Суддя Господарського суду міста Києва Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін
заяву Моторного (транспортного) страхового бюро України
про ухвалення додаткового рішення
у справі
за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування»
до Моторного (транспортного) страхового бюро України
про стягнення 17 294,15 грн,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
У вересні 2023 року Товариство з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України заборгованості з відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, у розмірі 17 294,15 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що винуватець ДТП є особою, звільненою від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, проте відповідач всупереч вимогам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не відшкодував позивачу шкоду, завдану такою особою внаслідок ДТП.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.12.2023 (суддя Павленко Є.В.) у задоволенні позову відмовлено.

27.12.2023 через відділ діловодства суду від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, у якій останній просить стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» витрати на правову допомогу у розмірі 2 000,00 грн.

У зв`язку з відпусткою судді Павленка Є.В., за розпорядженням керівника апарату Господарського суду міста Києва від 08.01.2024 призначено повторний автоматизований розподіл матеріалів судової справи № 910/15187/23, зареєстрованих за вхідним № 01-20/10637/23 (заява відповідача про ухвалення додаткового рішення).

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.01.2024 заяву Моторного (транспортного) страхового бюро України про ухвалення додаткового рішення передано на розгляд судді Трофименко Т.Ю.

Відповідно до ст. 221 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст. 244 ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Однак, оскільки в процедурі спрощеного провадження стадія судових дебатів відсутня, то вимога ч. 8 ст. 129 ГПК України про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат до закінчення судових дебатів - не може розповсюджуватися на сторін у справі, яка розглядається у спрощеному провадженні. Водночас в даному випадку до правовідносин сторін підлягає застосуванню інша вимога ч. 8 ст. 129 ГПК України про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Такий правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду від 06.10.2020 у справі № 922/376/20.

Суд встановив, що подана відповідачем заява відповідає вимогам ч. 8 ст. 129 ГПК України, оскільки заяву подано протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому, відповідачем дотримано вимоги ч. 1 ст. 124 ГПК України та зазначено у відзиві на позовну заяву про орієнтовний розмір судових витрат.

Як встановлено у ст. 244 ГПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання.

З огляду на викладене, дослідивши заяву Моторного (транспортного) страхового бюро України про ухвалення додаткового рішення, суд дійшов висновку про відсутність необхідності викликати сторони в судове засідання для розгляду вказаної заяви.

Розглянувши вказану заяву, суд зазначає таке.

Згідно з ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Водночас, за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України).

Отже, за змістом положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині ч. 4 ст. 129 ГПК України.

Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу.

При цьому, за змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Судом встановлено, що відповідачем відповідно до заяви про ухвалення додаткового рішення заявлено до стягнення з позивача 2000,00 грн витрат на правову допомогу.

На підтвердження заявленого розміру витрат на правничу допомогу відповідачем надано: договір № 4.1/12-10/2021 про надання послуг в сфері права від 12.10.2021, додаткову угоду від 28.12.2021 до договору № 4.1/12-10/2021 про надання послуг в сфері права від 12.10.2021, додаткову угоду № 1003 від 29.09.2023 до договору № 4.1/12-10/2021 про надання послуг в сфері права від 12.10.2021.

Судом встановлено, що представництво інтересів Моторного (транспортного) страхового бюро України під час розгляду даної справи здійснював адвокат Гусєв Павло Володимирович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС № 11030/10 від 13.02.2023) на підставі довіреності від 06.12.2022 № 6-01/53.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 30.07.2019 у справі № 911/1394/18).

Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 910/12876/19.

Так, судом встановлено, що 12.10.2021 між Моторним (транспортним) страховим бюро України (замовник) та Адвокатським об`єднанням «ІНС.ЛОУ ГРУП» (виконавець) укладено договір № 4.1/12-10/2021 про надання послуг в сфері права.

Відповідно до п. 4.1. вказаного договору надання послуг здійснюється на підставі договору та додаткових угод до нього.

За умовами п. 5.2. договору № 4.1/12-10/2021 про надання послуг в сфері права, вартість послуг, що надаються виконавцем у справах, у яких замовник є відповідачем (співвідповідачем, цивільним відповідачем) або третьою особою, а також в інших випадках, визначається наступним чином, зокрема: 2000 грн - у справі, в якій ціна позову становить 10 000 грн і більше.

Відповідно до додаткової угоди № 1003 від 29.09.2023 до договору № 4.1/12-10/2021 про надання послуг в сфері права, замовником передано, а виконавцем прийнято завдання на ведення від імені замовника справи за позовом ТДВ «Експрес Страхування» до МТСБУ про стягнення 19 978,15 грн, визначено вартість послуг за ведення цієї справи у 2000,00 грн.

Отже, гонорар адвоката за надання правової допомоги погоджений сторонами у фіксованому розмірі, тобто не змінюється в залежності від обсягу наданих адвокатом послуг та витраченого ним часу на їх виконання.

При цьому, судом встановлено, що умовами договору № 4.1/12-10/2021 про надання послуг в сфері права передбачено необхідність складення акту приймання-передачі наданих послуг, який є підтвердженням надання виконавцем відповідних послуг (п. 4.7.3.), проте, суд зазначає, що відсутність в матеріалах справи відповідного акту за наявності погодження в договорі фіксованого розміру винагороди адвоката (у даній справі) не є підставою для відмови в компенсації відповідних витрат за рахунок іншої сторони.

Саме по собі ненадання представником відповідача детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, на переконання суду, не повинно обмежувати, а тим більше нівелювати з суто формалістичних причин правомірне очікування сторони, яка виграла справу, на відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу.

Подібного висновку дійшов і Верховний Суд, ухвалюючи постанову від 21.08.2023 у справі № 910/20493/21.

Так, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України", заява № 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, враховуючи визначення відповідачем та адвокатом фіксованої вартості послуг із професійної правничої допомоги, відсутність заперечень позивача щодо заявленого відповідачем до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу або ж клопотання про зменшення такого розміру, суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн, заявлені відповідачем до стягнення з позивача є такими, що відповідають критерію розумності розміру адвокатських витрат з урахуванням обставин цієї справи, є пропорційним предмету спору, складності даної справи та обсягом робіт (наданих послуг).

Таким чином, заява Моторного (транспортного) страхового бюро України підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 123, 126, 129, 221, 236-242, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Заяву Моторного (транспортного) страхового бюро України про ухвалення додаткового рішення задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» (пр. Степана Бандери, 22, м. Київ, 04073; ідентифікаційний код 36086124) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (Русанівський бульвар, 8, м. Київ, 02154, ідентифікаційний код 21647131) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

3. Видати наказ після набрання додатковим рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст додаткового рішення складено та підписано: 22.01.2024.

Суддя Т. Ю. Трофименко