ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2024 р. м. Київ Справа № 911/1784/23

Господарський суд Київської області у складі судді Сокуренко Л.В., за участю секретаря судового засідання Друккера Д.Д., дослідивши матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Деко Люкс»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДК Люкс»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Даніком Груп»

За участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_1

про визнання недійсним договору

Учасники судового процесу:

від позивача: Нейрановський А.О.;

від відповідача-1: не з`явився;

від відповідача-2: Куришко І.І.;

від третьої особи: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Деко Люкс» звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДК Люкс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Даніком Груп» про визнання недійсним договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що договір про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 було укладено з порушенням вимог чинного законодавства.

14.06.2023 до суду через підсистему «Електронний суд» від ТОВ «Даніком Груп» (відповідача-2) надійшла заява про вступ у справу в якості представника та заява з процесуальних питань, в якому відповідач-2 просив суд зобов`язати ТОВ «Деко Люкс» внести на депозитний рахунок суду грошову суму в розмірі 50 000,00 грн для забезпечення можливого відшкодування майбутніх витрат ТОВ «Даніком Груп» на професійну правничу допомогу, які має понести у зв`язку із розглядом справи, визнати дії ТОВ «Деко Люкс» зловживанням процесуальними права та залишити позов без розгляду.

Ухвалою Господарського суду Київської області у справі № 911/1784/23 від 20.06.2023 позовну заяву ТОВ «Деко Люкс» залишено без руху.

20.06.2023 від позивача надішли до суду документи на виконання вимог ухвали суду від 20.06.2023. Разом із заявою про усунення недоліків від позивача до суду надійшли два клопотання про опитування учасника справи, адресовані відповідачу-1 та відповідачу-2.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 23.06.2023 у справі № 911/1784/23 у задоволенні заяви ТОВ «Даніком Груп» про забезпечення витрат на професійну правничу допомогу, визнання дій ТОВ «Деко Люкс» зловживанням процесуальними права та залишення позову без розгляду відмовлено.

Враховуючи те, що суддя Сокуренко Л.В., починаючи з 26.06.2023 по 10.07.2023 перебувала у щорічній відпустці, то розгляд питання про відкриття провадження у справі був здійснений судом після виходу судді на роботу.

26.06.2023 до суду через підсистему «Електронний суд» від відповідача-2 надійшла заява з процесуальних питань.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 11.07.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 911/1784/23. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - ОСОБА_1 . Надано відповідачам строк для подачі відзиву на позов, а позивачу - відповіді на відзив; призначено підготовче засідання у справі на 09.08.2023.

07.08.2023 до суду від відповдіча-2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній повністю не визнає позовні вимоги позивача та просить суд відмовити у позові.

09.08.2023 у підготовче засідання прибули представник позивача та представник відповідача-2; інші учасники справи у підготовче засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час засідання були повідомлені належним чином.

У підготовчому засіданні 09.08.2023 суд повідомив представників, що до суду від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, а також заява з процесуальних питань.

Представник відповідача-2 усно клопотав про залишення заяви без розгляду, у зв`язку із чим суд протокольно залишив зазначену заяву відповідача-2 без розгляду, про що занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 09.08.2023 у справі № 911/1784/23 відкладено підготовче засідання на 13.09.2023, про що занесено до протоколу судового засідання.

З метою повідомлення сторін про дату та час наступного підготовчого засідання, судом складено ухвалу-повідомлення від 09.08.2023 та направлено останню на адреси-місцезнаходження відповідача-1 та третьої особи.

06.09.2023 до суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява від відповідача-2 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 06.09.2023 у справі № 911/1784/23 у задоволенні заяви відповідача-2 про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду відмовлено.

15.08.2023 до суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-1 зазначив, що зазначені в позові доводи позивача є обґрунтованими, а тому відповідач-1 повністю визнає позовні вимоги та просить суд позов задовольнити.

17.08.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-2.

28.08.2023 до суду від відпвідача-2 надійшло заперечення, в якому просив прийняти заперечення та приєднати їх до матеріалів справи, а відзив відповідача-1 залишити без розгляду.

13.09.2023 до суду через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання про визнання доказу недопустимим та постановлення окремої ухвали, в якому позивач просить суд визнати іпотечний договір №75/КЛ/13/3 від 28.11.2013 року недопустимим доказом по справі № 911/1784/23 та постановити окрему ухвалу відносно керівника ТОВ «Даніком Груп» за фактом порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення ст. 231 КК України «Незаконне збирання з метою використання відомостей, що становлять комерційну або банківську таємницю» та направити її до органу досудового розслідування - Бюро економічної безпеки України.

13.09.2023 до суду від відповідача-1 надійшло клопотання про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву.

13.09.2023 до суду від відповідача-2 надійшла заява з процесуальних питань, в якому відповідач-2 просить суд клопотання позивача про визнання доказу недопустимим та постановлення окремої ухвали залишити без задоволення, провести підготовче засідання за відсутності представника відповідача-2, закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

13.09.2023 у підготовче засідання прибули представники позивача та відповідача-1 та надали усні пояснення по справі; інші учасники справи у підготовче засідання не з`явились, про дату та час засідання були повідомлені належним чином.

У підготовчому засіданні 13.09.2023 суд повідомив представників про документи, які попередньо надійшли до суду.

Представник відповідача-1 надав усні пояснення щодо клопотання про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву, просив суд його задовольнити, поновити відповідачу-1 строк для подачі відзиву на позов та долучити відзив до матеріалів справи. Представник позивача не заперечував щодо поновлення строків. Суд протокольно, керуючись ст. 116, 119 ГПК України, задовольнив клопотання відповідача-1, поновив останньому строк для подачі відзиву на позов, прийняв відзив до розгляду та долучив його до матеріалів справи.

Враховуючи висновки суду про поновлення відповідачу-2 строку для подачі відзиву на позов, суд протокольно відмовив у задоволенні заяви відповідача-2 з процесуальних питань в частині залишення відзиву без розгляду, про що занесено до протоколу судового засідання.

У підготовчому засіданні 13.09.2023 суд повідомив представників сторін, що клопотання позивача про визнання доказу недопустимим та постановлення окремої ухвали та заява відповідача-2 з процесуальних питань будуть розглянуті в наступному підготовчому засіданні.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.09.2023 у справі № 911/1784/23 відкладено підготовче засідання на 04.10.2023, про що занесено до протоколу судового засідання.

З метою повідомлення сторін про дату та час наступного підготовчого засідання, судом складено ухвалу-повідомлення від 13.09.2023 та направлено останню на адреси-місцезнаходження відповідача-2 та третьої особи.

03.10.2023 до суду від відповідача-2 надійшло клопотання про долучення доказів, в якому відповідач надає до суду паперові копії електронного листування, електронний доказ на електронному носії та просить суд клопотання представника позивача про визнання доказу недопустимим та постановлення окремої ухвали залишити без задоволення.

04.10.2023 у підготовче засідання прибули представник позивача, відповідача-1 та відповідача-2; представник третьої особи у підготовче засідання не з`явився, про дату та час засідання був повідомлений належним чином.

У підготовчому засіданні 04.10.2023 суд протокольно відмовив у задоволенні заяви позивача про визнання доказу недопустимим та постановлення окремої ухвали в частині постановлення окремої ухвали.

Щодо заяви позивача в частині визнання доказу недопустимим суд роз`яснює позивачу, що оцінка доказів, у тому числі їх допустимість, здійснюється судом під час оцінки доказів та прийняття судом рішення, що, у свою чергу, відбувається під час розгляду справи по суті. З огляду на наведене, суд зазначає, що клопотання відповідача про визнання іпотечного договору №75/КЛ/13/3 від 28.11.2013 недопустимим доказом у справі № 911/1784/23 не підлягає окремому розгляду та буде розглянуто під час розгляду справи по суті, з наданням судом оцінки відповідним доводам під час ухвалення рішення суду.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 04.10.2023 вирішено закрити підготовче провадження та призначити справу № 911/1784/23 до судового розгляду по суті на 08.11.2023, про що занесено до протоколу судового засідання.

З метою повідомлення третьої особи про дату та час наступного засідання, судом складено ухвалу-повідомлення від 04.10.2023 та направлено останню на адресу-місцезнаходження третьої особи.

08.11.2023 в судове засідання прибули представник позивача, відповідача-1 та відповідача-2. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час засідання був повідомлений належним чином.

08.11.2023 в судовому засідання судом оголошено про відкриття розгляду справи по суті та про його початок. Представники сторін виступили з вступними промовами, відповідно до яких позивач позов підтримував в повному обсязі та просив суд позов задовольнити, відповідач-1 також підтримав позовні вимоги позивача, а відповідача-2, у свою чергу, проти задоволення позовних вимог заперечував та просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 08.11.2023 у справі № 911/1784/23 вирішено відкласти судове засідання перед встановленням обставин та дослідженням доказів на 23.11.2023, про що занесено до протоколу судового засідання.

23.11.2023 до суду через підсистему «Електронний суд» від відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи.

23.11.2023 в судове засідання представники сторін не з`явились.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 23.11.2023 у справі № 911/1784/23, з огляду на неявку представників сторін, вирішено відкласти судове засідання на 11.01.2024, про що занесено до протоколу судового засідання.

З метою повідомлення сторін про дату та час наступного судового засідання, судом складено ухвалу-повідомлення від 23.11.2023 та направлено останню сторонам.

11.01.2024 представником відповідача-2 подано до суду письмову промову в судових дебатах.

11.01.2024 в судове засідання прибули представник позивача та представник відповідача-2.

В судовому засіданні 11.01.2024 судом встановлені обставини, які мають значення для розгляду справи та здійснено перевірку їх доказами.

Судом було досліджено зміст іпотечного договору № 75/КЛ/13/3 від 28.11.2013 та з огляду на порушення банківської таємниці під час подання останнього до суду в якості доказу, судом визнано вказаний доказ недопустимим, у зв`язку із чим суд повідомив представників сторін, що іпотечний договір №75/КЛ/13/3 від 28.11.2013 не буде врахований судом як доказ в мотивувальній частині рішення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що заява ТОВ «Даніком Груп» з процесуальних питань в частині залишення без задоволення клопотання позивача про визнання доказу недопустимим та постановлення окремої ухвали задоволенню не підлягає.

11.01.2024 в судовому засіданні представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримував в повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

У свою чергу представник відповідача-2 позовні вимоги не визнав, вважав їх безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, у зв`язку із чим у задоволенні позовних вимог позивача просив суд відмовити в повному обсязі.

Також представники сторін до закінчення судових дебатів у справі зробили усні заяви про намір подати до суду заяви про розподіл судових витрат за наслідками розгляду справи відповідно до норм процесуального законодавства України.

11.01.2024 в судове засідання представник відповідача-1 та третьої особи не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином.

Наразі суд зазначає, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що суд розглядає справу за відсутності учасника справи, якого було належним чином повідомлено про судове засідання, та яким не було повідомлено про причини неявки.

Відповідно до ч. 4 ст. 202 вказаного Кодексу, у разі неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно ч. 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами ст. 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «ЮніонЕліментаріяСандерс проти Іспанії» (AlimentariaSanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Приймаючи до уваги, що учасники судового процесу скористалися наданими їм процесуальними правами, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

В судовому засіданні 11.01.2024 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши усні пояснення представників, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області

ВСТАНОВИВ:

08.06.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДДК Люкс» (далі - сторона-1, відповідач-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Деко Люкс» (далі - сторона-2, позивач) укладено договір № 08/06/18-ФД (далі - договір від 08.06.2018), за змістом п. 1.1. якого сторона-1 надає стороні-2 поворотну фінансову допомогу, а сторона-2 зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених договором.

Відповідно до пункту 1.3 вказаного правочину, сторона-1 (позикодавець) передає у власність стороні-2 (позичальникові) грошові кошти, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

В пункті 2.1 договору від 08.06.2018 сторони дійшли згоди, що сума поворотної фінансової допомоги складає 30 000 доларів США та 3 000 євро зі строком повернення до 08.12.2018 згідно пункту 3.1. такого договору.

Згідно пп. 2.2, 2.3 договору від 08.06.2018, поворотна фінансова допомога надається у національній валюті України в грошовому еквіваленті до іноземної валюти за офіційним курсом НБУ відповідної валюти на день платежу. Поворотна фінансова допомога надається на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується.

За змістом п. 3.1 договору від 08.06.2018, сторона-2 зобов`язується повернути грошові кошти до 08.12.2018.

Виконання зобов`язання стороною-2 по цьому договору забезпечується порукою фізичної особи - ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 (далі - третя особа) (пункт 4.2 договору від 08.06.2018).

Згідно з пунктом 8.1 договору від 08.06.2018, останній вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2018.

Вказаний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений відтисками печаток сторін без зауважень та заперечень, а копія наявна в матеріалах справи Доказів визнання вказаного правочину недійсним в судовому порядку матеріали справи не містять.

Крім того, 14.08.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДДК Люкс» (далі - сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Деко Люкс» (далі - сторона-2) укладено договір № 14/08/18-ФД (далі - договір від 14.08.2018), за змістом п. 1.1. якого сторона-1 надає стороні-2 поворотну фінансову допомогу, а сторона-2 зобов`язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених договором.

Відповідно до пункту 1.3 вказаного правочину, сторона-1 (позикодавець) передає у власність стороні-2 (позичальникові) грошові кошти, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

В пункті 2.1 договору від 14.08.2018 сторони дійшли згоди, що сума поворотної фінансової допомоги складає 15 900 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот) євро.

Згідно пп. 2.2, 2.3 договору від 14.08.2018, поворотна фінансова допомога надається у національній валюті України в грошовому еквіваленті до іноземної валюти за офіційним курсом НБУ відповідної валюти на день платежу. Поворотна фінансова допомога надається на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується.

За змістом п. 3.1 договору від 14.08.2018, сторона-2 зобов`язується повернути грошові кошти до 08.12.2018.

Виконання зобов`язання стороною-2 по цьому договору забезпечується порукою фізичної особи - ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 (пункт 4.2 договору від 14.08.2018).

Згідно з пунктом 8.1 договору від 14.08.2018, останній вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2018.

Вказаний договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений відтисками печаток сторін без зауважень та заперечень, а копія наявна в матеріалах справи. Доказів визнання вказаного правочину недійсним в судовому порядку матеріали справи не містять.

В подальшому, 27.11.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДДК Люкс» (далі - первісний кредитор), Товариством з обмеженою відповідальністю «Даніком Груп» (далі - новий кредитор, відповідач-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Деко Люкс» (далі - боржник) укладено договір про заміну кредитора у зобов`язанні (далі - оскаржуваний договір), за змістом якого сторони на підставі статей 512-519 Цивільного кодексу України, уклали цей договір про заміну кредитора у зобов`язанні про наступне.

Відповідно до п. 1 оскаржуваного договору, цим договором регулюються відносини, пов`язані із заміною кредитора у зобов`язаннях, які виникли із договорів (надалі іменується «основні договори»):

1.1. № 14/08/18-ФД від 14.08.2018, укладеного між первісним кредитором та боржником, про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги. Сума поворотної фінансової допомоги складає 15 900 євро. Поворотна фінансова допомога надана в національній валюті України в грошовому еквіваленті до іноземної валютні за офіційним курсом НБУ відповідної валюти на день платежу. Строк повернення грошових коштів 08.12.2018. Договір діє до « 31» грудня 2018 року. Виконання зобов`язання по цьому договору забезпечено порукою фізичної особи - ОСОБА_1 на підставі договору поруки від 14.08.2018 з первісним кредитором.

1.2. № 08/06/18-ФД від 08.06.2018, укладеного між первісним кредитором та боржником, про надання безвідсоткової, поворотної фінансової допомоги. Сума поворотної фінансової допомоги складає 30 000 доларів США та 3 000 євро. Поворотна фінансова допомога надана в національній валюті України в грошовому еквіваленті до іноземної валюти за офіційним курсом НБУ відповідної валюти на день платежу. Строк повернення грошових коштів 08.12.2018. Договір діє до « 31» грудня 2018 року. Виконання зобов`язання по цьому договору забезпечено порукою фізичної особи - ОСОБА_1 на підставі договору поруки від 08.06.2018 з первісним кредитором

За змістом п. 2 оскаржуваного договору, первісний кредитор передає свої права новому кредитору та відступає права вимоги боргу по основним договорам в грошовому еквіваленті до іноземної валюти за офіційним курсом НБУ відповідної валюти на день платежу. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Виконання зобов`язання боржником на користь нового кредитора по цьому договору забезпечується порукою фізичної особи - ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 (п. 3 оскаржуваного договору).

За змістом п. 4 договору про заміну кредитора, загальна сума неповернутої фінансової допомоги станом на 01.11.2020 складає 1 139 244,00 грн, що підтверджено актом звірки взаємних розрахунків між первісним кредитором та боржником;

Відповідно до п. 5 договору про заміну кредитора, повернення коштів боржником здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок нового кредитора в грошовому еквіваленті до іноземної валюти за офіційним курсом НБУ відповідної валюти на день платежу.

За змістом пп. 6, 7 оскаржуваного договору, боржник не заперечує проти заміни первісного кредитора на нового кредитора в основному договорі і, підписуючи зі своєї сторони цей договір, дає свою згоду на заміну кредитора в основному договору. Новий кредитор, підписуючи цей договір, підтверджує, що йому була передана вся необхідна інформація (документація), пов`язана із основним договором, зокрема і та, що стосується спорів і суперечностей за основним договором між первісним кредитором та боржником.

Усі спори, що виникають з цього договору або пов`язані із ним, вирішуються шляхом переговорів між сторонами. Якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору відповідно до чинного законодавства України (п. 8 оскаржуваного договору).

Пунктом 9 договору про заміну кредитора у зобов`язанні визначено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін.

Вказаний договір підписаний його сторонами та скріплений відтисками печаток сторін без зауважень.

Окрім того, судом встановлено, що 27.11.2020, з метою забезпечення належного виконання зобов`язань ТОВ «Деко Люкс» перед ТОВ «Даніком Груп» за договором про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Даніком Груп» (кредитор) та фізичною особою ОСОБА_1 (поручитель) було укладено договір поруки (далі - договір поруки), за змістом п. 1.1 якого поручитель зобов`язався відповідати перед кредитором на умовах та в порядку, передбачених цим договором, за виконання грошового зобов`язання ТОВ «Деко Люкс», код 35253898 (боржник), що виникло із договору від 27.11.2020, укладеного кредитором з ТОВ «ДДК Люкс», код 42038707 (первісний кредитор), про заміну кредитора у зобов`язаннях, які виникли із договорів, укладених між первісним кредитором та боржником, № 14/08/18-ФД від 14.08.2018 про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги у розмірі 15 900 євро та № 08/06/18-ФД від 08.06.2018, про надання безвідсоткової поворотної фінансової у розмірі 30 000 доларів США та 3 000 євро.

Пунктом 1.3 договору поруки визначено, що загальна сума неповернутої фінансової допомоги станом на 01.11.2020 складає 1 139 244 грн, що підтверджено актом звірки взаємних розрахунків між первісним кредитором та боржником.

За змістом пп. 2.1 та 3.1. договору поруки закріплено, що поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за неналежне виконання боржником забезпеченого зобов`язання. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником зобов`язання у повній сумі, відповідно до пункту 1.1. цього договору.

Згідно з п. 5.1 договору, договір поруки набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання.

Отже судом встановлено, що з укладенням договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 та договору поруки від 27.11.2020, ТОВ «Даніком Груп» (відповідач-2) набуло право вимоги боргу по договору № 14/08/18-ФД від 14.08.2018 та договору № 08/06/18-ФД від 08.06.2018 до ТОВ «Деко Люкс» (позивача) та ОСОБА_1 (третьої особи).

Звертаючись до суду із даним позовом про визнання договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 позивач стверджує, що із договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 року вбачається, що останній є безоплатним, оскільки право вимоги відступається та переходить до нового кредитора без встановлення будь-якої плати або якогось зустрічного надання, а тому, на думку позивача, за своєю правовою природою є договором дарування.

При цьому, як зазначив позивач, станом на 27.11.2020, тобто на дату укладення договору про заміну кредитора у зобов`язанні, ТОВ «ДДК Люкс» діяло на підставі Модельного Статуту, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27.03.2019 рок № 367 «Про деякі питання дерегуляції господарської діяльності» (далі - Постанова № 367 від 27.03.2019), пунктом 4 якого встановлено, що метою діяльності Товариства є отримання прибутку з подальшим його розподілом між учасниками Товариства. Проте, Модельний Статут згідно Постанови № 367 від 27.03.2019 прямо не встановлює права Товариства на укладання договору дарування, у зв`язку з чим Товариство, яке діє на підставі Модельного Статуту не мало права на укладання договору дарування. До того ж, як зазначив позивач, що відповідно до підп. 39.2.1 п. 39 Модельного Статуту згідно Постанови № 367 від 27.03.2019 значними правочинами Товариства є правочини предметом яких є дарування Товариством майна, робіт або послуг, а відповідно до підп. 33.10 п. 33 Модельного Статуту рішення загальних зборів учасників приймаються щодо надання згоди на вчинення Товариством значного правочину, а також правочину, щодо якого є заінтересованість (якщо Статутом визначено порядок погодження такого правочину).

З урахуванням наведених обставин, позивач стверджує, що договір про заміну кредитора у зобов`язанні 27.11.2020 суперечить меті створення і діяльності ТОВ «ДДК Люкс», оскільки не є наслідком отримання прибутку вказаного Товариства, що суперечить п. 2 Протоколу № 1 від 28.03.2018 та п. 4 Модельного Статуту згідно Постанови № 367 від 27.03.2019, суперечить ч. 3 ст. 720 Цивільного кодексу України, оскільки право здійснювати дарування прямо не встановлено Модельним Статутом згідно Постанови № 367 від 27.03.2019, на підставі якого здійснює діяльність дарувальник - ТОВ «ДДК Люкс», суперечить підп. 33.10 п. 33 та підп. 39.2.1 п. 39 Модельного Статуту згідно Постанови № 367 від 27.03.2019, оскільки загальними зборами учасників ТОВ «ДДК Люкс» не приймалося рішення щодо надання згоди на вчинення значного правочину у вигляді дарування, яким, на думку позивача, є оскаржуваний договір про заміну кредитора у зобов`язанні 27.11.2020.

Таким чином, на переконання позивача, що оскільки в силу положень ч. 3 ст. 720 Цивільного кодексу України ТОВ «ДДК Люкс» не мало право на дарування (безоплатну передачу) майнових прав за договором № 08/06/18-ФД від 08.06.2018 та за договором № 14/08/18-ФД від 14.08.2018 через відсутність відповідного права у Модельному Статуті ТОВ «ДДК Люкс», враховуючи відсутність відповідного рішення з боку вищого органу ТОВ «ДДК Люкс» та через невідповідність оскаржуваного правочину меті діяльності ТОВ «ДДК Люкс», оскаржуваний договір про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 суперечить вимогам частини 3 статті 720 Цивільного кодексу України, що, на думку позивача, є підставою для визнання його недійсним в судовому порядку на підставі ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДДК Люкс» (відповідач-1) у відзиві на позовну заяву вважає доводи позивача обґрунтованими та підтверджує посилання позивача, що станом дату укладення оскаржуваного договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020, ТОВ «ДДК Люкс» здійснювало свою діяльність згідно Модельного Статуту, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27.03.2019 № 367 «Про деякі питання дерегуляції господарської діяльності», а тому будь-які дії та прийняття рішень органів управління відповідача-1 (загальними зборами учасників, директором та ревізійною комісією) повинні прийматись відповідно до повноважень згідно Модельного Статуту. Відповідач-1 у відзиві на позовну заяву зазначив, що за умовами оскаржуваного договору від 27.11.2020 заміна кредитора у зобов`язанні на суму 1 139 244,00 грн з ТОВ «ДДК Люкс» на ТОВ «Даніком Груп» відбулось без визначення будь-якої плати та отримання інших матеріальних та/або нематеріальних благ на користь первісного кредитора, ще не відповідає меті створення ТОВ «ДДК Люкс», як суб`єкта господарювання для зайняття господарською діяльністю у формі підприємства з метою одержання прибутку, а тому порушує права ТОВ «ДДК Люкс». Також відповідач-1 зазначив, що загальні збори учасників ТОВ «ДДК Люкс» не надавали згоди на вчинення ТОВ «ДДК Люкс» значного правочину, а саме укладення оскаржуваного договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020, а тому вказаний правочин є таким, що вчинений з перевищенням повноважень директором ТОВ «ДДК Люкс», суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам відповідача-1, що відповідно до ст. 92, ч. 1, 2 ст. 203, 215 Цивільного кодексу України є підставою для недійсності правочину.

З огляду на зазначене, відповідач-1 визнає позовні вимоги ТОВ «Деко Люкс», вважає їх обґрунтованими та такими, що відповідають інтересам відповідача-1, у зв`язку із чим позовні вимоги підтягають задоволенню повністю, оскільки задоволення позову захистить майнові права відповідача-1.

У свою чергу Товариство з обмеженою відповідальністю «Даніком Груп» (відповідач-2) позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Так відповідач-2 не заперечує, що 27.11.2020 між ТОВ «Деко Люкс», ТОВ «ДДК Люкс» та ТОВ «Даніком Груп» було укладено договір про заміну кредитора у зобов`язанні, проте зазначає, що протокол загальних зборів «ДДК Люкс» не складався, оскільки укладення оспорюваного договору було одностайним рішенням учасників стосовної їх партнерських відносин, які водночас були викладені в договорі про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 та договорі поруки, які підписані ОСОБА_1 як поручителем, директором та одноосібним учасником ТОВ «Деко Люкс», який також був учасником ТОВ «ДДК Люкс» з часткою у розмірі 50% статутного капіталу. В подальшому, згідно пояснень відповідача-2, учасники ТОВ «ДДК Люкс» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вийшли зі складу цього Товариства, внаслідок чого ОСОБА_1 залишився одноосібним учасником ТОВ «ДДК Люкс».

Відповідач-2 переконаний, що єдиним мотивом визнання недійсного договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 є небажання ОСОБА_1 , який є одноособовим учасником як ТОВ «Деко Люкс», так і ТОВ «ДДК Люкс», виконувати взяті на себе зобов`язання по поверненню грошових коштів відповідно до оскаржуваного договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020.

При цьому, як зазначив відповідач-2, ТОВ «Деко Люкс» продовжувало повертати ТОВ «Даніком Груп» грошові кошти на підставі оскаржуваного договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020, на підтвердження чого долучив до матеріалів справи банківську виписку за період з 01.07.2020 до 26.09.2022.

Також відповідач-2 зазначив, що рішенням Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі № 910/10554/22, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.09.2023, позов ТОВ «Даніком Груп» до ТОВ «Деко Люкс» та ОСОБА_1 про солідарне стягнення 18 886, 98 доларів США та 93 035, 97 грн на підставі оскаржуваного договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 задоволено. При цьому згідно пояснень відповідача-2, під час розгляду справи № 910/10554/22, ТОВ «Деко Люкс» здійснило три платежі з повернення фінансової допомоги згідно договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020, на підтвердження чого долучено до відзиву на позовну заяву платіжні доручення № 790 від 04.11.2022, № 821 від 13.12.2022 та № 8 від 17.01.2023. З огляду на зазначене, відповідач-2 посилається на те, що ТОВ «Деко Люкс» поданням позову про визнання договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 суперечить своїй попередній поведінці у правовідносинах, які виникли на підставі оскаржуваного договору.

Крім того відповідач-2 посилається на недоведеність позивачем порушення його особистого права або інтересу оскаржуваним договором про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020, а відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Відповідач-2 також звертає увагу на обраний позивачем спосіб захисту як неналежний з посиланням на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 та постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верхового Суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21, за змістом яких визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовної вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.

З урахуванням усього вищенаведеного у сукупності, ТОВ «Даніком Груп» вважає, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту та відсутні права ТОВ «Деко Люкс», які б підлягали захисту в судовому порядку, у зв`язку із чим позовні вимоги позивача, на думку відповідача-2, задоволенню не підлягають.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги договір про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020, як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача, відповідача-1 та відповідача-2 взаємних цивільних прав та обов`язків.

Разом із тим, оскільки предметом позовної заяви є саме визнання договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 недійсним, тому господарським судом досліджено та встановлено наступне.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним спірного договору, керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, судом було встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020, скріплено зазначений договір підписами посадових осіб та відтисками печаток сторін, а отже, за висновками суду, спірний правочин було вчинено.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод в судовому порядку.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього ж Кодексу.

Отже, дослідження наявності факту порушеного права або охоронюваного законом інтересу входить до предмету доказування у будь-який господарській справі.

Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При вирішенні спорів про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, підлягає встановленню наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, за результатами вирішення спору в судовому рішенні вказується в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу припису зазначеної статті, правомірність правочину презюмується і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Частиною другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 Господарського процесуального кодексу України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).

Згідно із частинами 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України господарський, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем, при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсними, повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними та довести наявність порушення його права та/або законного інтересу, за захистом якого звернувся позивач.

Як було встановлено судом раніше, 27.11.2020 між ТОВ «ДДК Люкс» (первісний кредитор), ТОВ «Даніком Груп» (новий кредитор) та ТОВ «Деко Люкс» (боржник) було укладено договір про заміну кредитора у зобов`язанні, за яким відповідач-1 передав свої права відповідау-2 та відступив права вимоги по договорам № 14/08/18-ФД від 14.08.2018 та № 08/06/18-ФД від 08.06.2018, відповідно до якого загальна сума неповернутої позивачем фінансової допомоги станом на 01.11.2020 складає 1 139 244,00 грн.

Звертаючись до суду із даним позовом позивач стверджує, що із договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 вбачається, що останній є безоплатним, оскільки право вимоги відступається та переходить до нового кредитора без встановлення будь-якої плати або якогось зустрічного надання, а тому, на думку позивача, за своєю правовою природою є договором дарування. При цьому, як зазначив позивач, станом на дату укладення договору про заміну кредитора у зобов`язанні, ТОВ «ДДК Люкс» діяло на підставі Модельного Статуту, затвердженого Постановою від 27.03.2019 № 367, пунктом 4 якого встановлено, що метою діяльності Товариства є отримання прибутку з подальшим його розподілом між учасниками Товариства. Проте, Модельний Статут згідно Постанови № 367 від 27.03.2019 прямо не встановлює права Товариства на укладання договору дарування, у зв`язку з чим Товариство, яке діє на підставі Модельного Статуту не мало права на укладання договору дарування. До того ж, як зазначив позивач, що відповідно до підп. 39.2.1 п. 39 Модельного Статуту згідно Постанови № 367 від 27.03.2019, значними правочинами Товариства є правочини предметом яких є дарування Товариством майна, робіт або послуг, а відповідно до підп. 33.10 п. 33 Модельного Статуту рішення загальних зборів учасників приймаються щодо надання згоди на вчинення Товариством значного правочину, а також правочину, щодо якого є заінтересованість (якщо Статутом визначено порядок погодження такого правочину).

З урахуванням наведених обставин, позивач у позові стверджує, що договір про заміну кредитора у зобов`язанні 27.11.2020 суперечить меті створення і діяльності ТОВ «ДДК Люкс», оскільки не є наслідком отримання прибутку, що суперечить п. 2 Протоколу № 1 від 28.03.2018 та пункту 4 Модельного Статуту згідно Постанови № 367 від 27.03.2019, суперечить ч. 3 ст. 720 Цивільного кодексу України, оскільки право здійснювати дарування прямо не встановлено Модельним Статутом згідно Постанови № 367 від 27.03.2019, на підставі якого здійснює діяльність дарувальник - ТОВ «ДДК Люкс», а також суперечить підп. 33.10 п. 33 та підп. 39.2.1 п. 39 Модельного Статуту згідно Постанови № 367 від 27.03.2019, оскільки загальними зборами учасників ТОВ «ДДК Люкс» не приймалося рішення щодо надання згоди на вчинення значного правочину у вигляді дарування, яким є оскаржуваний договір про заміну кредитора у зобов`язанні 27.11.2020.

Таким чином, на переконання позивача, оскільки, в силу положень ч. 3 ст. 720 Цивільного кодексу України, ТОВ «ДДК Люкс» не мало право на дарування (безоплатну передачу) майнових прав за договором № 08/06/18-ФД від 08.06.2018 та за договором № 14/08/18-ФД від 14.08.2018 через відсутність відповідного права у Модельному Статуті ТОВ «ДДК Люкс», враховуючи відсутність відповідного рішення з боку вищого органу ТОВ «ДДК Люкс» та через невідповідність оскаржуваного правочину меті діяльності ТОВ «ДДК Люкс», договір про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 суперечить вимогам ч. 3 ст. 720 Цивільного кодексу України та є достатньою підставою для визнання його недійсним в судовому порядку на підставі ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Отже дослідивши зміст позовної заяви, судом встановлено, що позивач звертаючись до суду із даним позовом за захистом своїх порушених прав в обґрунтування позовних вимог фактично посилається на невідповідність укладеного договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 Модельному Статуту, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 27.03.2019 № 367, на підставі якого здійснює свою діяльність Товариство з обмеженою відповідальністю «ДДК Люкс», тобто відповідач-1 по справі, а також меті створення Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДК Люкс».

Крім того, як вбачається зі змісту відзиву ТОВ «ДДК Люкс», останнє підтверджує посилання позивача, що за умовами оскаржуваного договору від 27.11.2020, заміна кредитора у зобов`язанні на суму 1 139 244,00 грн з ТОВ «ДДК Люкс» на ТОВ «Даніком Груп» відбулось без визначення будь-якої плати та отримання інших матеріальних та/або нематеріальних благ на користь первісного кредитора, ще не відповідає меті створення ТОВ «ДДК Люкс», як суб`єкта господарювання для зайняття господарською діяльністю у формі підприємства з метою одержання прибутку, а тому порушує права ТОВ «ДДК Люкс».

Також відповідач-1 зазначив, що загальні збори учасників ТОВ «ДДК Люкс» не надавали згоди на вчинення ТОВ «ДДК Люкс» значного правочину, а саме укладення оскаржуваного договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020, а тому вказаний правочин є таким, що вчинений з перевищенням повноважень директором ТОВ «ДДК Люкс», суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам відповідача-1, що відповідно до ст. 92, ч. 1, 2 ст. 203, 215 Цивільного кодексу України є підставою для недійсності правочину. З огляду на зазначене, відповідач-1 визнає позовні вимоги ТОВ «Деко Люкс», вважає їх обґрунтованими та такими, що відповідають інтересам відповідача-1, а задоволення позову захистить майнові права відповідача-1.

Проте, зі змісту позовної заяви не вбачається та позивачем до суду не надано жодних належних та допустимих доказів та не наведено обґрунтувань того, що оспорюваний позивачем правочин про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 безпосередньо порушує права та законні інтереси ТОВ «Деко Люкс» і задоволення вимоги про визнання договору недійсним захистить порушене право ТОВ «Деко Люкс».

Також позивач у відповіді на відзив відповідача-2 наголосив на тому (том 1, а.с. 217), що шкоду через існування договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 зазнало саме ТОВ «ДДК Люкс», оскільки останнє фактично втратило грошові кошти на виконання договору № 08/06/18-ФД від 08.06.2018 та договору № 14/08/18 від 14.08.2018 та фактично втратило права отримання фактично втрачених коштів без будь-якого відшкодування або задоволення.

Наведені обставини дають суду підстави для висновку, що позовна заява ТОВ «Деко Люкс» до ТОВ «ДДК Люкс» та ТОВ «Даніком Груп» про визнання недійсним договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 фактично спрямована на захист порушеного права та/або інтересу саме відповідача-1, а не позивача, оскільки оскаржуваний договір про заміну кредитора у зобов`язанні, за ствердженням позивача, що також підтверджується відповідачем-1, суперечить меті та діяльності ТОВ «ДДК Люкс», укладений з перевищенням повноважень директором ТОВ «ДДК Люкс» та суперечить інтересам відповідача-1.

Позивач не довів наявність у нього іншого порушеного права, ніж виникнення за договором про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 зобов`язання з повернення новому кредитору - ТОВ «Даніком Груп», поворотної фінансової допомоги за договорами № 08/06/18-ФД від 08.06.2018 та № 14/08/18-ФД від 14.08.2018.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами наявність обставин, як підтверджували б наявність порушення оскаржуваним договором про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 суб`єктивного цивільного права та/або законного інтересу Товариства з обмеженою відповідальністю «Деко Люкс», за захистом якого позивач звернувся.

Водночас Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Як було зазначено судом раніше, відповідно до пункту 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним.

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: - пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; - наявність підстав для оспорювання правочину; - встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Близький за змістом правовий висновок сформований, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься у пункті 53 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16).

Водночас у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 міститься висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Таким чином, у господарському провадженні особами здійснюється реалізація права на захист їх цивільних прав за допомогою способів захисту.

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Крім того, суд враховує, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).

Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.

Також згідно з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 910/9525/19, від 01.09.2020 у справі № 910/14065/18, від 26.05.2020 у справі № 922/2805/19, від 02.04.2020 у справі № 910/7160/19, від 21.07.2020 у справі № 905/1609/19, Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 923/876/16, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Отже, Верховним Судом неодноразово зазначалось про те, що відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Тобто, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Проте, як було встановлено судом раніше та не спростовано сторонами, що позовна заява ТОВ «Деко Люкс» до ТОВ «ДДК Люкс» та ТОВ «Даніком Груп» про визнання недійсним договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 фактично спрямована на захист порушеного права та/або інтересу саме відповідача-1, а не позивача, оскільки оскаржуваний договір про заміну кредитора у зобов`язанні, за ствердженням позивача, що також підтверджується відповідачем-1, суперечить меті та діяльності ТОВ «ДДК Люкс», укладений з перевищенням повноважень директором ТОВ «ДДК Люкс» та суперечить інтересам відповідача-1.

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позивач не довів суду належними та допустимими доказами наявність обставин, як підтверджували б наявність порушення оскаржуваним договором про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 суб`єктивного цивільного права та/або законного інтересу Товариства з обмеженою відповідальністю «Деко Люкс», за захистом якого позивач звернувся.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що у позивача відсутнє порушене право та/або охоронюваний законом інтерес, за захистом якого ТОВ «Деко Люкс» звернувся до суду із даним позовом, а відсутність порушеного або оспорюваного права позивача, у свою чергу, є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 задоволенню не підлягають.

У зв`язку із тим, що судом встановлено, що оспорюваний правочин не порушує прав та/або законних інтересів позивача, суд не вдається до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності підстав для визнання договору недійсним, оскільки встановлена судом відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові, що відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19, від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17.

Водночас суд зазначає, що у разі, якщо Товариство з обмеженою відповідальністю «ДДК Люкс» вважає, що його охоронювані права та/або інтереси порушені оскаржуваним договором про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020, ТОВ «ДДК Люкс» не позбавлено права звернутись до суду з окремим позовом про захист його порушених прав та/або інтересів у спосіб, передбачений чинним законодавством України.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, враховуючи, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Деко Люкс» не доведено суду наявність у нього порушеного права та/або законного інтересу, за захистом якого він звернувся, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Деко Люкс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДДК Люкс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Даніком Груп» про визнання недійсним договору про заміну кредитора у зобов`язанні від 27.11.2020 необґрунтовані, нормативно та документально не доведені, а тому задоволенню не підлягають.

Всі інші клопотання, заяви, доводи та міркування учасників судового процесу досліджені, однак залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують вищенаведених висновків суду.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 р. Європейського суду з прав людини у справі «РуїсТоріха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Приймаючи висновку суду про відмову у задоволення позовних вимог, витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України залишаються за позивачем.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 256, ст. 257 та підп. 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 25.01.2024.

Суддя Л.В. Сокуренко