СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2024 року м. Харків Справа № 917/1251/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О. , суддя Пуль О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю Лізоформ (вх. № 2389 П/2-5) на рішення Господарського суду Полтавської області від 24.10.2023 (ухвалене у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Безрук Т.М., повний текст складено 24.10.2023) у справі № 917/1251/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Лізоформ, м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство Глобинський свинокомплекс, м. Глобине Полтавської області

про стягнення 203 679,54 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Лізоформ звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Глобинський свинокомплекс" про стягнення 203 679,54 грн., у тому числі: 75 000,00 грн. основного боргу, з оплати наданих 19.08.2019 за усним договором послуг з миття приміщень свинокомплексу та нарахованих на цей борг 40273,71 грн. інфляційних втрат, 8 765,76 грн. 3% річних та 79 640,07 грн. пені.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що ним відповідно до усної домовленості з відповідачем було надано останньому 19.08.2019 послуги з миття приміщень свинокомплексу на загальну суму 100000 грн., згідно з видатковими накладними від 19.08.2019 № № 8117 на суму 25000 грн., №8181 на суму 25000 грн., №8119 на суму 25000 грн., №8120 на суму 25000 грн. підписаними з боку позивача і надісланими відповідачу, але не підписаними та не повернутими останнім, які ним було оплачено частково - на суму 25000 грн. за платіжною інструкцією від 19.09.2019 № 6733, у зв`язку з чим у нього утворилась основна заборгованість в сумі 75 000 грн., на яку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України та п. 5.2. договору нараховано 40 273,71 грн. інфляційних, 8 765,76 грн. 3% річних та 79 640,07 грн. пені.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 24.10.2023 у справі № 917/1251/23 в позові відмовлено.

В обґрунтування висновку про відмову в позові суд послався на недоведення позивачем укладення між сторонами договору щодо надання спірних послуг на суму 75000,00 грн. та факту їх надання через ненадання належних доказів досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов відповідного господарського договору та доказів здійснення відповідних господарських операцій.

При цьому суд зазначив, що надані позивачем податкові накладні № 6042 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн, № 6043 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн, № 6044 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн, № 6045 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн. та квитанції про їх реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних не є належними доказами укладення між позивачем та відповідачем угоди про надання послуг, а саме: узгодження сторонами істотних умов щодо виду цих послуг та їх вартості, оскільки були сформовані позивачем у односторонньому порядку і не містять відомостей щодо наявності згоди відповідача щодо вказаних умов.

Позивач -Товариство з обмеженою відповідальністю Лізоформ подало на зазначене рішення до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обгрунтування апеляційної скарги позивач послався, зокрема, на те, що відхиляючи в якості доказів надання спірних послуг додані позивачем до позовної заяви податкові накладні та квитанції про їх реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних, суд першої інстанції не врахував правову позицію, відображену у постанові Верховного Суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19 щодо того, що:

- податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки;

- підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст;

- встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.

Крім цього позивач послався на те, що відповідно до п. 9.10 Договору про надання послуг від 05.08.2019, доданого позивачем до апеляційної скарги, позивач надав відповідачу у строки, встановлені п. 201.10. розділу V Податкового кодексу України податкові накладні, складені в електронній формі, з виконанням умов щодо реєстрації у встановленому законодавством порядку, електронного підпису уповноваженої особи позивача, зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, а в п. 9.1.2. цього Договору відповідач визнав, що податкові накладні, виписані, зареєстровані і отримані у встановленому Податковим кодексом України порядку, є оригіналами, що мають повну юридичну силу, повинні зберігатися і можуть бути використані як докази в суді.

До апеляційної скарги додано копію договору про надання послуг від 05.08.2019 № 51797, а також копії видаткових накладних від 19.08.2019 № №; 8117, 8118 , 8119, 8120 та рахунків на оплату від 19.08.2019 № № 8515, 8516, 8517, 8518.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.11.2023 для розгляду справи № 917/1251/23 сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Пуль О.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.12.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю Лізоформ (вх. № 2389 П/2-5) на рішення Господарського суду Полтавської області від 24.10.2023 у справі № 917/1251/23 та ухвалено здійснити її розгляд без повідомлення учасників справи.

22.12.2023 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № 14867), в якому він просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю Лізоформ у позовній заяві вказує, що 19.08.2019 на підставі усної угоди він надав Товариству з обмеженою відповідальністю Науково-виробничому підприємству Глобинський свинокомплекс послуги з миття приміщень свинокомплексу на загальну суму 100000,00 грн, про що позивачем були складені видаткові документи: № 8117 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн, № 8118 від 19.08.2019 на суму 25 000,00 грн, № 8119 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн, № 8120 від 19.08.2019 на суму 25 000,00 грн., які направлені відповідачу.

Також в позовній заяві позивач зазначив, що у нього відсутні підписані сторонами вищевказані видаткові документи, оскільки відповідач зазначені документи не повернув.

Крім цього позивач зазначив, що за надані послуги відповідач здійснив оплату в сумі 25000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 6733 від 19.09.2019 (а.с. 19).

Позивач вказує, що факт надання послуг на загальну суму 100000,00 грн. відповідач підтвердив здійсненням часткової оплати послуг на суму 25000,00 грн.

На підтвердження здійснення господарської операції позивач надав сформовані ним у Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні № 6042 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн, № 6043 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн, № 6044 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн, № 6045 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн, та квитанції про їх реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних (а.с. 10-18), що, на думку позивача, підтверджує виконання ним своїх зобов`язань за усним договором в повному обсязі щодо надання відповідних послуг відповідачу.

Позивач надав копію претензії від 13.03.2023 до відповідача щодо несвоєчасної оплати заборгованості в сумі 75 000,00 грн за поставлений товар відповідно до видаткових накладних № 8117 від 19.08.2019 на суму 25 000,00 грн, № 8118 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн, № 8119 від 19.08.2019 на суму 25 000,00 грн, № 8120 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн, без доказів її направлення відповідачу, та акт звірки розрахунків, без підписів та печаток як самого позивача, так і відповідача.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до господарського суду першої інстанції з позовною заявою про стягнення з відповідача 203679,54 грн. заборгованості, з якої 75000,00 грн. основного боргу за послуги з миття приміщень, 79640,07 грн. пені, 8 765,76 грн. 3% річних, 40 273,71 грн. інфляційних втрат.

Відповідач у відзиві на позов вказує, що на підставі усної угоди про надання послуг з миття приміщень позивач надав відповідачу послуги на суму 25 000,00 грн, які були оплачені відповідачем повністю.

В підтвердження вказаних обставин відповідач надав рахунок позивача № 8517 від 19.08.2019 на оплату послуг на суму 25 000,00 грн (а.с. 62) та двостороннє підписаний акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 8119 від 19.08.2019 на суму 25 000,00 грн (а.с. 63).

В іншій частині відповідач не визнає факту надання послуг та існування боргу за них.

Як зазначено вище, в обгрунтування висновку про відмову в позові, суд послався на недоведення позивачем укладення між сторонами договору щодо надання спірних послуг на суму 75000,00 грн. та факту їх надання через ненадання належних доказів досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов відповідного господарського договору та доказів здійснення відповідних господарських операцій.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи, колегія суддів погоджується із зазначеним висновком господарського суду першої інстанції, з наступних мотивів.

Відповідно до статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 174 Господарського кодексу України серед підстав виникнення господарських зобов`язань передбачено господарські договори.

Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексуУкраїни, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною 11 статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що при укладенні договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Статтею 640 Цивільного кодексу України передбачено, що Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (частина 7 статті 179 ГК).

Згідно з частиною другою статті 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (частина 1 статті 181 ГК).

Відповідно до частин 1, 2 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно зі статтею 206 Цивільного кодексу України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

У пункті 1 частини 1 статті 208 Цивільного кодексу України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами.

Разом з тим, за ст. 218 Цивільного кодексу України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією з сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Як правомірно зазначив суд першої інстанції, за змістом наведених норм, недодержання простої письмової форми, якщо такий наслідок прямо не передбачений законом, не тягне за собою недійсність правочину, а лише позбавляє сторони права у разі виникнення спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Так, 17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". У рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), зазначено, що суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Таким чином суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Зазначена правова позиція щодо стандарту доказування викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Як зазначено вище, в обґрунтування позову у даній справі позивач послався на те, що ним відповідно до усної домовленості з відповідачем було надано останньому 19.08.2019 послуги з миття приміщень свинокомплексу на загальну суму 10000 грн., згідно з видатковими накладними від 19.08.2019 № № 8117 на суму 25000 грн., №8181 на суму 25000 грн., № 8119 на суму 25000 грн., № 8120 на суму 25000 грн. , підписаними з боку позивача і надісланими відповідачу, але не підписаними та не повернутими останнім, які ним було оплачено частково - на суму 25000 грн. за платіжною інструкцією від 19.09.2019 № 6733.

При цьому позивачем до матеріалів справи не надано ані вказаних видаткових накладних, підписаних з його боку, ані доказів їх надання (надсилання) на підпис відповідачу, в той час як в позовній заяві позивач зазначає, що у нього відсутні підписані обома сторонами видаткові документи № 8117 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн, № 8118 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн, № 8119 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн, № 8120 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн, оскільки відповідач зазначені документи не повернув.

При цьому ним на підтвердження надання спірних послуг надано сформовані ним у Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні № 6042 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн, № 6043 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн, № 6044 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн, № 6045 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн, та квитанції про їх реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Як правомірно зазначив суд апершої інстанції, процес надання послуг є господарською операцією, у зв`язку з чим, на суб`єктів підприємницької діяльності поширюється обов`язок вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність до уповноважених осіб, що у свою чергу є фактичним обґрунтуванням надання виконавцем відповідних послуг замовнику.

Усі господарські операції, у тому числі і надання послуг, відображаються в бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування.

За приписами частин третьої, восьмої статті 19 Господарського кодексу України, обов`язком суб`єктів господарювання є ведення бухгалтерського обліку та подання фінансової звітності згідно із законодавством, що забезпечує здійснення державою контролю і нагляду за господарською діяльністю суб`єктів господарювання, а також за додержанням ними податкової дисципліни.

Так, частинами першою та другою статті 3 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію;

господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Відповдіно до статті 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до ч. 2 статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву

підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Позивачем не надано доказів досягнення сторонами згоди щодо істотних умов усного договору щодо спірних послуг, а саме щодо їх виду та вартості, а також первинних документів, з яких би вбачалось здійснення господарських операцій з надання відповідних послуг.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.11.2019 у справі № 905//49/15 та від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19 викладено висновок про те, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху активів, а в разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити господарські операції іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Позивачем, окрім ненадання первинних документів, не надано й інших доказів, з яких би вбачалась реальність здійснення ним господарських операцій з надання спірних послуг на суму 75 000 грн. та досягнення сторонами згоди щодо їх надання на спірну суму.

Наданий позивачем акт звірки взаєморозрахунків (а.с.21) не підписаний ані позивачем, ані відповідачем, а тому, як правомірно зазначив суд першої інстанції, він не підтверджує схвалення чи визнання відповідачем заявлених у ньому послуг та вказану вартість цих послуг.

Також господарський суд першої інстанції правомірно відхилив, як такі, що не відповідають матеріалам справи, доводи позивача щодо того, що підтвердженням факту надання спірних послуг, а також їх визнання відповідачем, є здійснення часткової оплати відповідачем на суму 25000,00 грн. з огляду на те, що за платіжною інструкцією № 6733 від 19.09.2019 (а.с. 19) відповідач сплатив позивачу 25000,00 грн. із призначенням платежу: "згідно з рахунком № 8517 від 19.08.2019", в той час як позивач виписав відповідачу рахунок № 8517 від 19.08.2019 на оплату послуг миття приміщення на суму 25000,00 грн (а.с. 62), позивач та відповідач підписали акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № 8119 від 19.08.2019 на суму 25000,00 грн (а.с. 63), з чого вбачається наявність домовленості між сторонами про надання послуг на суму 25000,00 грн., надання послуг позивачем відповідачу на суму 25000,00 грн та повну їх оплату відповідачем.

У вказаній платіжній інструкції не зазначено про проведення оплати спірних послуг на суму 75000,00 грн., не вказано про оплату видаткових документів № 8117 від 19.08.2019, № 8118 від 19.08.2019, № 8120 від 19.08.2019, які зазначені у позові як доказ надання послуг.

Позивачем не надано доказів замовлення відповідачем послуг у позивача на спірну суму - 75000,00 грн., доказів узгодження з відповідачем умов надання послуг на вказану суму та узгодження вартості вказаних у позові послуг.

Разом з цим, відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з пунктом 201.7 статті 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (пунктом 201.10 статті 201 цього Кодексу).

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.

Підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.

Такий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 зі справи № 910/23097/17.

З урахуванням наведеного, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі, господарські суди повинні враховувати фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Якщо сторона заперечує факт передачі товару(надання послуги) за податковими накладними, але одночасно реєструє податкові накладні та формує як покупець (отримувач послуг) податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, і жодним чином не пояснює свої дії та правову підставу виникнення в платника права на податковий кредит з ПДВ за цими накладними, то така поведінка сторони не є добросовісною та розумною. У такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на надання я послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту отримання послуги від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема, відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом.

Зазначена правова позиція щодо податкових накладних як доказів на підтвердження господарських операцій викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19, на неврахування висновків якої судом першої інстанції посилається позивач в апеляційній скарзі.

Згідно з частинами 5, 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведених висновків Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах, колегія суддів зазначає, що у даній справі відсутні жодні докази вчинення відповідачем дій щодо відображення ним в податковому та бухгалтерському обліку послуг за наданими позивачем до позовної заяви податковими накладними, в тому числі формування ним як отримувачем послуг податкового кредиту на підставі зазначених видаткових накладних.

У зазначених податкових накладних та квитанціях про їх реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних містяться відомості лише щодо дій позивача з їх формування, зокрема, підписання електронними підписами його посадових осіб та реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Отже, висновок суду першої інстанції про недоведеність факту укладення між сторонами договору про надання спірних послуг та самого факту їх надання позивачем відповідачу ґрунтується на дотриманні норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів відхиляє посилання позивача на положення Договору про надання послуг від 05.08.2019 № 51797, оскільки, як зазначалось вище, в обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що спірні послуги надано на підставі укладеного сторонами усного договору та не посилався в підставах позову на договір про надання послуг від 05.08.2019 № 51797 і не надавав його до матеріалів справи, тоді як ч. 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено імперативну заборону приймати та розглядати у суді апеляційної інстанції позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Також позивач до апеляційної скарги, окрім копії договору про надання послуг від 05.08.2019 № 51797, надав підписані з його боку копії видаткових накладних від 19.08.2019 № №; 8117, 8118 , 8119, 8120 та рахунків на оплату від 19.08.2019 № № 8515, 8516, 8517, 8518.

Колегія суддів не приймає зазначені докази з огляду на те, що, як зазначено вище, вказаний Договір про надання послуг від 05.08.2019 № 51797 не стосується підстав позову, а тому відповідно до положень ч. 1 статті 76 Господарського процесуального кодексу України не може бути прийнятий до розгляду та, окрім цього, в порушення вимог ч. 2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України позивач не надав доказів неможливості подання суду першої інстанції як зазначеного Договору, так і видаткових накладних з рахунками на оплату, з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст.276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 24.10.2023 у справі № 917/1251/23 - без змін, як такого, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1 статті 275, статтями 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Лізоформ залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 24.10.2023 у справі № 917/1251/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя О.А. Пуль