ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2024 р. Справа№ 910/11001/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Гаврилюка О.М.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Остапенко С.Л.;

від відповідача: Халимон С.В.,

розглянувши апеляційну скаргу апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2023 року (дата підписання повного тексту

у справі №910/11001/23 (суддя - Босий В.П.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго»

до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі»

про стягнення 995653,27 грн,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 995 653,27 грн, з яких пені у розмірі 819 338,07 грн, штрафу у розмірі 8 013,27 грн, 3% річних у розмірі 68 309,97 грн та інфляційних у розмірі 99991,96 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором про надавання послуг з передачі електричної енергії №0539-02041 від 31.05.2019 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.10.2023 року позов Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» пеню у розмірі 81 933,81 грн, 3% річних у розмірі 68 309,97 грн, інфляційні у розмірі 99991,66 грн та судовий збір у розмірі 13556,03 грн. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено. Відстрочено виконання рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2023 року у справі №910/11001/23 на 1 рік, а саме до 16.10.2024 року.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство «Національна енергетична компанія «Укренерго» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2023 року у справі №910/11001/23 змінити в частині, а саме: в п.2 резолютивної частини зазначити «Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» на користь Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» пеню у розмірі 735 433,81 та штрафу у розмірі 8 013,27, 3% річних у розмірі 68 309,97 грн, інфляційні втрати у розмірі 99 991,66 грн та судовий збір»; п. 4 резолютивної частини оскаржуваного рішення скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, ст. 234 Господарського процесуального кодексу України.

Так, скаржник вказав, що сума боргу 114475,27 грн, з якої здійснено розрахунок штрафу, існувала в період часу з 09.08.2019 року по 30.09.2019 року. Відтак позивач правомірно нарахував штраф у розмірі 7% від суми простроченої заборгованості.

Водночас, за твердженням скаржника, рішення суду першої інстанції про зменшення заявленої до стягнення пені на 90 % є необґрунтованим, зокрема, оскільки в умовах воєнного стану НЕК «Укренерго» несе значні витрати на відновлювальний ремонт пошкоджених електричних мереж, електропідстанцій та інших об`єктів енергетичної інфраструктури в межах всієї України внаслідок щоденних терористичних атак х боку Російської Федерації.

Крім того, скаржник вказав, що суд відстрочуючи виконання рішення мав врахувати, зокрема, той факт, що при прийнятті рішення зменшено розмір заявленої до стягнення пені на 90%, відмовлено у задоволенні позовної вимоги про стягнення штрафу, а всього стягнуто лише 250235,38 грн (пені, 3% річних та інфляційні втрати), що майже в 4 рази менше заявлених до стягнення коштів.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.11.2023 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В.(головуючий суддя (суддя-доповідач)), Гаврилюк О.М., Майданевич А.Г.

Північний апеляційний господарський суд відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2023 року у справі №910/11001/23 своєю ухвалою від 06.11.2023 року.

17.11.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

При цьому, представник відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо зменшення розміру пені, останнім враховано баланс інтересів та матеріальне становище сторін.

Крім того, за твердженням відповідача останній не допускав прострочення оплат по договору понад 30 календарних днів, з самого розрахунку ціни позову у вигляді таблиці, що долучений позивачем до позовної заяви, вбачається, що період прострочення суми 114475,27 грн складає 3 (три) дні, тому відсутні підстави для нарахування штрафу взагалі.

Разом з цим, місцевим судом, під час вирішення питання про відстрочення виконання рішення, вірно враховано, що у даному разі наявні загальновідомі обставини, зокрема, військова агресія проти України, внаслідок якої масовані ракетні обстріли енергетичної інфраструктури України негативно впливають на економіку держави та ускладнюють діяльність як позивача, так і відповідача, а отже, негативно впливають на сторони у даному спорі в зв`язку з введенням воєнним станом.

Кошти, які відповідач наразі отримує під час здійснення своєї господарської діяльності, мають скеровуватися в першу чергу на відновлення і ремонт електричних мереж та підготовку до осінньо-зимового періоду є суттєвим та таким, що має право на існування в даних надзвичайних умовах значущості стабільної роботи енергосистеми країни, яка перебуває у статусі воюючої.

13.12.2023 року в судовому засіданні Північного апеляційного господарського суду була оголошена перерва на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України.

Представник скаржника в судовому засіданні 17.01.2024 року Північного апеляційного господарського суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення суду першої скасувати.

Представник позивача в судовому засіданні 17.01.2024 року Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити - без змін.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача, та відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.05.2019 року між Державним підприємством «Національна енергетична компанія «Укренерго», яке внаслідок реорганізації перетворено у ПрАТ «НЕК «Укренерго» (ОСП) та ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» (користувач) укладено договір про надання послуг з передачі електричної енергії №0539-02041 (далі - договір) (умови Договору неодноразово викладались сторонами у новій редакції, шляхом укладення додаткових угод від 03.10.2019 року та від 17.09.2021 року),

відповідно до умов якого ОСП зобов`язується надавати послугу з передачі електричної енергії, а користувач зобов`язується здійснювати оплату за послуги відповідно до умов цього договору.

Відповідно до п. 3.1 договору планова та/або фактична вартість послуги визначається на підставі діючого на момент надання послуги тарифу на послуги з передачі електричної енергії та планового та/або фактичного обсягу послуги в розрахунковому періоді. На вартість послуги нараховується податок на додану вартість відповідно до законодавства України. Тариф на послуги з передачі електричної енергії затверджується Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (регулятором), та оприлюднюється ОСП на своєму офіційному веб-сайті в мережі інтернет.

Згідно із п. 4.1 договору для розрахунків за цим договором використовується плановий і фактичний обсяги послуги:

1) плановий обсяг послуги визначається на основі наданих користувачем повідомлень щодо планового обсягу передачі електроенергії на розрахунковий місяць. У разі ненадання або несвоєчасного надання користувачем повідомлень плановим обсягом послуги визначається фактичний обсяг наданої послуги у попередньому розрахунковому періоді;

2) фактичний обсяг послуги в розрахунковому місяці визначається відповідно до XI Кодексу системи передачі.

Відповідно до п. 6.2 договору користувач здійснює поетапну попередню оплату планової вартості послуги ОСП таким чином:

- 1 платіж - до 17:00 другого банківського дня розрахункового місяця у розмірі не менше 1/5 від планової вартості послуги, визначеної згідно з розділом 5 цього договору. Подальша оплата може здійснюватися щоденно або шляхом сплати 1/5 від планової вартості послу0ги, яка визначена згідно з розділом 5, у кожен з наступних періодів;

- 2 платіж - з 06 до 10 числа розрахункового місяця;

- 3 платіж - з 11 до 15 числа розрахункового місяця;

- 4 платіж - з 16 до 20 числа розрахункового місяця;

- 5 платіж - з 21 до 25 числа розрахункового місяця.

При цьому розмір оплати у вказані періоди повинен бути меншим планової вартості послуг, яка визначена згідно з розділом 5, на 5 днів наперед.

Пунктом 6.5 договору передбачено, що користувач здійснює розрахунок з ОСП за фактичний обсяг послуги протягом 3 банківських днів з дати отримання та на підставі акта приймання-передачі послуги, який ОСП надає користувачу протягом 5 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим. Оплата послуги здійснюється на підставі рахунків, наданих ОСП або самостійно сформованих в електронному вигляді за допомогою «Система управління ринком», з використанням кваліфікованого електронного підпису тієї особи, яка уповноважена підписувати документи в електронному вигляді, у порядку, визначеному законодавством.

На виконання умов договору відповідачем повідомлено позивача про планові обсяги отримання послуги за період з липня 2019 року по вересень 2021 року, що підтверджується листами №01/3/06-3759 від 19.06.2019 року, №01/3/06-4214 від 23.07.2019 року, №01/3/06/15658 від 23.08.2019 року, №01/3/06/19912 від 16.10.2019 року, №01/3/06/22595 від 11.11.2019 року, №01/3/06/27362 від 12.12.2019 року, №01/3/06/409 від 08.01.2020 року, №01/3/06/5611 від 11.02.2020 року, №01/3/06/9189 від 11.03.2020 року, №01/3/06/11829 від 16.04.2020 року, №01/3/06/13421 від 12.05.2020 року, №01/3/06/13423 від 12.05.2020 року, №01/3/06/15184 від 11.06.2020 року, №01/3/06/15182 від 11.06.2020 року, №01/3/06/17381 від 10.07.2020 року, №01/3/06/17384 від 10.07.2020 року, №01/3/06/19994 від 10.08.2020 року, 01/3/05/22742 від 09.09.2020 року, №3/05/26643 від 09.10.2020 року, №3/05/29605 від 09.11.2020 року, №3/05/33433 від 14.12.2020 року, №3/05/33381 від 14.12.2020 року, №3/05/468 від 11.01.2021 року, №3/05/3983 від 10.02.2021 року, №3/05/7104 від 10.03.2021 року, №3/05/11169 від 09.04.2021 року, №3/05/14222 від 11.05.2021 року, №3/05/17624 від 08.06.2021 року, №3/05/20976 від 08.07.2021 рокута №3/05/24402 від 10.08.2021 року.

В свою чергу, позивачем вставлено відповідачу рахунки-фактури за визначений період, а сторонами підписано акти приймання-передачі послуги за липень 2019 року від 31.07.2019 року, за серпень 2019 року від 31.08.2019, за вересень 2019 року від 30.09.2019, за жовтень 2019 року від 31.10.2019, за листопад 2019 року від 30.11.2019 року, за грудень 2019 року від 31.12.2019 року, за січень 2020 року від 31.01.2020 року, за лютий 2020 року від 29.02.2020 року, за березень 2020 року від 31.03.2020 року, за квітень 2020 року від 30.04.2020 року, за травень 2020 року від 31.05.2020 року, за червень 2020 року від 30.06.2020 року, за липень 2020 року від 31.07.2020, за серпень 2020 року від 31.08.2020, за вересень 2020 року від 30.09.2020, за жовтень 2020 року від 31.10.2020 року, за листопад 2020 року від 30.11.2020 року, за грудень 2020 року від 31.12.2020 року, за січень 2021 року від 31.01.2021 року, за лютий 2021 року від 28.02.2021 року, за березень 2021 року від 31.03.2021 року, за квітень 2021 року від 30.04.2021 року, за травень 2021 року від 31.05.2021 року, за червень 2021 року від 30.06.2021 року, за липень 2021 року від 31.07.2021 року, за серпень 2021 року від 31.08.2021 року, а також акти коригування від 28.11.2019 року до акту від 31.07.2019 року, від 02.01.2020 року до акту від 31.08.2019 року, від 17.02.2020 року до акту від 30.09.2019 року, від 30.03.2020 року до акту від 31.10.2019 року, від 18.05.2019 року до акту від 30.11.2019 року, від 19.06.2020 року до акту від 31.12.2019 року, від 18.08.2020 року до акту від 31.01.2020 року, від 23.09.2020 року до акту від 29.02.2020 року, від 29.09.2020 року до акту від 31.03.2020 року, від 02.11.2020 року до акту від 30.04.2020 року, від 17.11.2020 року до акту від 31.05.2020 року, від 25.11.2020 року до акту від 30.06.2020 року, від 21.12.2020 року до акту від 31.07.2020 року, від 18.01.2021 року до акту від 31.08.2020 року, від 19.02.2021 року до акту від 30.09.2020 року, від 16.08.2021 року до акту від 31.10.2020 року.

Відповідачем повністю оплачено позивачу надані на підставі договору послуги з передачі електричної енергії за спірний період, що підтверджується банківськими виписками з рахунку позивача.

Так, укладений між сторонами договір є договором надання послуг, а тому права та обов`язки сторін визначаються в тому числі положеннями глави 63 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Матеріалами справи (акти приймання-передачі послуг та акти коригування) підтверджується надання позивачем та прийняття відповідачем послуг на підставі Договору за період з липня 2019 року по вересень 2021 року.

В свою чергу, відповідачем повністю були оплачені вказані послуги, що підтверджується банківськими виписками з рахунку позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, п. 6.2 договору та інформації про надходження коштів на рахунок позивача (банківська виписка) відповідач несвоєчасно здійснював оплату за отримані на підставі договорів послуги, факт чого не заперечується ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі».

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як унормовано приписами ч. 2 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Так, за висновками суду першої інстанції, матеріалами справи підтверджується несвоєчасна сплата відповідачем позивачу за отримані у період з липня 2019 року по вересень 2021 року на підставі договору послуги. Відповідачем факт несвоєчасної сплати не спростований та не заперечується.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідачем обставин, з якими чинне законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.

За несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 819 338,07 грн, штраф у розмірі 8 013,27 грн, 3% річних у розмірі 68 309,97 грн та інфляційні у розмірі 99 991,96 грн, нараховані за прострочення виконання грошового зобов`язання за загальний період з 11.07.2019 року по 06.12.2020 року.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Частиною 2 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Відповідно до п. 6.7 договору у випадку порушення користувачем термінів розрахунку ОСП має право нарахувати пеню у розмірі 0,1% (але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня) від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Пеня нараховується до повного виконання користувачем своїх зобов`язань. За прострочення зазначеного терміну понад тридцять календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7 від суми простроченого платежу. У разі якщо фактичний обсяг оплати користувачем послуги перевищує сум, зазначену в акті приймання-передачі послуги, ОСП (за заявою користувача) протягом 5 банківських днів з дня отримання заяви повертає користувачу надлишок коштів або враховує їх як оплату послуги наступних розрахункових періодів. У разі недотримання ОСП цих термінів користувач має право нарахувати пеню у розмірі 0,1% від суми коштів (але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня), що підлягають поверненню, за кожен день прострочення. Пеня нараховується до повного виконання ОСП зобов`язань щодо повернення коштів. За прострочення зазначеного терміну понад тридцять календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від суми коштів, що підлягають поверненню.

Таким чином, умовами договорів та Господарського кодексу України передбачено цивільно-правову (господарсько-правову) відповідальність за порушення умов Договору у вигляді сплати пені та штрафу.

Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновків, що позивачем не враховано умови про те, що розмір пені не може бути більшим подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, що призвело до необґрунтованого збільшення її розміру.

Таким чином, здійснивши власний розрахунок судом першої інстанції було встановлено, що правомірним та обґрунтованим, в даному випадку, є стягнення з відповідача на користь позивача пені у загальному розмірі 735433,81 грн.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції погодився із розрахунком позивача, вважає правомірним та обґрунтованим стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 68 309,97 грн та інфляційних у розмірі 99 991,66 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а тому в цій частині спірне рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2023 року у справі №910/11001/23 колегією суддів на предмет законності та обґрунтованості не перевіряється.

Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафу у розмірі 8 013,27 грн, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем протиправно нарахований штраф у розмірі оскільки прострочення грошового зобов`язання, у визначений позивачем період, тривало менше тридцяти календарних днів, а відтак підстави для стягнення штрафу у позивача відсутні.

Водночас, колегія судді приймає як належне твердження відповідача викладене у відзиві на апеляційну скаргу, що з самого розрахунку ціни позову у вигляді таблиці, що долучений позивачем до позовної заяви, вбачається, що період прострочення суми 114475,27 грн складає 3 (три) дні.

З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що сума боргу 114475,27 грн, з якої здійснено розрахунок штрафу, існувала в період часу з 09.08.2019 року по 30.09.2019 року, як безпідставне та таке, що спростовується матеріалами справи, зокрема розрахунком позивача.

Щодо клопотання про зменшення розміру неустойки за несвоєчасну оплату на 90% від заявленого позивачем розміру, колегія суддів відзначає наступне.

Штрафними санкціями відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні приписи наведено у ст. 233 Господарського кодексу України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Верховний Суд вже неодноразово наголошував у своїх постановах, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки; довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання; неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора; господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення; закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення; чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а тому таке питання вирішується господарським судом згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи; обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але Господарський кодекс України вказує на неспівмірність розміру штрафних санкцій з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як Цивільний кодекс України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення.

Такі правові висновки щодо застосування вказаних норм Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України зроблено Верховним Судом у постановах від 14.04.2021 року у справі №923/587/20, від 01.10.2020 року у справі №904/5610/19, від 02.12.2020 року у справі №913/698/19, від 26.01.2021 року у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 року у справі №924/633/20, від 03.03.2021 року у справі №925/74/19, від 16.03.2021 року у справі №910/3356/20, від 30.03.2021 року у справі №902/538/18, від 19.01.2021 року у справі №920/705/19, від 27.01.2021 року у справі №910/16181/18, від 31.03.2020 року у справі №910/8698/19, від 11.03.2020 року у справі №910/16386/18, від 09.07.2020 року у справі №916/39/19, від 08.10.2020 року у справі №904/5645/19, від 14.04.2021 року у справі №922/1716/20, від 13.04.2021 року у справі №914/833/19, від 22.06.2021 року у справі №920/456/17.

Тобто при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 233 Господарського процесуального кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.

При цьому, колегія суддів відзначає, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються в конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 року у справі № 910/12876/19.

Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Така правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі №918/289/19.

Застосоване у ст. 233 Господарського кодексу України та ст. 551 Цивільного кодексу України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що зокрема суди першої інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення.

Схожа за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.11.2023 року у справі № 904/1521/23.

Клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки обґрунтовано тим, що енергетична інфраструктура України зазнає систематичних ракетних обстрілів, що призводить до значних пошкоджень об`єктів, в тому числі, відповідача та потребує великих фінансових витрат для відновлення і забезпечення безперебійного постачання електроенергії.

Так, 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України від 14.03.2022 року №133/2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 року строком на 30 діб. Згідно Указу Президента України від 17.05.2022 року № 341/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 року строком на 90 діб, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 22.05.2022 року № 2263-IX. У подальшому, Указом Президента України від 12.08.2022 року № 573/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23.08.2022 року строком на 90 діб, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 15.08.2022 року № 2500-ІХ. Надалі, Указом Президента України від 07.11.2022 року № 757/2022 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21.11.2022 року строком на 90 діб, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 16.11.2022 року № 2738-IX. Надалі, Указом Президента України від 06.02.2023 року № 58/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19.02. 2023 року строком на 90 діб. Указом Президента України від 01.05.2023 року № 254/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20.05. 2023 року строком на 90 діб. Згідно з Указом Президента України від 26.07.2023 року № 451/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18.08.2023 року строком на 90 діб. Згідно з Указом Президента України від 10.11.2023 року № 734/2023 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 16.11.2023 року строком на 90 діб.

Таким чином, станом на теперішній час продовжено строк дії воєнного стану в Україні до 14.02.2024 року.

Дана обставина широкомасштабної військової агресії РФ проти України та введення воєнного стану є загальновідомою обставиною, яка не потребує доказування.

Колегія суддів при цьому відмічає, що збройна агресія РФ проти України та введення воєнного стану в Україні з 24.02.2022 року є надзвичайною та безпрецедентною обставиною, яку не можна залишити поза увагою при вирішенні питання стягнення штрафних санкцій в даній конкретній ситуації.

Так, Приватне акціонерне товариство «ДТЕК Київські електромережі» є стратегічним підприємством, що забезпечує електропостачання міста Києва, яке після початку збройної агресії неодноразово зазнавало масованих ракетних ударів по енергетичним об`єктам.

Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, військова агресія Російської Федерації проти України спричинила обставини, коли ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» вимушено опинилось у тимчасовій надзвичайній ситуації, яка призводить до обмеження платоспроможності і ведення нормальної господарської діяльності.

При цьому, колегія суддів враховує, що ведення з 24.02.2022 року воєнного стану внаслідок широкомасштабної збройної агресії РФ проти України суттєво змінило умови господарювання та підходи щодо організації та ведення господарської діяльності обох сторін правовідношення, та що порушення відповідачем зобов`язань мало місце до початку військової агресії, проте наведене не нівелює права суду за наявності вказаних обставин станом на дату розгляду спору зменшити розмір неустойки.

Отже суд першої інстанції, оцінивши наведені сторонами доводи, надані докази та обставини справи в їх сукупності, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст.ст. 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України, цілком обґрунтовано виснував про можливість зменшення розміру пені на 90%, виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, а також дотримавшись принципу розумного балансу між інтересами сторін.

Твердження скаржника, що рішення суду першої інстанції про зменшення заявленої до стягнення пені на 90 % є необґрунтованим, зокрема, оскільки в умовах воєнного стану НЕК «Укренерго» несе значні витрати на відновлювальний ремонт пошкоджених електричних мереж, електропідстанцій та інших об`єктів енергетичної інфраструктури в межах всієї України внаслідок щоденних терористичних атак з боку Російської Федерації, не спростовує вищевказаних висновків суду.

Колегія суддів, при цьому також враховує, що окрім стягнення самої пені, стягнення з відповідача також 3% річних та інфляційних втрат, які також заявлені позивачем у даній справі до стягнення, у значній мірі компенсує позивачу можливі негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов договору щодо своєчасного розрахунку з позивачем.

Щодо заяви відповідача про відстрочення виконання рішення суду, в якій відповідач просить суд у разі повного або часткового задоволення судом позовних вимог відстрочити виконання судового рішення на 12 календарних місяців, колегія суддів відзначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 239 Господарського процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

За змістом ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може, зокрема, відстрочити виконання рішення. Підставою для відстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення виконання судового рішення, суд також враховує, зокрема: ступінь вини відповідача у виникненні спору; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Про відстрочення виконання судового рішення або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених ст. 331 Господарського процесуального кодексу України, ця стаття не вимагає. Проте, вирішуючи питання про відстрочку господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відстрочення виконання судового рішення у кожному конкретному випадку пов`язується з об`єктивними, непереборними, іншими словами виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Відповідно до ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Підставою для звернення до суду із заявою про відстрочку виконання рішення суду та в якості обставин, які істотно ускладнюють виконання рішення суду, відповідач посилається на наступне:

- 24.02.2022 року на території України запроваджено військовий стан. Починаючи з 24.02.2022 року, по території України здійснюються систематичні ракетні обстріли, на протязі осінньо-зимового періоду 2022-2023 років відбулись масовані ракетні удари по енергетичній інфраструктурі України, що призвело до вкрай тяжких наслідків;

- Ситуація в енергосистемі України критично погіршилася з жовтня 2022 року, коли держава агресор розпочала цілеспрямовану та масштабну воєнну операцію зі знищення об`єктів критичної інфраструктури, що задіяні у виробництві, передачі та розподілі електричної енергії. Після кожного удару відновлення електропостачання споживачів вимушено відбувалося за тимчасовими схемами зі значним відхиленням від проектних схем нормального режиму, що спричиняло мережеві обмеження в обсягах передачі та розподілу електроенергії між електроустановками в об`єднаній енергетичній системі України, які діють до цього часу;

- Після масованих ракетних ударів по енергетичним об`єктам, та наступного часткового відновлення, вся енергосистема України досягла стану, при якому мережеві та балансові обмеження в ОЕС України призвели до необхідності цілодобового та безперервного застосування заходів з регулювання споживання електроенергії;

- Об`єкти ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» зазнали значних пошкоджень та підлягають відновленню, що потребує значних фінансових витрат. Враховуючи масовані ракетні удари по енергетичним об`єктам 31 жовтня та 23 листопада 2022 року, що спричинили масштабний «блекаут», та наступного часткового відновлення, вся енергосистема України досягла стану, при якому мережеві та балансові обмеження в ОЕС України призвели до необхідності цілодобового та безперервного застосування заходів з регулювання споживання електроенергії Операторами системи розподілу;

- першочерговим завданням останнього є забезпечення безперебійного електрозабезпечення, а відтак відновлення енергетичної інфраструктури є пріоритетом серед інших зобов`язань. Відтак, кошти, які отримує відповідач під час здійснення своєї господарської діяльності мають скеровуватись в першу чергу на відновлення і ремонт електричних мереж та підготовку до наступного осінньо-зимового періоду, який за очікуваннями буде не менш складним.

- за підсумками господарської діяльності за 2022 рік ОСР отримав від`ємний фінансовий результат: збиток склав 851 млн 59 тис. грн, що підтверджується звітом про фінансові результати ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» за 2022 рік.

Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Суд зазначає, що відстрочення виконання рішення суду є таким законодавчо врегульованим механізмом відтермінування поновлення порушеного права стягувача, який ґрунтується на об`єктивних, виняткових обставинах, застосування яких не призводить до шкоди сутності права на суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд з прав людини підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання відстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 року у справі «Чіжов проти України» (заява №6962/02) зазначено, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантій, які закріплені у ст. 6 Конвенції.

Отже, питання щодо надання відстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі. Господарські суди повинні досліджувати та оцінювати не тільки доводи боржника, а і заперечення кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану. При цьому, суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Згідно із ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України є обов`язком держави (ст. 16 Конституції України).

Як вже зазначалося судом, указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-IX від 24.02.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Так, тимчасова надзвичайна ситуація, яка призводить до обмеження платоспроможності і ведення нормальної господарської діяльності відповідача, в даному випадку, є достатньою підставою для відстрочення виконання рішення, проте не є інструментом ухилення від виконання судового рішення, враховуючи, що грошове зобов`язання у спірний період за договором було виконане в повному обсязі і спір у даній справі стосується саме несвоєчасного його виконання, а відповідною заявою відповідач лише намагається через існування певних обставин, які таке виконання ускладнюють, забезпечити у майбутньому повне виконання рішення та погашення заборгованості перед стягувачем.

Суд апеляційної інстанції вважає, що негайне звернення стягнення на кошти у виконавчому провадженні хоча й може забезпечити виконання цього рішення, однак з великою вірогідністю не буде сприяти ефективному відновленню та може порушити господарську діяльність відповідача, яку останній здійснює в тому числі з метою забезпечення вирішення соціально важливих питань та життєдіяльності населення в місці Київ.

Враховуючи понесені від військової агресії збитки та матеріальний стан, у якому опинилося підприємство відповідача, необхідність проведення ремонтних робіт об`єктів (енергетичної інфраструктури для життєзабезпечення населення, в тому числі закладів охорони здоров`я, освіти, культури тощо), зруйнованих внаслідок військової агресії, з метою дотримання балансу інтересів сторін, місцевий господарський суд врахував як доводи відповідача, наведені у заяві про відстрочення виконання рішення суду на один рік, так і відповідні заперечення позивача, що останній є не менш важливим підприємством в системі енергопостачання ніж відповідач, що його майно також піддається постійним ворожим обстрілам та наслідки російської агресії тягнуть за собою завдання великих розмірів збитків обом сторонам у справі.

При цьому, відстрочення виконання рішення суду у даному випадку не порушить інтереси сторін, забезпечить їх баланс, буде співмірним можливості поновлення порушеного права стягувача з можливістю відповідача забезпечити таке поновлення.

Натомість позивачем в ході розгляду справи не було доведено, що відстрочення виконання рішення суду у цій справі призведе до істотного понесення ним додаткових фінансових витрат та негативно вплине на його платоспроможність. Позивачем не було надано суду відомостей про його фінансовий стан, зокрема наявність (відсутність) збитків, наявність заборгованості з податків або заробітної плати, доказів, що фінансовий стан позивача є гіршим за фінансовий стан відповідача.

З огляду на викладені обставини справи та приймаючи до уваги особливості та вид господарської діяльності відповідача, яка у даний час має стратегічно важливе значення, наявність воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022, Господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наявність заборгованості відповідача та неможливість негайного виконання рішення зумовлено обставинами, які в сукупності є особливими та надзвичайними, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви відповідача про надання відстрочки виконання рішення суду на один рік до 16.10.2024 року.

Разом з цим, колегія суддів не приймає твердження скарження скаржника, як підставу для скасування оскаржуваного рішення , що суд відстрочуючи виконання рішення мав врахувати, зокрема, той факт, що при прийнятті рішення зменшено розмір заявленої до стягнення пені на 90%, відмовлено у задоволенні позовної вимоги про стягнення штрафу, а всього стягнуто лише 250235,38 грн (пені, 3% річних та інфляційні втрати), що майже в 4 рази менше заявлених до стягнення коштів, оскільки відповідачем надано достатні докази та наведено переконливі аргументи, які свідчать, що його фінансовий стан і зазначені у заяві обставини ускладнюють негайне виконання рішення у цій справі з урахуванням соціально важливої діяльності останнього.

Згідно з ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

При цьому, колегія суддів погоджується з твердженнями відповідача викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2023 року у справі №910/11001/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.10.2023 року у справі №910/11001/23 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/11001/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Гаврилюк

А.Г. Майданевич

Дата складення повного тексту 23.01.2024 року.