетонну суміш) відповідачу на загальну суму 386.517,72 грн. Проте відповідачем взяті на себе зобов`язання виконано частково на суму 266.865,50 грн. Позивачем було направлено відповідачу вимогу від 13.10.2023, яка залишена без розгляду. У зв`язку з ти, що відповідач свої зобов`язання по сплаті отриманого товару повністю не виконав, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача 159.548,40 грн, з яких 119.652,22 грн основного боргу, 33.622,18 грн інфляційних втрат та 6.274,00 грн 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/12392/23 від 26.10.2023 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання відповідних документів.

09.11.2023 позивачем усунено недоліки позовної заяви шляхом подання до суду відповідних документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.11.2023 відкрито провадження у справі № 910/16392/23 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Даною ухвалою суду встановлено відповідачу строк у п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву на позов з урахуванням вимог ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 16.11.2023 було направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 02121, м. Київ, вул. Колекторна, 1-Д (номер відправлення 948), яка згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є місцезнаходженням відповідача.

Відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Відповідач ухвалу суду від 16.11.2023, надіслану за вказаною вище адресою, отримав 27.11.2023, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за № 948, а отже відповідач мав подати відзив на позовну заяву у строк до 12.12.2022 включно.

Відповідач вимог ухвали про відкриття провадження у справі від 16.11.2023 не виконав, письмовий відзив на позовну заяву не подав.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Приватним підприємством «Будіндустрія-1» (позивач) було виставлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фундамент» (відповідач) наступні рахунки

№ 120219 від 14.12.2021 на оплату товару - керамзитобетону БСГ В15 Р4 F50 (М200) 3 у кількості 19 куб. м та керамзитобетону БСГ В15 Р4 F50 (М200) М5 у кількості 145 куб. м на загальну суму 308.571,31 грн;

№ 120272 від 16.12.2021 на оплату послуг - простій автобетонозмішувача на загальну суму 1.350,00 грн;

№ 8 від 09.01.2022 на оплату товару - бетону БСГ В30 Р3 F200 W6 М5 у кількості 3,8 куб. м на суму 8.676,41 грн;

№ 9 від 09.01.2022 на оплату послуг - простій автобетонозмішувача на суму 450,00 грн;

№ 78 від 18.01.2022 на оплату товару - керамзитобетону БСГ В15 Р4 F50 (М200) М10 у кількості 34 куб. м на суму 67.470,00 грн.

Позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 384.717,72 грн, що підтверджується видатковими накладними

№ 121624 від 16.12.2021 на суму 35.245,15 грн;

№ 123012 від 30.12.2021 на суму 273.326,16 грн;

№ 10901 від 09.01.2022 на суму 8.676,41 грн;

№ 11811 від 18.01.2022 на суму 67.470,00 грн.

Також позивачем надано, а відповідачем прийнято послуги на загальну суму 1.800,00 грн, що підтверджується наступними актами надання послуг

№ 121625 від 16.12.2021 на суму 1.350,00 грн;

№ 10902 від 09.01.2022 на суму 450,00 грн

Загалом позивачем поставлено товар та надано послуги відповідачу на суму 386.517,71 грн (384.717,72 грн + 1.800,00 грн).

Спір виник в зв`язку з тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань оплату отриманого товару та послуг у повному обсязі не здійснив, в зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 119.652,22 грн та у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання позивачем нараховано 33.622,18 грн інфляційних втрат та 6.274,00 грн 3% річних.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Форма правочину може бути як усною так і письмовою, і визначається відповідно до положень ст.ст. 205, 207 - 209 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Згідно зі ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 184 Господарського кодексу України укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно з ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виставлення відповідачем рахунків на оплату товару та здійснення фактичної поставки товару підтверджують, що між сторонами було укладено у спрощений спосіб договір купівлі-продажу товару.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто.

Матеріалами справи підтверджується, що між сторонами шляхом виставлення позивачем відповідачу рахунків на оплату наданих послуг та фактичного надання відповідачу відповідних послуг було укладено договір про надання послуг у спрощеній спосіб.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 903 Цивільного кодексу України визначено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Виставлені позивачем відповідачу рахунки на оплату товару та послуг не містять строку виконання їх оплати.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов`язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов`язку негайного виконання; такий обов`язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред`явив йому кредитор пов`язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов`язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Згідно зі ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, відповідач мав виконати зобов`язання по сплаті отриманого товару за видатковими накладними у наступні строки

за накладною № 121624 від 16.12.2021 у строк - 17.12.2021;

за накладною № 123012 від 30.12.2021 у строк - 31.12.2021;

за накладною № 10901 від 09.01.2022 у строк - 10.01.2022;

за накладною № 11811 від 18.01.2022 у строк - 19.01.2022.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснено часткову оплату поставленого товару на загальну суму 266.865,50 грн, що підтверджується наступними платіжними дорученнями

№ 217 від 15.12.2021 на суму 116.865,50 грн (в призначенні платежу зазначено за керамзитобетон згідно рахунку № 120219 від 14.12.2021);

№ 2748 від 28.12.2021 на суму 100.000,00 грн (в призначенні платежу за керамзитобетон згідно рахунку № 120219 від 14.12.2021);

№ 141 від 27.01.2022 на суму 50.000,00 грн (в призначенні платежу за керамзитобетон згідно накладної № 123012 від 30.12.2021).

Таким чином, відповідачем здійснено повну оплату товару за видатковою накладною № 121624 від 16.12.2021 та часткову оплату за накладною № 123012 від 30.12.2021.

Отже, відповідачем не сплачено поставлений товар на суму 117.852,22 грн (384.717,72 грн - 266.865,50 грн).

Оскільки строк виконання грошового зобов`язання з оплати послуг не встановлено, позивач вправі вимагати його виконання в порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України згідно якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач у позовній заяві зазначає, що ним було направлено відповідачу претензію від 13.10.2023, яка залишена без розгляду.

Так, в матеріалах справи наявна копія претензії від 13.10.2023 з вимогою сплатити в семиденний термін заборгованість в сумі 119.652,22 грн (117.852,22 грн за товар та 1.800,00 грн за послуги).

Поданий позивачем фіскальний чек від 13.10.2023 не підтверджує відправлення саме на адресу відповідача - ТОВ «Фундамент» та не підтверджує зміст відправлення, а отже не є належним доказом відправлення відповідачу саме претензії від 13.10.2023.

Жодних інших доказів надіслання даної претензії відповідачу не подано.

Разом з цим, відповідно до рішення Конституційного суду України № 15-рп/2002 від 09.07.2002 захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина 5 статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

З огляду на викладене, позивач може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Матеріали справи свідчать, що відповідач не виконав зобов`язання по сплаті отриманого товару та наданих послуг у повному обсязі, в результаті чого виникла заборгованість перед позивачем, яка не заперечується відповідачем, у розмірі 117.852,22 грн та відповідно у розмірі 1.800,00 грн.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як визначено абзацом 1 ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Доказів того, що відповідачем виконано зобов`язання по сплаті поставленого товару та наданих послуг в повному обсязі не подано.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність передбачених чинним законодавством правових підстав для стягнення з відповідача вартості поставленого товару та наданих послуг в розмірі 119.652,22 грн.

Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується те, що відповідач у визначені строки оплату за поставлений товар не провів, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання.

В зв`язку з тим, що відповідач припустився прострочення з оплати товару та наданих послуг позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 33.622,18 грн інфляційних втрат (нарахованих на суму боргу 119.652,00 грн за період з лютого 2022 року по жовтень 2023 року) та 6.274,00 грн 3% річних (нарахованих на суму боргу 119.652,00 грн за період з 20.01.2022 по 20.10.2023).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

За розрахунками суду розмір інфляційних втрат (нараховані на суму боргу 117.852,22 грн за період з лютого 2022 року по жовтень 2023 року) становить 35.085,08 грн.

Оскільки у суду відсутні повноваження виходити за межі пред`явлених позовних вимог (ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України), тому суд погоджується із заявленим позивачем розміром інфляційних втрат в сумі 33.622,18 грн.

За розрахунками суду розмір 3% річних (нараховані на суму боргу 117.852,22 грн за період з 20.01.2022 по 20.10.2023) становить 6.189,66 грн та вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

В іншій частині позовних вимог про стягнення 3% річних в позові слід відмовити, оскільки розрахунок здійснений на суму, яка включає вартість наданих послуг факту прострочення з оплати яких у визначений позивачем період не доведено.

Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги Приватного підприємства «Будіндустрія-1» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129, ст.ст. 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фундамент» (02121, м. Київ, вул. Колекторна, 1-Д, ) на користь Приватного підприємства «Будіндустрія-1» (01135, м. Київ, вул. Григорія Андрющенка, 4Д, офіс 93, ) 119.652 (сто дев`ятнадцять тисяч шістсот п`ятдесят дві) грн 22 коп. основного боргу, 33.622 (тридцять три тисячі шістсот двадцять дві) грн 18 коп. інфляційних втрат, 6.189 (шість тисяч сто вісімдесят дев`ять) грн 66 коп. 3% річних, 2.682 (дві тисячі шістсот вісімдесят дві) грн. 58 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

СуддяВ.В.Сівакова