ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2024 р. Справа№ 910/3306/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Коробенка Г.П.

Кравчука Г.А.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Приватного підприємства "Дубекспо"

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2023 (повний текст складено 12.09.2023)

у справі №910/3306/22 (суддя Ягічева Н.І.)

за позовом Приватного підприємства "Дубекспо"

до Державної податкової служби України

третя особа без самостійних вимог на предмет спору Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві

про стягнення 201 895, 12 грн,

УСТАНОВИВ:

У травні 2022 року Приватне підприємство "Дубекспо" (далі - позивач, Підприємство) звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Державної податкової служби України (далі - відповідач, ДПС України) про стягнення за рахунок Державного бюджету 201 895,12 грн упущеної вигоди, спричиненої бездіяльністю податкового органу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у вересні-листопаді 2015 року позивач подав до податкового органу податкові декларації з податку на додану вартість (далі - ПДВ), розрахунки суми бюджетного відшкодування та заяви про повернення сум бюджетного відшкодування, згідно яких податковим органом мало бути перераховано на поточний рахунок позивача бюджетне відшкодування з ПДВ в загальній сумі 1 290 460,00 грн, однак вказані кошти перераховані не були. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2016 у справі №826/7041/16 було задоволено позов позивача, визнано протиправною бездіяльність податкового органу та зобов`язано його подати висновки із зазначенням сум ПДВ, проте вказане рішення не виконане і кошти на рахунок позивача не надішли. Внаслідок вказаної бездіяльності позивач зазнав фінансові втрати у вигляді упущеної вигоди, оскільки у разі своєчасного перерахування коштів на його банківський рахунок він мав отримати вигоду у загальній сумі 201895,12 грн за період з 22.02.2017 по 28.08.2020 у вигляді нарахованих відсотків на залишок коштів на рахунку.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не доведено наявності всіх умов для стягнення збитків та не доведено, що дохід реально був би отриманий при належному виконанні зобов`язання, натомість наявність теоретичного обґрунтування можливості доходу не є підставою для його стягнення.

Головне управління Державної казначейської служби України у м.Києві (далі - третя особа) у письмових поясненнях заперечило проти позову, посилаючись на те, що не доведено належними та допустимими доказами усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для стягнення коштів у вигляді упущеної вигоди; податковим законодавством встановлено, що за протерміноване відшкодування ПДВ передбачена відповідальність у вигляді стягнення пені; відсутні правові підстави для стягнення упущеної вигоди з Державного бюджету України; відповідач перебуває на казначейському обслуговування Головного управління Казначейства.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08 вересня 2023 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Приватне підприємство "Дубекспо" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення повністю та прийняти нове рішення, яким стягнути за рахунок Державного бюджету 201895,12 грн упущеної вигоди, спричиненої бездіяльністю податкового органу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки постановою Верховного Суду від 27.09.2022 у справі №826/7041/16 остаточно встановлено вину податкового управління і вирішено стягнути на користь позивача бюджетне відшкодування з ПДВ в загальній сумі 1 290 460,00 грн; у поданих позивачем деклараціях із ПДВ вказаний поточний рахунок, на який підлягали перерахуванню кошти з відшкодування ПДВ, цей рахунок був дохідний по залишкам і чим більше залишок, тим більша сума відсотків, на яку позивач мав розраховувати, як на додаткові доходи, які позивачем не отримані; позивач надав постанови виконавця про накладення штрафу на податковий орган за невиконання судового рішення, які доводять вину податківців у неперерахуванні коштів; суд послався на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №925/556/21, яка не відповідає предмету спору. Також позивач заявив клопотання про повторне дослідження письмових доказів, які були надані суду першої інстанції і не досліджені ним.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20 листопада 2023 року відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - до 11 грудня 2023 року, сторонам роз`яснено, що апеляційна скарга буде розглянута у письмовому провадженні, без виклику учасників справи.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що позивачем не доведено наявності всіх умов для стягнення збитків, оскільки сама лише наявність укладених договорів про нарахування процентів до поточного рахунку позивача не є безумовним свідченням реальності отримання відповідного доходу при належному виконанні зобов`язання контролюючим органом; наявність підстав для стягнення на користь позивача відповідних сум бюджетного відшкодування, встановлена судовим рішенням у справі №826/7041/16, не може бути підставою для стягнення збитків у вигляді упущеної (втраченої) вигоди; позивачем не доведено протиправності дій або допущення бездіяльності за рішенням суду саме ДПС України, яке не було стороною у справі №826/7041/16 та боржником у виконавчому провадження ВП 53624665, що виключає покладення на відповідача вини.

Третя особа у відзиві на апеляційну скаргу заперечила проти її задоволення та просить залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що на позивача покладається обов`язок довести реальну можливість отримання визначених ним доходів, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі правомірної поведінки відповідача; судом першої інстанції досліджені додані до позовної заяви документи; вказаний позивачем розрахунок упущеної вигоди носить теоретичний та необ`єктивний характер; відповідальність за протерміновеане відшкодування ПДВ податковим законодавством встановлена у вигляді пені; стягнення коштів у вигляді упущеної вигоди, які не були зараховані до відповідного бюджету нормативно-правовими актами, які регулюють відносини у сфері бюджетного законодавство, не передбачено; третя особа є неналежною стороною у даній справі, оскільки розрахунково-касове обслуговування відповідача здійснює Державна казначейська служба України.

Частиною 2 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційну скаргу, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 жовтня 2015 року ПП "Дубекспо" подало до ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві податкову декларацію з податку на додану вартість за вересень 2015 року із сумою податку на додану вартість, задекларованою до бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку в розмірі 600 002 грн. У заяві про повернення суми бюджетного відшкодування до вказаної декларації зазначено, що бюджетне відшкодування в сумі 600 002 грн платник просить перерахувати на рахунок № НОМЕР_1 у банку ПАТ "ПУМБ".

20 листопада 2015 року ПП "Дубекспо" подало до ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві податкову декларацію з податку на додану вартість за жовтень 2015 року із сумою податку на додану вартість, задекларованою до бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку в розмірі 98 765 грн. У заяві про повернення суми бюджетного відшкодування до вказаної декларації зазначено, що бюджетне відшкодування в сумі 98 765 грн платник просить перерахувати на рахунок № НОМЕР_1 у банку ПАТ "ПУМБ".

21 грудня 2015 року ПП "Дубекспо" подало до ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві податкову декларацію з податку на додану вартість за листопад 2015 року із сумою податку на додану вартість, задекларованою до бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку в розмірі 599 434 грн. У заяві про повернення суми бюджетного відшкодування до вказаної декларації зазначено, що бюджетне відшкодування в сумі 599 434 грн платник просить перерахувати на рахунок № НОМЕР_1 у банку ПАТ "ПУМБ".

Однак, вказані суми бюджетного відшкодування за вересень-листопад 2015 року не були перераховані на рахунок позивача, у зв`язку із чим він звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві (далі - Інспекція), третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві про визнання протиправною бездіяльності стосовно неподання до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві висновків із зазначенням сум бюджетного відшкодування з ПДВ згідно декларацій за вересень 2015 року у розмірі 592 226 грн., жовтень 2015 року у розмірі 98 800 грн, листопад 2015 року у розмірі 599 434 грн. та про зобов`язання подати до Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві висновків із зазначенням сум бюджетного відшкодування з ПДВ згідно декларацій за вересень 2015 року у розмірі 592 226 грн., жовтень 2015 року у розмірі 98 800 грн., листопад 2015 року у розмірі 599 434 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2016 року у справі №826/7041/16 у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 24.11.2016 у справі №826/7041/16 скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове, яким позов задовольнив:

- визнав протиправною бездіяльність Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві стосовно неподання до Казначейства висновків із зазначенням суми згідно декларацій із податком на додану вартість: за вересень 2015 року у розмірі 592226,00 грн., за жовтень 2015 року у розмірі 98800,00 грн., за листопад 2015 року у розмірі 599434,00 грн., які підлягають відшкодуванню з бюджету на користь Підприємства;

- зобов`язав Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві подати до Казначейства висновки із зазначенням сум згідно декларацій із податком на додану вартість: за вересень 2015 року у розмірі 592226,00 грн., за жовтень 2015 року у розмірі 98800,00 грн., за листопад 2015 року у розмірі 599434,00 грн., які підлягають відшкодуванню з бюджету на користь Підприємства.

Задовольняючи позов Підприємства апеляційний адміністративній суд виходив з того, що Підприємство не отримало жодного повідомлення про невідповідність платника податків критеріям, що надають право на автоматичне відшкодування податку на додану вартість відповідно до декларацій із податку на додану вартість за вересень та за листопад 2015 року, а повідомлення Інспекції від 07.12.2015 №00048/26-50-28-01 щодо відмови Підприємству у автоматичному відшкодуванні з податку на додану вартість за жовтень 2015 року було скасоване рішенням ГУ ДФС у м. Києві від 19.01.2016 № 703/10/26-15-26-14, у якому ГУ ДФС у м. Києві зазначило, що відшкодування податку на додану вартість по декларації з податку на додану вартість буде здійснено на рахунок Підприємства на загальних засадах; у листах від 29.12.2015 № 8677/8/26-50-26 та від 20.01.2016 №295/8/26-50-26 податковий орган підтвердив, що ним було проведено камеральні перевірки декларацій Підприємства з податку на додану вартість за вересень 2015 року, жовтень 2015 року та листопад 2015 року, результати яких оформлені довідками, які у розумінні положень статті 86 Податкового кодексу України є документами, що свідчать про відсутність виявлення порушень під час проведення перевірки; запрошення Підприємства податкового органу на перевірку жодним чином не перешкоджає порядку відшкодовування податку на додану вартість, так само як і не перешкоджає можливості Інспекції подати до Казначейства висновки із зазначенням суми згідно декларацій з податку на додану вартість.

На примусове виконання вказаної постанови Окружним адміністративним судом був виданий виконавчий лист від 21.02.2017, який був пред`явленим позивачем до примусового виконання до Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного теруправління юстиції у м.Києві, державним виконавцем якого 24.03.2017 було відкрито виконавче провадження №53624665, боржником за яким є Державна податкова інспекція у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Листом від 07.04.2017 Державна податкова інспекція у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві просила державного виконавця зупинити виконавче провадження, посилаючись на те, що 01.04.2017 набрали чинності зміни до статті 200 Податкового кодексу України, якими не передбачено подачі контролюючим органом до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновку із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету, а також послалась на розгляд касаційної скарги Інспекції у Вищому адміністративному суді України.

Постановами державного виконавця від 14.07.2017 та від 15.11.2017 на Державну податкову інспекцію у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві було накладено штраф за невиконання у встановлений виконавцем строк рішення суду.

Позивач вказує, що незважаючи на узгодження заявленої Підприємством до бюджетного відшкодування суми ПДВ, кошти не були перераховані на рахунок платника податку у банку, та станом на 24.09.2021 відповідач не здійснив позитивних кроків по сплаті коштів на поточний рахунок Приватного підприємств "Дубекспо" №, який був вказаний у поданих ним заявах до декларацій з ПДВ.

За твердженням позивача, грошові кошти, що не надійшли на поточний рахунок підприємства на підставі невиконання судового рішення, не могли приносити додатковий дохід у вигляді відсотків по залишкам рахунків, а тому наявні правові підстави для стягнення на користь позивача збитків (упущеної вигоди).

На підтвердження розміру заявлених збитків позивачем надано копії договорів (додаткових угод) із ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" до поточного рахунку №, що мав приносити відсотки по залишках рахунків, а саме:

- договір від 22.02.2017 про нарахування процентів по залишку коштів на поточному рахунку в національній/іноземній валюті №261079450 від 06.08.2015 на період з 22.02.2017 по 22.08.2017 - відсоткова ставка 7% на залишок по рахунку від 250 000, 01 до 3 000 000, 00 грн;

- договір від 24.11.2017 про нарахування процентів по залишку коштів на поточному рахунку в національній/іноземній валюті №261079450 від 06.08.2015 на період з 24.11.2017 по 21.05.2018 - відсоткова ставка 5 % на залишок по рахунку від 500 000, 01 до 3 000 000, 00 грн;

- договір від 24.11.2017 про нарахування процентів по залишку коштів на поточному рахунку в національній/іноземній валюті №261079450 від 06.08.2015 на період з 24.11.2018 по 24.01.2019 - відсоткова ставка 8 % на залишок по рахунку від 500 000, 01 до 3 000 000, 00 грн;

- заява про приєднання до договору банківського обслуговування корпоративних клієнтів від 22.01.2019 на період з 22.01.2019 по 22.07.2019 - відсоткова ставка 11.5% на залишок по рахунку від 500 000, 01 до 2 000 000,00 грн;

- заява про приєднання до договору банківського обслуговування корпоративних клієнтів від 23.07.2019 на період з 23.07.2019 по 23.01.2020 - відсоткова ставка 11.5% на залишок по рахунку від 500 000, 01 до 2 000 000,00 грн;

- заява про приєднання до договору банківського обслуговування корпоративних клієнтів від 27.01.2020 на період з 27.01.2020 по 27.07.2020 - відсоткова ставка 10.5% на залишок по рахунку від 500 000, 01 до 2 000 000,00 грн;

- заява про приєднання до договору банківського обслуговування корпоративних клієнтів від 27.07.2020 на період з 27.07.2020 по 28.07.2020 - відсоткова ставка 2.5% на залишок по рахунку від 500 000, 01 до 2 000 000,00 грн.

Таким чином, як зазначає позивач, наявні правові підстави для стягнення з Державного бюджету 201 895, 12 грн упущеної вигоди, спричиненої бездіяльністю Головного управління Державної податкової служби у м.Києві.

У жовтні 2021 року Підприємство звернулось у Господарський суд міста Києва з позовом до Головного управління Державної податкової служби у м.Києві про стягнення 201 895,12 грн упущеної вигоди, однак ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.10.2021 у справі №910/16105/21, залишеною без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.04.2022, відмовлено Підприємству у відкритті провадження у справі, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України.

Суди виходили із того, що визначений позивачем у вказаній справі відповідач - Головне управління Державної податкової служби у м. Києві, відповідно до ст.95 Цивільного кодексу України, є філією (іншим відокремленим підрозділом) Державної податкової служби та не є самостійною юридичною особою, не наділений цивільною правоздатністю і дієздатністю, а також не може бути самостійною стороною у судовому процесі.

У зв`язку із викладеними обставинами, позивач у травні 2022 року звернувся до суду із даним позовом до Державної податкової служби України про стягнення за рахунок Державного бюджету України 201895,12грн упущеної вигоди, спричиненою бездіяльністю податкового органу.

Під час розгляду даної справи у суді першої інстанції Верховним Судом були переглянуті судові рішення у справі №826/7041/16 і постановою від 27 вересня 2022 року касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДФС у місті Києві залишено без задоволення.

Проте, Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2016 скасовано в частині задоволених позовних вимог про зобов`язання Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДФС у місті Києві подати до Головного управління Державної казначейської служби у місті Києві висновки із зазначенням сум згідно декларацій із податком на додану вартість: за вересень 2015 року у розмірі 592226,00 грн., за жовтень 2015 року у розмірі 98800,00 грн., за листопад 2015 року у розмірі 599434,00 грн., які підлягають відшкодуванню з бюджету на користь Приватного підприємства "Дубекспо", із ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з Державного бюджету України на користь Приватного підприємства "Дубекспо" бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за вересень 2015 року у розмірі 592226,00 грн., за жовтень 2015 року у розмірі 98800,00 грн., за листопад 2015 року у розмірі 599434,00 грн.

В іншій частині постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2016 у справі №826/7041/16 залишено без змін.

Скасовуючи постанову апеляційного адміністративного суду у вказаній справі, Верховний Суд виходив із того, що законами України від 24.12.2015 № 909-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році" та від 21.12.2016 № 1797-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні" внесено зміни до статті 200 Податкового кодексу України, зокрема, й щодо порядку бюджетного відшкодування податку на додану вартість. У зв`язку з прийняттям вказаних змін до Податкового кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 25.01.2017 № 26 визнано таким, що втратив чинність Порядок взаємодії органів державної податкової служби та органів державної казначейської служби в процесі відшкодування податку на додану вартість, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.01.2011 № 39.

За вказаних обставин, Верховний Суд прийшов до висновку, що із врахуванням встановленого судом апеляційної інстанції права Підприємства на бюджетне відшкодування податку на додану вартість за вересень 2015 року у розмірі 592226,00 грн., за жовтень 2015 року у розмірі 98800,00 грн. та за листопад 2015 року у розмірі 599434,00 грн., а також відсутність механізму реального відшкодування платнику податків узгодженої суми бюджетного відшкодування вказаного податку, такі способи захисту порушеного права як зобов`язання контролюючого органу надати висновок про підтвердження заявленої платником податків суми бюджетного відшкодування або внести заяву Підприємства до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування не призведуть до ефективного відновлення права платника податків. Оскільки податкове законодавство передбачає право Підприємства на повернення суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, Підприємство у цій справі має майновий інтерес щодо відшкодування з бюджету податку на додану вартість за вересень 2015 року у розмірі 592226,00 грн., за жовтень 2015 року у розмірі 98800,00 грн. та за листопад 2015 року у розмірі 599434,00 грн., яка охоплюються поняттям "майно" в аспекті частини першої статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, тоді як ефективним способом захисту, який забезпечить поновлення порушеного права платника податків, є стягнення з Державного бюджету України на користь суб`єкта господарювання заборгованості бюджету із відшкодування податку на додану вартість та пені, нарахованої на суму такої заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено наявності у діях відповідача повного складу цивільного правопорушення, який є підставою для відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.

Північний апеляційний господарський суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У пункті 8 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Крім того, за загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Оскільки відшкодування збитків є однією з форм цивільно-правової відповідальності, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, в тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди не настає.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-64гс11 та постановах Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 908/2261/17, від 31.07.2019 у справі № 910/15865/14, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 56 Конституції України надає право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зазначене положення основного Закону України реалізується нормами статті 1173 ЦК України, якими закріплено спеціальний випадок відшкодування шкоди, що має певні особливості порівняно з загальними правилами про деліктну відповідальність.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно із пунктом 21.3. статті 21 Податкового кодексу України шкода, завдана платнику податків неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи контролюючого органу, відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету, передбачених для фінансування цього органу, незалежно від вини цієї особи.

Наведені статті є спеціальними, оскільки передбачають певні особливості, відмінні від загальних правил деліктної відповідальності за статтею 1166 ЦК України, а саме: а) наявність владно-адміністративного, тобто обов`язкового, одностороннього характеру дій органів державної влади, місцевого самоврядування; б) завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю зазначених суб`єктів; в) настання відповідальності незалежно від вини цих органів.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини перша, третя статті 74 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України)).

Таким чином, при зверненні з позовом про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами протиправність (неправомірність) поведінки заподіювача збитків, наявність збитків та їх розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, що виражається в тому, що збитки мають виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача збитків.

За змістом пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України до складу збитків у вигляді упущеної вигоди входять: 1) неотриманні стороною доходи, які вона могла б реально отримати за звичайних обставин якби її право не було порушено; 2) доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною; 3) неодержаний прибуток, на який сторона, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Отже, згідно наведених норм упущеною вигодою є неодержаний (не отриманий) дохід, який кредитор міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено, а боржник додержувався правил здійснення господарської діяльності.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання певних грошових сум, якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Відтак, звернення з вимогою про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди покладає на кредитора (позивача) обов`язок також довести, окрім наведеного, реальну можливість отримання визначених ним доходів, тобто, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила можливості їх отримання.

Крім того, позивач (кредитор) має довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц та постановах Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 у справі №910/14341/18, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20.

Тобто, вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №127/16524/16-ц).

Водночас, відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди має свою специфіку, обумовлену низкою факторів, що зумовлено, зокрема, особливістю правової природи категорії збитків у вигляді упущеної вигоди, оскільки у момент вчинення правопорушення упущена вигода є лише можливою (майбутньою), а не наявною майновою втратою, а її розмір допустимо встановити лише приблизно, із деякими припущеннями, адже досить складним є визначення розміру тих втрат, які ще не сталися (не наступили фізично), позаяк невідомо, які чинники могли б мати вплив на прибуток (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 925/556/21 зроблено висновок, що ухвалення попереднього судового рішення про визнання протиправними дій (бездіяльності) контролюючого органу (його посадових (службових) осіб) не є необхідним для вирішення іншої справи, у якій розглядаються позовні вимоги про відшкодування збитків (шкоди), завданих такими діяннями, а господарський суд може самостійно встановити наявність чи відсутність складу відповідного цивільного правопорушення, яке стало підставою для звернення до суду, шляхом оцінки наданих сторонами доказів.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що вимога про стягнення коштів з державного бюджету з підстав порушення контролюючим органом прав платника податків може мати різну природу. В одних випадках вона є ефективним способом відновлення права платника (тобто, є способом захисту в публічно-правових відносинах), як наприклад, зазначено у висновку Великої Палати, викладеному в пунктах 71 та 74 постанови від 19.01.2023 у справі № 140/1770/19, де йшлося про такий спосіб захисту права платника податків на отримання заборгованості з бюджетного відшкодування ПДВ. В інших випадках стягнення коштів з державного бюджету є результатом судового захисту позивача в деліктному зобов`язанні, коли порушене право вже не відновлюється та/або позивач одержує компенсацію наслідків порушення (як і в цій справі, де не йдеться про відновлення таким способом права позивача на отримання коштів з бюджету, оскільки він не має права на отримання цих коштів у межах податкових відносин в умовах, якби контролюючий орган не вчинив порушення).

Щодо першої складової, необхідної для відшкодування збитків, а саме - протиправної поведінки особи (податкового органу), позивач посилається на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24.11.2016 у справі №826/7041/16, яка набрала законної сили в частині визнання протиправною бездіяльності Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві стосовно неподання до Казначейства висновків із зазначенням суми згідно декларацій із податком на додану вартість за вересень-листопад 2015 року.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що контролюючий орган повинен направити платнику податку повідомлення, яке відповідає додатку до Порядку №1128, та надати детальні пояснення та розрахунки за критеріями, значення яких не дотримано платником. Відповідне рішення може бути оскаржене платником податку у встановленому порядку. Якщо контролюючий орган у встановлений термін не надіслав платнику податку зазначеного повідомлення, вважається, що такий платник відповідає критеріям для одержання права на автоматичне бюджетне відшкодування податку.

Як встановив суд апеляційної інстанції у справі №876/7041/16, Підприємством не було отримано жодного повідомлення про невідповідність платника податків критеріям, що надають право на автоматичне відшкодування податку на додану вартість відповідно до декларацій з податку на додану вартість за вересень та листопад 2015 року, а повідомлення Інспекції від 07.12.2015 №00048/26-50-28-01 було скасоване рішенням ГУ ДФС у м. Києві від 19.01.2016 № 703/10/26-15-26-14.

Також судом апеляційної інстанції у вказаній справі було встановлено, що Інспекцією були проведені камеральні перевірки декларацій Підприємства з податку на додану вартість за вересень 2015 року, жовтень 2015 року та листопад 2015 року, результати яких оформлені довідками у формі висновку про результати камеральної перевірки даних, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість за вересень 2015 року, жовтень 2015 року та листопад 2015 року, що підтверджується листами Інспекції від 29.12.2015 № 8677/8/26-50-26 та від 20.01.2016 № 295/8/26-50-26.

Таким чином, суд апеляційної інстанції у справі №876/7041/16 дійшов висновку, що у розумінні положень статті 86 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за результатами камеральних перевірок даних, задекларованих Підприємством у податковій звітності з податку на додану вартість за вересень 2015 року, жовтень 2015 року та листопад 2015 року, порушень виявлено не було.

Верховний Суд, розглядаючи касаційну скаргу на вказану постанову, вказав, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що Підприємство має право на бюджетне відшкодування податку на додану вартість в автоматичному режимі по податкових декларація з податку на додану вартість за вересень 2015 року, жовтень 2015 року та листопад 2015 року є обґрунтованим.

При цьому, невиконання податковим органом обов`язку щодо подання висновку до органу казначейства щодо суми, яка підлягає відшкодуванню з бюджету спричиняло порушення права платника податків на отримання з бюджету суми відшкодування податку на додану вартість, а такі способи судового захисту як визнання протиправною бездіяльності податкового органу щодо неподання до органу казначейства висновку із зазначенням відповідної суми бюджетного відшкодування та зобов`язання податкового органу вчинити передбачені законодавством дії, спрямовані на підготовку і надання відповідного висновку органам казначейства, були сформульовані Верховним Судом України виходячи, зокрема, з чинного на той час законодавства.

Таким чином, судовими рішеннями у справі №876/7041/16 було встановлено протиправну бездіяльність Державної податкової інспекції у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві, правонаступник якої наразі входить до структури у Головного управління ДПС у м. Києві.

Доводи відповідача про те, що він не був учасником справи №876/7041/16 і відсутні підтвердження щодо його неправомірної поведінки/бездіяльності, апеляційним господарським судом відхиляються, оскільки, як встановлено судовими рішеннями у справі №910/16105/21, згідно з наказом №643 від 12.11.2020 "Про затвердження положень про територіальні органи Державної податкової служби" кожен територіальний орган Державної податкової служби, утворений як її відокремлений підрозділ, є правонаступником майна, прав та обов`язків відповідного територіального органу Державної податкової служби, що ліквідується, а відповідно до Положення про Головне управління Державної податкової служби у м. Києві, затвердженого наказом Державної податкової служби України №643 від 12.11.2020, Головне управління Державної податкової служби у м. Києві є територіальним органом, утвореним на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі №761/3884/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі №910/5201/19.

За встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства та враховуючи обставини, встановлені судовими рішеннями у справах №876/7041/16 та №910/16105/21, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що позивачем доведено протиправну бездіяльність одного із підрозділів Державної податкової служби України, внаслідок якої позивачу не були повернуті суми бюджетного відшкодування з ПДВ по деклараціях за вересень-листопад 2015 року, а відповідальним за дії і бездіяльність вказаного підрозділу є саме Державна податкова служби України.

Щодо другої складової, необхідної для відшкодування збитків, а саме - наявності самих збитків і їх розміру, позивач посилається на те, що ним було укладено ряд договорів (додаткових угод) із ПАТ "Перший Український Міжнародний Банк" щодо поточного рахунку № НОМЕР_1 і у разі недопущення бездіяльності податковим органом і своєчасного перерахування на вказаний рахунок бюджетного відшкодування з ПДВ в загальній сумі 1 290 460,00 грн позивач би отримав відсотки на залишок коштів на поточному рахунку, розмір яких би становив: за період з 22.02.2017 по 22.08.2017 в сумі 44874,97 грн (процентна ставка 7%); за період з 24.11.2017 по 21.05.2018 в сумі 31466,01 грн (процентна ставка 5%); за період з 24.07.2018 по 24.01.2019 в сумі 52042,66 грн (процентна ставка 8%); за період з 22.01.2019 по 22.07.2019 в сумі 73591,58 грн (процентна ставка 11,5%); за період з 23.08.2019 по 23.01.2020 в сумі 74811,32 грн (процентна ставка 11,5%); за період з 24.01.2020 по 24.07.2020 в сумі 67192,31 грн (процентна ставка 10,5%) та за період з 27.07.2020 по 28.08.2020 в сумі 2828,41 грн (процентна ставка 2,5%) (таблиця 1 Розрахунок упущеної вигоди, що міститься у позовній заяві).

Всього, за доводами позивача, розмір упущеної вигоди становить 201895,12 грн і вказана сума заявлена ним до стягнення, хоча якщо скласти всі значення у стовбці "Упущена вигода" в таблиці 1, що міститься у позовній заяві, то загальна сума становить 346 807,26 грн.

Проте, як вірно зазначив суд першої інстанції, сама лише наявність укладених договорів про нарахування процентів до поточного рахунку позивача не є свідченням реальності отримання відповідного доходу при належному виконанні зобов`язання контролюючим органом, оскільки наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання прибутку не є підставою для його стягнення.

Тому є вірним висновок суду першої інстанції про те, що у цьому випадку наявність підстав для стягнення на користь позивача відповідних сум бюджетного відшкодування, встановлена судовим рішенням, не може бути підставою для стягнення збитків у вигляді упущеної (втраченої) вигоди.

Апеляційним господарським судом при цьому враховано, що частиною третьою статті 147 Господарського кодексу України визначено, що збитки, завдані суб`єкту господарювання порушенням його майнових прав громадянами чи юридичними особами, а також органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, відшкодовуються йому відповідно до закону.

Відповідно до пункту 200.23 статті 200 Податкового кодексу України, суми податку, не відшкодовані платникам протягом визначеного цією статтею строку, вважаються заборгованістю бюджету з відшкодування податку на додану вартість. На суму такої заборгованості нараховується пеня на рівні 120 відсотків облікової ставки Національного банку України, встановленої на момент виникнення пені, протягом строку її дії, включаючи день погашення.

Нормами Податкового кодексу України визначено право платника податків на нарахування пені на суму заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість з моменту її виникнення до дня погашення включно.

З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що позивач неодноразово звертався із відповідними позовами про стягнення сум пені щодо протермінування бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за періоди починаючи з 07.12.2016 по 30.09.2020 і на користь позивача Окружним адміністративним судом міста Києва були ухвалені відповідні рішення (справи №№826/18845/16, 826/11992/18, 826/11826/18, 826/16497/18, 640/19198/18, 640/22051/18, 640/312/19, 640/15293/19, 640/20609/19, 640/12803/19, 640/5165/20, 640/24867/20, 640/32017/20), проте стягнуті за вказаними судовими рішенням санкції за не відшкодоване ПДВ позивачем не враховані при розрахунку упущеної вигоди.

Крім цього, згідно правових позицій Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 09.11.2023 у справі №420/2411/19, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором, до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання застосовуються вимоги частини другої статті 625 ЦК України, отже позивач має право на нарахування 3% річних та інфляційних втрат коштів, що також не було враховано у розрахунку упущеної вигоди.

Таким чином, позивачем належними доказами не обґрунтовано розмір заявлених до стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди.

У зв`язку із недоведеністю наявності і розміру збитків, не підлягає дослідженню питання наявності чи відсутності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю і збитками.

Оцінивши наявні докази у справі в їх сукупності, враховуючи наведені норми чинного законодавства та встановлені обставини справи, апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено у діях відповідача складу цивільного правопорушення, а тому позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди задоволенню не підлягають.

За таких обставин доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог свого підтвердження не знайшли, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставами для скасування рішення господарського суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно встановив суттєві для справи обставини, дослідив та правильно оцінив наявні у матеріалах справи докази, вірно кваліфікував спірні правовідносини та правильно застосував до них належні норми матеріального і процесуального права, а тому рішення Господарського суду міста Києва законне та обґрунтоване, отже, підстави для його скасування відсутні.

Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Дубекспо" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 08 вересня 2023 року - без змін.

2. Справу повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18.01.2024.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.П. Коробенко

Г.А. Кравчук