ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року

м. Київ

cправа № 914/4111/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

представники учасників справи:

прокуратури - Круш Т. О.,

відповідача - Гелемей Ю. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 (судді: Кравчук Н. М. - головуючий, Кордюк Г. Т., Плотніцький Б. Д.) та рішення Господарського суду Львівської області від 23.12.2022 (суддя Запотічняк О. Д.)

у справі за позовом Керівника Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лазурит - 007"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державного підприємства "Львівський лісовий селекційно-насіннєвий центр"

про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом її повернення,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1. 30.12.2021 керівник Галицької окружної прокуратури міста Львова (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації (далі - Львівська облдержадміністрація) подав до Господарського суду Львівської області позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лазурит - 007" (далі - ТОВ "Лазурит - 007"), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державного підприємства "Львівський лісовий селекційно-насіннєвий центр" (далі - ДП "Львівський лісовий селекційно-насіннєвий центр"), залученої згідно з ухвалою суду від 15.03.2022, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 1,1248 га, кадастровий номер :04:003:0066, шляхом її повернення Львівській облдержадміністрації з приватної власності ТОВ "Лазурит - 007".

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані незаконністю вибуття спірної земельної ділянки лісового фонду (землі з обмеженим оборотом) із державної власності, оскільки така земельна ділянка не була вилучена Кабінетом Міністрів України як компетентним на той час (до 27.05.2021) державним органом з постійного користування ДП "Львівський лісовий селекційно-насіннєвий центр". Оскільки зайняття відповідачем спірної земельної ділянки не пов`язане з позбавленням держави володіння землею з обмеженим оборотом, прокурор просив зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні цією земельною ділянкою шляхом її повернення на користь держави в особі Львівської облдержадміністрації, до повноважень якої наразі належить розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення.

1.3. У відзиві на позов ТОВ "Лазурит - 007" заперечило проти його задоволення, вважаючи позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, посилаючись, зокрема, на те, що Львівська облдержадміністрація є неналежним позивачем, оскільки спірна земельна ділянка знаходиться в межах смт Брюховичі і повноваженнями щодо розпорядження нею була наділена Брюховицька селищна рада; з позовом про витребування у відповідача спірної земельної ділянки прокурор звертався до суду ще в 2012 році та йому було відмовлено у задоволенні позову, що підтверджується судовими рішеннями у справі № 5015/3541/12; відповідач набув право власності на земельну ділянку на підставі договорів купівлі-продажу з одночасним поділом земельної ділянки в натурі, укладених із Товариством з обмеженою відповідальністю "Новобуддизайн" (далі - ТОВ "Новобуддизайн"), яке, у свою чергу, набуло право власності на земельну ділянку за судовим рішенням; згідно з правовою позицією Верховного Суду позбавлення відповідача власності, набутої за договором, укладеним з особою, якою майно набуто на підставі судового рішення, є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та втручанням держави у право власника на мирне володіння його майном.

1.4. ТОВ "Лазурит - 007" також подало до суду клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, акцентуючи увагу на тому, що прокурор у справі № 5015/3541/12 заявляв вимоги, зокрема, про зобов`язання ТОВ "Лазурит - 007" повернути земельну ділянку у розпорядження держави, у задоволенні якої було відмовлено. У справі № 914/4111/21 знову використано негаторний позов, а саме заявлено вимогу про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками шляхом їх повернення. Відповідач зазначав, що такі дії прокурора свідчать про спробу переглянути рішення у справі № 5015/3541/12 поза порядком, визначеним законодавством.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.05.2022 відмовлено у задоволенні клопотань ТОВ "Лазурит - 007" про закриття провадження у справі.

2. Короткий зміст судових рішень у справі

2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.12.2022, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 30.05.2023, у задоволенні позову відмовлено.

2.2. Суди зазначили, що як вбачається з позовної заяви, прокурор просить суд усунути перешкоди у здійсненні Львівською облдержадміністрацією права розпорядження та користування земельною ділянкою площею 1,1248 га, кадастровий номер :04:003:0066, шляхом її повернення на користь держави в особі Львівської облдержадміністрації з приватної власності ТОВ "Лазурит-007".

Судами попередніх інстанцій було взято до уваги останню позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, щодо критеріїв розмежування негаторного та віндикаційного способів захисту прав, та зроблено висновок, що належним способом захисту порушеного права у цьому спорі є саме віндикаційний позов, у той час, як прокурор звернувся до суду із негаторним позовом, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Крім того суд апеляційної інстанції зазначив, що за результатами розгляду справи № 5015/3541/12 Львівський апеляційний господарський суд та суд касаційної інстанції визнали обґрунтованою обставину про те, що ТОВ "Лазурит-007" є добросовісним набувачем частини спірної земельної ділянки, яку придбало у ТОВ "Новобуддзайн" за відплатним договором купівлі-продажу земельної ділянки від 26.12.2008, і йому не було відомо та не могло бути відомо, що відчужував не має права продавати відповідне майно.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Не погоджуючись із постановою Західного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 та рішенням Господарського суду Львівської області від 23.12.2022, прокурор у касаційній скарзі просить їх скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень посиланням на пункти 1, 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, вказуючи на порушення судами норм матеріального та процесуального права, неврахування судами правових висновків, викладених Верховним Судом у подібних правовідносинах, а також необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у наведених у касаційній скарзі постановах.

3.1.1. Так, обґрунтовуючи касаційну скаргу щодо оскарження судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, прокурор зазначає про застосування судами норм права, а саме: частини 1 статті 15 , статей 16, 328, 330, 373, 387, 391 та 658 Цивільного кодексу України, частини 2 статті 152 Земельного кодексу України без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04.02.2020 у справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, 911/3897/17, від 03.09.2020 у справі № 911/3449/17, від 12.05.2022 у справі № 372/4154/18, від 08.06.2022 у справі № 307/3155/19, від 22.06.2022 у справі № 367/4140/16, від 07.09.2022 у справі № 697/2434/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 367/4128/16-ц, а також висновку щодо застосування норми частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, викладеного в постанові Верховного Суду від 01.11.2022 у справі № 925/1152/21.

У касаційній скарзі прокурор зазначає, що суди дійшли висновку про неправильно обраний прокурором спосіб захисту порушеного права (заявлено позов про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками шляхом їх повернення (негаторний позов), а, на думку судів, ефективним способом захисту порушених прав держави у цьому випадку, є витребування земельної ділянки (віндикаційний позов), що стало підставою для відмови у задоволенні позову прокурора. Проте прокурор зазначає, що зайняття спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення з порушенням норм Земельного кодексу України треба розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням володіння, порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу, допоки триватиме порушення прав законного володільця земельної ділянки.

У цій категорії справ задоволення порушеного права має бути захищено у спосіб не шляхом витребування спірної земельної ділянки на підставі статей 387, 388 Цивільного кодексу України, а на підставі статті 391 цього Кодексу та частини 2 статті 152 Земельного кодексу України шляхом пред`явлення позову про повернення земельної ділянки.

Прокурор у касаційній скарзі зазначив, що в оскаржуваному рішенні суд апеляційної інстанції вказав на те, що за результатами розгляду справи № 5015/4582/12 суди визнали обґрунтованою обставину про те, що ТОВ "Лазурит-007" є добросовісним набувачем частини спірної земельної ділянки, яку придбало в ТОВ "Новобуддизайн" за відплатним договором купівлі-продажу і йому не було відомо та не могло бути відомо, що відчужувач не мав право продавати її. А тому, з врахуванням принципу правової визначеності, таке судове рішення не може бути поставлене під сумнів.

Водночас, прокурор зазначив, що особа не може набути статусу добросовісного володільця земельної ділянки у складі земель з особливим правовим режимом без належного дозволу уповноваженого на те органу, оскільки в силу зовнішніх, об`єктивних обставин, явних і видимих природних ознак земельної ділянки така особа, проявивши розумну обачність, могла і повинна була знати про це, зважаючи на презумпцію знання закону, а тому прокурор вважає, що ТОВ "Лазурит-007" не могло набути статусу добросовісного володільця, оскільки відсутній дозвіл уповноваженого на те органу.

3.1.2. Прокурор також зазначає, що касаційна скарга подається на підставі пункту 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду у справах № 359/3373/16-ц (постанова від 23.11.2021), № 368/1158/16-ц (постанова від 30.05.2018), № 369/6892/15-ц (постанова від 22.05.2018) та № 488/5027/14-Ц (постанова від 07.11.2018), вказуючи на те, що впродовж 2022 року після винесення Великою Палатою Верховного Суду постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, Верховним Судом приймалися інші рішення у подібних правовідносинах, які є відмінними від позиції Великої Палати Верховного Суду та протилежними.

Так, у постановах від 16.02.2022 у справі № 363/669/17, від 12.05.2022 у справі № 372/4154/18, від 08.06.2022 у справі № 307/3155/19, від 22.06.2022 у справі № 367/4140/16, від 07.09.2022 у справі № 697/2434/16-ц), від 21.09.2022 у справі № 367/4128/16-ц Верховний Суд зазначив про те, що у цій категорії справ задоволення порушеного права має бути захищено у спосіб не шляхом витребування спірної земельної ділянки на підставі статей 387, 388 Цивільного кодексу України, а на підставі статті 391 цього Кодексу та частини 2 статті 152 Земельного кодексу України шляхом пред`явлення позову про повернення земельної ділянки.

3.2. У відзиві на касаційну скаргу, ТОВ "Лазурит-007", заперечуючи проти її задоволення, вказує на безпідставність та недоведеність доводів скаржника, та правильність висновків судів з підстав, наведених у відзиві.

4. Розгляд касаційних скарг і позиція Верховного Суду

4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає таке.

4.2. Суди попередніх інстанцій установили, що ТОВ "Лазурит-007" є власником земельної ділянки кадастровий номер :04:003:0066, площею 1,1248 га, що розташована в смт Брюховичі, вул. Ряснянська, Львівської області, цільове призначення земельної ділянки - будівництво об`єктів дошкільного спортивно-навчального центру на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2008, укладеного між ТОВ "Новобуддизайн" (продавець) та ОСОБА_1 (покупець 1), ТОВ "Самгородок" (покупець 2), ТОВ "Лазурит-007" (покупець 3), та державного акта на право власності на земельну ділянку від 27.01.2009.

Суди установили, що ТОВ "Лазурит-007" набуло право власності на вказану земельну ділянку за таких обставин.

25.03.2004 Брюховицькою селищною радою прийнято рішення № 271 "Про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки, яку пропонувалось надати Приватному підприємству "Буддизайн" в оренду терміном на 10 років (з правом викупу у власність) для будівництва дошкільного спортивно-навчального центру в районі вулиці Ряснянської", яким надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки, площею 9 га, яку пропонується надати Приватному підприємству "Буддизайн" (далі - ПП "Буддизайн") в оренду терміном на 10 років (з правом викупу у власність) для будівництва дошкільного спортивно-навчального центру в районі вулиць Незалежності України - Ряснянської, яка надається з земель запасу селища.

01.04.2004 Брюховицькою селищною радою прийнято рішення № 280 "Про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки, яку пропонувалось надати ТОВ "Новобуддизайн" в оренду терміном на 10 років (з правом викупу у власність) для будівництва дошкільного спортивно-навчального центру в районі вулиці Ряснянської", яким надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки площею 8,86 га, яку пропонувалось надати ТОВ "Новобуддизайн" в оренду терміном на 10 років (з правом викупу у власність) для будівництва дошкільного спортивно-навчального центру в районі вулиці Ряснянської, яка надається з земель запасу селища.

Рішенням Брюховицької селищної ради від 24.06.2004 № 318 затверджено проект відведення земельної ділянки площею 8,9965 га для будівництва дошкільного спортивного-навчального центру з об`єктами громадсько-житлового призначення в районі вулиць Незалежності України - Ряснянської в смт Брюховичі, з яких 5,036 га під громадсько-житлове будівництво 3,9605 га під будівництво об`єктів дошкільного спортивно-навчального центру. Надано вказану земельну ділянку ПП "Буддизайн" в оренду терміном на 10 років (з правом викупу у власність).

Рішенням Брюховицької селищної ради від 01.07.2004 № 328 затверджено проект відведення земельної ділянки в смт. Брюховичі на вул. Ряснянській, площею 8,8643 га, з яких 1,8 га під житлове будівництво та 7,0643 га під будівництво об`єктів дошкільного спортивно-навчального центру та надано в оренду ТОВ "Новобуддизайн" терміном на 10 років (з правом викупу у власність).

Рішенням Мукачівського районного суду Закарпатської області від 15.11.2004 у справі № 2-3327/04 зобов`язано Брюховицьку селищну раду прийняти рішення про продаж ТОВ "Новобуддизайн" земельної ділянки площею 8,8643 га, з яких 1,8 га під житлове будівництво та 7,0643 га під будівництво об`єктів дошкільного спортивно-навчального центру в смт Брюховичі в районі вулиці Ряснянської, яку орендує ТОВ "Новобуддизайн" для будівництва дошкільного спортивно-навчального центру та укласти з ТОВ "Новобуддизайн" договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки. Судовим рішенням зобов`язано ТОВ "Новобуддизайн" сплатити вартість земельної ділянки, яка складала згідно з експертною оцінкою 2 646 740 грн.

Рішенням Брюховицької селищної ради від 23.10.2008 № 618 "Про виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.11.2004 у справі № 2-3327/04" вирішено продати ТОВ "Новобуддизайн" земельну ділянку площею 8.8643 га, з яких 1,8 га під житлове будівництво та 7,0643 га під будівництво об`єктів дошкільного спортивно-навчального центру в смт Брюховичі. Затверджено технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку площею 8,8643 га в районі вул. Ряснянської в смт Брюховичі, яка підлягає продажу у власність ТОВ "Новобуддизайн". Зобов`язано ТОВ "Новобуддизайн" укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки до 01.09.2009.

Рішенням Брюховицької селищної ради від 23.10.2008 № 619 "Про виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.11.2004 року у справі № 2-3326/04" вирішено продати ПП "Буддизайн" земельну ділянку площею 8,9965 га, з яких 5,036 га під громадсько-житлове будівництво та 3,9605 га під будівництво об`єктів дошкільного спортивно-навчального центру, в смт Брюховичі в районі вул. Ряснянська - Незалежності України. Затверджено технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку площею 8, 9965 га в районі вул. Ряснянської - Незалежності України в смт Брюховичі, яка підлягає продажу у власність ПП "Буддизайн". Зобов`язано ПП "Буддизайн" укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки до 01.09.2009.

26.12.2008 між ТОВ "Новобуддизайн" (продавець) та ОСОБА_1 , Товариством з обмеженою відповідальністю "Самгородок" ТОВ "Лазурит-007" (покупці) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки стосовно земельної ділянки кадастровий номер :04:003:1606, загальною площею 6,3611 га, яку поділено на три частини.

Суди попередніх інстанцій установили, що ТОВ "Лазурит-007" отримало у власність земельну ділянку площею 1,1248 га, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку.

4.3. Суди також установили, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14.02.2005 у справі № 2-38/2005, яке набрало законної сили, за позовом прокурора Львівської області скасовані рішення Брюховицької селищної ради № 245 та № 263 від 11.03.2004 та 18.03.2004, що були передумовою набуття ТОВ "Новобуддизайн" та ПП "Буддизайн" у власність земельних ділянок.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 04.02.2013 у справі № 5015/3541/12 частково задоволено позов прокурора Шевченківського району м. Львова, скасовано рішення Брюховицької селищної ради від 23.10.2008 № 618 "Про виконання рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 2-3327/04", визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 27.01.2009, виданий ТОВ "Лазурит-007", витребувано у ТОВ "Лазурит-007" земельну ділянку площею 1,1248 га, кадастровий номер № :04:003:0066, та передано її у розпорядження держави в особі Кабінету Міністрів України; провадження у справі в частині позовних вимог до ПП "Буддизайн" припинено, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 07.06.2013 рішення Господарського суду Львівської області від 04.02.2013 у справі № 5015/3541/12 скасовано в частині задоволення позовних вимог, ухвалене нове рішення, яким відмовлено прокурору Шевченківського району м. Львова в задоволенні позовних вимог.

Постановою Вищого господарського суду України від 04.09.2013 постанову Львівського апеляційного господарського суду від 07.06.2013 залишено без змін.

У справі № 5015/3541/12 суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог установив, що спірна земельна ділянка, яка була відчужена Брюховицькою селищною радою на користь ТОВ "Новобуддизайн", знаходилася у межах смт Брюховичі, а розмежування земель державної і комунальної власності в межах смт Брюховичі не проводилося, отже, відповідно до пункту 3.4 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", підпункту "а" статті 12, статей 83, 122, 127, 128, пункту 12 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України Брюховицька селищна рада мала усі необхідні повноваження щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою. Судами у справі № 5015/3541/12 також було встановлено, що ТОВ "Лазурит-007" є добросовісним набувачем частини спірної земельної ділянки, так як придбало земельну ділянку у ТОВ "Новобуддизайн" за відплатним договором купівлі-продажу земельної ділянки від 26.12.2008, і йому не було відомо та не могло бути відомо, що відчужувач не має права продавати відповідне майно.

4.4. Як свідчать матеріали справи, яка розглядається, предметом спору у ній є вимоги прокурора, заявлені в інтересах держави в особі Львівської облдержадміністрації, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 1,1248 га, кадастровий номер :04:003:0066, шляхом її повернення Львівської облдержадміністрації з приватної власності ТОВ "Лазурит - 007".

4.5. Місцевий господарський суд у задоволенні цих вимог відмовив.

Залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду, апеляційний господарський суд урахував правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц щодо належного способу захисту та погодився з висновком місцевого господарського суду про обрання прокурором неналежного способу захисту в цій справі.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

4.6. Стаття 16 Цивільного кодексу України, як і інші закони, передбачає значну кількість способів захисту. Але це не означає, що позивач може зажадати та вимагати застосування судом їх усіх чи кількох із них одночасно, або застосування будь-якого способу захисту за своїм вибором. Кожен із способів захисту спрямований на досягнення певного правового результату, притаманного лише йому. Тому конкуренції способів захисту законодавчо не передбачено.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що зазвичай суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункти 5.5, 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, - це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц).

При цьому зазвичай належний і ефективний спосіб захисту - саме той, який спрямований на саме ті правові наслідки, які захищають право.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 Цивільного кодексу України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалося Великою Палатою Верховного Суду неодноразово. Так, у постанові від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, зокрема в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 цієї ж постанови вказано, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника.

У постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду розмежувала підходи до обрання способів захисту прав та інтересів держави або територіальної громади щодо земельних ділянок водного фонду та земельних ділянок лісового фонду.

Зокрема, на відміну від земельних ділянок водного фонду, володіння якими є неможливим в силу неможливості набуття права приватної власності на них, володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності.

Так, відповідно до частини 1 статті 8, частини 1 статті 9 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності.

Згідно зі статтею 10 Лісового кодексу України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України.

Відповідно до статті 12 Лісового кодексу України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Отже, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою (пункти 53, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

У пункті 71 вказаної постанови Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що вона вже викладала подібні за змістом висновки в постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), у пункті 7.27 якої зазначено: "Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок". Водночас використання у першому реченні слів "(тимчасовим володільцем)" може справляти хибне враження, ніби зайняття земельної ділянки може означати заволодіння (хоч би і тимчасове) цією ділянкою порушником, за яким не зареєстроване право власності, що не відповідало би принципу реєстраційного посвідчення володіння; тому зазначені слова є зайвими. Крім того, за змістом статті 391 Цивільного кодексу України негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а не права володіння (яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень); тому слово "права" у першому реченні є зайвим.

З огляду на усталену судову практику, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду також вважала доцільним частково відступити від наведених попередніх висновків щодо критеріїв розмежування віндикаційного та негаторного позовів шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння (пункт 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Як наслідок, у постанові в справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 Цивільного кодексу України є ефективним способом захисту права власності (пункт 56), та відступила від викладеного в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.02.2020 у справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, № 911/3897/17 та від 03.09.2020 у справі № 911/3449/17 висновку про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями означає перехід до них права володіння цими землями та про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісогосподарського призначення є неможливим (пункт 68).

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду (пункти 69 та 70) вказала і на те, що у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.02.2020 у справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, №911/3897/17 та від 03.09.2020 у справі № 911/3449/17 також сформульовано висновок, за яким зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень Земельного кодексу України та Лісового кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади; у такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду погодилася з цим висновком по суті, попри його неналежне обґрунтування у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, відзначивши, що у ньому йдеться не про державну реєстрацію права власності за порушником (яке і розглядається як фактичне заволодіння), а про вчинення фізичних дій щодо земельної ділянки - її зайняття (яке не є заволодінням). Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов). Тому Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступлення від наведеного висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду.

Враховуючи наведені вище висновки Великої Палати Верховного Суду, а також встановлені обставини справи, які полягають у фактичному заволодінні (у розумінні пункту 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц) земельними ділянками лісогосподарського призначення, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що належним способом захисту порушеного права в цьому спорі є саме віндикаційний позов, натомість прокурор звернувся до суду з негаторним позовом, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Аналогічний висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 914/4109/21, від 28.02.2023 у справі № 914/4110/21, від 28.03.2023 у справі № 914/4108/21 (за позовом прокурора в інтересах держави в особі Львівської облдержадміністрації, за участю ДП "Львівський лісовий селекційно-насіннєвий центр") зі спору, що виник з подібних правовідносин (предмет позову - усунення перешкод у здійсненні права розпорядження та користування земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом їх повернення на користь держави в особі Львівської облдержадміністрації).

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що у пунктах 33-35 ухвали Великої Палати від 08.11.2023 у справі № 369/473/15-ц зазначено таке: "33. Велика Палата Верховного Суду раніше вже звертала увагу на те, що у спорах стосовно як прибережних захисних смуг, так і земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави (зокрема, земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може переслідувати легітимну мету у захисті загальних інтересів у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України) (див., зокрема, постанови від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 89), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.75)).

34. Проте наявність такої легітимної мети не означає необхідність змінити судову практику щодо ефективного способу захисту права власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення. Питання щодо такого ефективного способу Велика Палата Верховного Суду вже вирішила у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 54-56, 68-72) на підставі ухвали Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2020 року.

35. Крім того, Велика Палата Верховного Суду розглянула аналогічне питання у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17. Виснувала (пункти 90-91), що витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з володіння кінцевої набувачки треба розглядати як віндикаційний позов, заявлений на підставі статей 387-388 ЦК України власником з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію за власником права власності на відповідну ділянку ("книжкове володіння"). Подібний висновок є також у постанові від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 84) ".

4.7. Як вже зазначалося, прокурор в поданій касаційній скарзі посилається на наявність підстав касаційного оскарження, передбачених у пунктах 1, 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1); якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2).

4.8. Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, то колегія суддів відхиляє доводи прокурора про неврахування судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень як висновків щодо застосування положень статей 15, 16, 328, 330, 373, 387, 391, 658 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 152 Земельного кодексу України в подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04.02.2020 у справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, № 911/3897/17, від 03.09.2020 у справі № 911/3449/17 та в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.05.2022 у справі № 372/4154/18, від 08.06.2022 у справі № 307/3155/19, від 22.06.2022 у справі № 367/4140/16, від 07.09.2022 у справі № 697/2434/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 367/4128/16-ц, так і висновку щодо застосування норми частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, викладеного в постанові Верховного Суду від 01.11.2022 у справі № 925/1152/21, з огляду на таке.

Так, як уже зазначалося, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц відступила від викладених у постановах від 04.02.2020 у справах № 911/3311/17, № 911/3574/17, № 911/3897/17 та від 03.09.2020 у справі № 911/3449/17 висновків Верховного Суду про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями означає перехід до них права володіння цими землями та про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісогосподарського призначення є неможливим (пункт 68).

Відповідно до статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом.

Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, від 10.11.2021 у справі № 825/997/17 неодноразово наголошувала на тому, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Стверджуючи, що суди попередніх інстанцій не врахували в оскаржуваних судових рішеннях висновку щодо застосування норм права (статей 15, 16, 328, 330, 373, 387, 391, 658 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 152 Земельного кодексу України) в подібних правовідносинах, скаржник залишив поза увагою наявність постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, якою відступлено від такого висновку.

Адже відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні в одній зі справ Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати), означає відступлення від аналогічних висновків, сформульованих раніше в інших постановах Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду чи Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

4.9. Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, то колегія суддів зазначає, що згідно з абзацом 3 пункту 5 частини 2 статті 290 Господарського процесуального кодексу України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини 2 статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

З огляду на зміст наведених вимог процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 2 статті 287 статті 290 Господарського процесуального кодексу України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити належне обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.

Верховний Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (такий висновок сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (пункти 43- 45), від 05.12.2018 у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43- 44) і № 818/1688/16 (пункти 44- 45), від 15.05.2019 у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44-45), від 21.08.2019 у справі № 2-836/11 (пункт 24), від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15-ц (пункт 23), від 23.06.2020 у справі № 179/1043/16-ц (пункт 48), від 30.06.2020 у справах № 264/5957/17 (пункт 41) і № 727/2878/19 (пункт 39), від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17 (пункт 35), від 09.09.2020 у справі № 260/91/19 (пункти 58- 59), від 29.09.2020 у справі № 712/5476/19 (пункт 40), від 25.05.2021 у справі № 149/1499/18 (пункт 29); від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 7.19), від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (пункт 34), від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18 (пункт 90), від 09.11.2021 у справі № 214/5505/16 (пункт 31), від 14.12.2021 у справі № 147/66/17 (пункт 49), від 08.06.2022 у справі № 362/643/21(пункт 45)).

Посилаючись на пункт 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, скаржник наголошує на необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми статті 387 Цивільного кодексу України в подібних правовідносинах, викладеного в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц щодо ефективності такого способу захисту права власності держави як вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку статті 387 Цивільного кодексу України), позаяк упродовж 2022 року після ухвалення Великою Палатою Верховного Суду зазначеної постанови Верховний Суд приймав інші рішення в подібних правовідносинах (постанови від 16.02.2022 у справі № 363/669/17, від 12.05.2022 у справі № 372/4154/18, від 08.06.2022 у справі № 307/3155/19, від 22.06.2022 у справі № 367/4140/16, від 07.09.2022 у справі № 697/2434/16-ц, від 21.09.2022 у справі № 367/4128/16-ц), які є відмінними та протилежними від позиції Великої Палати Верховного Суду, що, на думку скаржника, свідчить про існування виключної правової проблеми, яка полягає в різному підході судів щодо визначення належного та ефективного способу захисту порушеного права власності держави залежно від цільового призначення земельних ділянок: щодо земель водного фонду - негаторний позов; щодо земельних ділянок лісогосподарського призначення - віндикаційний позов. З цією метою скаржник просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

При цьому в поданій касаційній скарзі прокурор аргументує свої доводи про необхідність відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду тим, що лісові землі є землями, обмеженими в обороті, тобто підстави для отримання статусу титульного володільця приватної особи на землі лісогосподарського призначення відсутні.

Однак відповідне нормативне регулювання питань щодо можливості/неможливості заволодіння та отримання статусу титульного володільця приватною особою на землі лісогосподарського призначення застосовувалося Великою Палатою Верховного Суду в наведених вище постановах і правові висновки Великої Палати Верховного Суду з цих питань є сталими та послідовними. У касаційній скарзі не наведено доводів щодо помилковості правозастосування Великої Палати Верховного Суду, водночас сама лише незгода скаржника з позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду в своїх постановах, не підтверджує наявності підстав для направлення справи до Великої Палати Верховного Суду з метою відступу від власної сформованої сталої позиції.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 914/4109/21, від 28.02.2023 у справі № 914/4110/21, від 28.02.2023 у справі № 914/4108 (за позовом прокурора в інтересах держави в особі Львівської ОДА, за участю ДП "Львівський лісовий селекційно-насіннєвий центр") у спорі, що виник з подібних правовідносин (предмет позову - усунення перешкод у здійсненні права розпорядження та користування земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом їх повернення на користь держави в особі Львівської облдержадіністрації).

Зважаючи на викладене, колегія суддів суду касаційної інстанції відхиляє доводи касаційної скарги як необґрунтовані, тому що з урахуванням положень процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування щодо необхідності відступлення від висновку про застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, із зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.

Таким чином, оскільки наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені у пунктах 1, 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримали підтвердження, а будь-які інші підстави касаційного оскарження скаржник не зазначив та не обґрунтував у поданій касаційній скарзі, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішення та постанови як таких, що ухвалені судами попередніх інстанцій без порушень норм матеріального та процесуального права.

5. Висновки Верховного Суду

5.1. Відповідно до частин 1 - 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

5.2. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 Господарського процесуального кодексу України).

5.3. Ураховуючи викладене та беручи до уваги наведені положення законодавства і те, що підстави касаційного оскарження, зазначені скаржником у касаційній скарзі не отримали підтвердження, ухвалені у справі рішення та постанову слід залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

6. Розподіл судових витрат

6.1. Оскільки підстав для скасування оскаржуваних судових рішень у справі та задоволення касаційної скарги немає, судовий збір за її подання слід покласти на скаржника.

Керуючись статтями 296, 300, 301, пунктом 1 частини 1 статті 308, статтями 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури на постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 та рішення Господарського суду Львівської області від 23.12.2022 у справі № 914/4111/21, відкрите з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури залишити без задоволення.

3. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 та рішення Господарського суду Львівської області від 23.12.2022 у справі № 914/4111/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т. Б. Дроботова

Судді Н. О. Багай

Ю. Я. Чумак