РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.01.2024Справа № 904/4469/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Бондарчук В.В., за участю секретаря судового засідання Ярошевської І.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження

позовну заяву Фізичної особи-підприємця Петровського Антона Олександровича, Чернігівська обл., Чернігівський р-н, смт. Олишівка

до Фізичної особи-підприємця Бригінця Павла Васильовича, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг

про стягнення 132 494,32 грн,

Представники сторін:

від позивача: Олійник Є.О.;

від відповідача: Хоменко А.С.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Петровський Антон Олександрович (далі - ФОП Петровський А.О./позивач) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Фізичної особи-підприємця Бригінця Павла Васильовича (далі - ФОП Бригінець П.В./відповідач) про стягнення 132 494,32 грн, у тому числі: 100 000,00 грн - основного боргу, 1 671,00 грн - 3% річних, 28 935,28 грн - пені та 1 888,04 грн - інфляційних втрат, у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань за договором суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020.

Господарський суд Дніпропетровської області ухвалою від 22.08.2023 матеріали позовної заяви Фізичної особи-підприємця Петровського Антона Олександровича направив за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

20.09.2023 матеріали позовної заяви надійшли до Господарського суду міста Києва та за результатом автоматизованого розподілу судової справи передані на розгляд судді Бондарчук В.В.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 21.09.2023 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

23.10.2023 до канцелярії суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, до якого ФОП Бригінець П.В. долучив клопотання про витребування у позивача додаткових доказів, а саме: оригіналів договору суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020 та акту прийому-передачі приміщення від 01.02.2020, копії яких долучено до позову, а також клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

У поданому відзиві ФОП Бригінець П.В. заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що договір суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020 та акт прийому-передачі приміщення до цього договору відповідачем не підписувались, відповідно у ФОП Бригінця П.В. відсутній обов`язок зі здійснення будь-яких платежів за цим договором.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 30.10.2023 постановив здійснювати розгляд справи №904/4469/23 за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін, призначив судове засідання на 20.11.2023, а також зобов`язав ФОП Петровського А.О. надати у судове засідання 20.11.2023 на огляд суду оригінали договору суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020 та акту прийому-передачі приміщення від 01.02.2020.

08.11.2023 до канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

15.11.2023 до канцелярії суду від відповідача надійшла заява про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

20.11.2023 суд оголосив перерву у судовому засіданні до 11.12.2023 та повторно зобов`язав позивача надати у судове засідання 11.12.2023 на огляд суду оригінали договору суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020 та акту прийому-передачі приміщення від 01.02.2020.

11.12.2023 до канцелярії суду від позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача про проведення експертизи.

11.12.2023 у судовому засіданні суд дослідив надані позивачем оригінали договору суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020 та акту прийому-передачі приміщення від 01.02.2020, внаслідок чого суд протокольною ухвалою відмовив ФОП Бригінцю П.В. у задоволенні клопотання про призначення у справі судової експертизи, оскільки не вбачає необхідності у застосуванні спеціальних знань для вирішення спору.

Суд оголосив перерву у судовому засіданні до 22.01.2024.

16.01.2024 до канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів.

22.01.2024 від відповідача вдруге надійшло клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

22.01.2024 у судове засідання у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням власних технічних засобів з`явилися представники ФОП Петровського А.О. та ФОП Бригінця П.В.

Зокрема, у судовому засіданні представник ФОП Бригінця П.В. просив суд задовольнити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Суд залишив без розгляду клопотання відповідача про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, оскільки аналогічне клопотання вже розглянуто судом 11.12.2023.

Представник ФОП Петровського А.О. у судовому засіданні просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник ФОП Бригінця П.В. просив суд відмовити у задоволенні позову із підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

01.06.2016 між ФОП Драловим С.І. (далі - орендодавець) та ФОП Петровським А.О. (далі - орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення №01-06/ОНП/2016, яким регулюються правовідносини, пов`язані із передачею орендодавцем орендареві у строкове платне користування наступного нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, 166-Б, нежитлові приміщення, розміщені на першому поверсі, що зазначено у додатку №1, який є невід`ємною частиною цього договору.

Цей договір набуває чинності з моменту підписання акту прийому-передачі і діє до 01.03.2022 включно (п. 3.1. договору в редакції додаткової угоди від 01.05.2019).

01.05.2023 між ФОП Драловим С.І. та ФОП Петровським А.О. укладено договір оренди нежитлового приміщення №010523, яким регулюються правовідносини пов`язані із передачею орендодавцем орендареві у строкове платне користування наступного нежитлового приміщення за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, 166.

Цей договір набуває чинності з моменту підписання акту прийому-передачі і діє до 31.03.2026 включно (п. 4.1. договору).

Отже, ФОП Дралов С.І. передав, а позивач прийняв за актами прийому-передачі нежитлових приміщень від 01.07.2016 та від 01.05.2023 нежитлове приміщення за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, 166-Б та 166 відповідно.

01.02.2020 між Фізичною особою-підприємцем Петровським Антоном Олександровичем (далі - орендар) та Фізичною особою-підприємцем Бригінцем Павлом Васильовичем (далі - суборендар) укладено договір суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020.

Цим договором регулюються правовідносини, пов`язані із передачею орендарем суборендареві у строкове платне користування наступного нежитлового приміщення: частина нежитлових приміщень №8, №7, №6 в літері «Б» у будинку №166 по Харківському шосе у місті Києві, які розміщені на першому поверсі, що зазначено у додатку №1, який є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.1. договору).

У відповідності до п. 1.1.2. договору загальна площа приміщення: 20,0 кв.м.

У п. 1.3. договору визначено, що метою суборенди є розміщення магазину мобільних телефонів та аксесуарів.

Згідно із п. 3.1. договору плата за суборенду, яка підлягає сплаті суборендарем за перший місяць (лютий 2020 року) орендарю становить 13 000,00 грн (без ПДВ). Плата за суборенду, яка підлягає сплаті суборендарем за другий і третій місяць (березень і квітень 2020 року) орендарю становить по 20 000,00 грн відповідно (без ПДВ). Починаючи із четвертого місяця (травень 2020 року) плата за суборенду, яка підлягає сплаті суборендарем щомісячно орендарю становить 25 000,00 грн (без ПДВ). У суму плати за суборенду включаються плата за користування приміщення та плата за користування земельною ділянкою, на якій розташоване приміщення.

Протягом 3-х днів з дня підписання цього договору суборендар сплачує орендарю грошові кошти у розмірі 25 000,00 грн, що є гарантійним платежем, та зараховуються як плата за суборенду за останній місяць суборенди. При достроковому припиненні цього договору за ініціативою будь-якої із сторін, платіж за останній місяць зараховується орендарем як плата за суборенду за останній місяць суборенди (п. 3.2. договору).

Протягом 3-х днів з дня підписання акту прийому-передачі суборендар сплачує орендарю грошові кошти у розмірі 13 000,00 грн, що зараховуються як плата за суборенду за перший місяць суборенди (лютий 2020 року) (п. 3.3. договору).

Відповідно до п. 3.4. договору плата за суборенду починає нараховуватись із дати підписання акту прийому-передачі.

Згідно із п. 3.5. договору плата за суборенду за наступні після першого місяці здійснюється суборендарем щомісячно не пізніше 25 (двадцять п`ятого) числа поточного місяця за наступний.

У п. 4.8. договору сторони визначили, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним в Україні законодавством.

Цей договір набуває чинності з моменту підписання акту прийому-передачі і діє до 31.01.2022 включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення договору за один місяць до закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, що передбачені договором (п. 4.1. договору).

Оскільки матеріали справи не містять заяви однієї із сторін про припинення цього договору, відповідно в силу положень п. 4.1. договору він є продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, що передбачені договором.

Позивачем та відповідачем підписано план схему приміщення, що є додатком № 1 до договору.

Отже, 01.02.2020 за актом прийому-передачі приміщення згідно договору суборенди нежитлового приміщення №01-025/СНП-12/2020, позивач передав, а відповідач прийняв в оренду частину нежитлового приміщення №8, №7, №6 в літері «Б» у будинку №166 по Харківському шосе у місті Києві загальною площею 20,0 кв.м.

Позивач стверджує, що у період із лютого 2020 року по грудень 2022 року відповідач здійснював орендні платежі у повному обсязі, проте, починаючи із січня 2023 року, припинив виконувати свої зобов`язання зі здійснення орендної плати.

Так, за твердженням позивача, у відповідача утворилась заборгованість за оренду нежитлового приміщення за період із січня по травень 2023 року у сумі 100 000,00 грн.

12.07.2023 позивач супровідним листом від 03.07.2023 надіслав на адресу відповідача для підписання:

- акт звірки взаємних розрахунків за договором № 01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020 у 2-х екземплярах;

- рахунок-фактуру №4 від 31.01.2023 в 1-у екземплярі та акт надання послуг №3101-1 від 31.01.2023 в 2-х екземплярах;

- рахунок-фактуру №8 від 28.02.2023 в 1-у екземплярі та акт надання послуг №2802-2 від 28.02.2023 в 2-х екземплярах;

- рахунок-фактуру №12 від 31.03.2023 в 1-у екземплярі та акт надання послуг №3103-3 від 31.03.2023 в 2-х екземплярах;

- рахунок-фактуру №16 від 30.04.2023 в 1 екземплярі та акт надання послуг №3004-4 від 30.04.2023 в 2-х екземплярах;

- рахунок-фактуру №20 від 31.05.2023 в 1 екземплярі та акт надання послуг №3105-5 від 31.05.2023 в 2-х екземплярах.

Проте, згідно із даними трекінгу АТ «Укрпошта» за №563 поштове відправлення повернулося за зворотньою адресою внаслідок закінчення встановленого терміну зберігання.

За таких обставин, позивач звернувся до суду із цим позовом про стягнення із ФОП Бригінця П.В. заборгованості з орендних платежів за період із січня по травень 2023 року включно у сумі 100 000,00 грн, а також просить суд стягнути пеню у розмірі 28 935,28 грн, 3% річних у сумі 1 671,00 грн та інфляційні втрати у розмірі 1 888,04 грн, нараховані за період із 27.12.2022 по 07.08.2023.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судових засіданнях всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ст. 13 ГПК України).

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. 76, ст. 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ч. 1 ст. 174 ГК України).

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ч. 3 ст. 774 ЦК України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Частиною 1 статті 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Згідно із ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном із наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 283 ГК України унормовано, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Як встановлено судом вище, між позивачем та відповідачем укладено договір суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020, відповідно до якого ФОП Петровський А.О. передав, а ФОП Бригінець П.В. прийняв за актом прийому-передачі частину нежитлового приміщення №8, №7, №6 в літері «Б» у будинку №166 по Харківському шосе у місті Києві загальною площею 20,0 кв.м.

Судом встановлено, що відповідач, починаючи із січня 2023 року не здійснював орендну плату, внаслідок чого виникла заборгованість з орендних платежів за період із січня по травень 2023 року у сумі 100 000,00 грн.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Так, згідно із п. 3.5. договору плата за суборенду за наступні після першого місяця здійснюється суборендарем щомісячно не пізніше 25 (двадцять п`ятого) числа поточного місяця за наступний.

Проте, відповідач у порушення п. 3.5. договору орендну плату за січень-травень 2023 року не здійснив.

Судом також встановлено, що 12.07.2023 позивач супровідним листом від 03.07.2023 надіслав на адресу відповідача (50008, місто Кривий Ріг, вул. Генерала Радієвського, буд. 21, кв. 50) для підписання: акт звірки взаємних розрахунків за договором № 01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020; рахунок-фактура №4 від 31.01.2023 та акт надання послуг №3101-1 від 31.01.2023; рахунок-фактура №8 від 28.02.2023 та акт надання послуг №2802-2 від 28.02.2023; рахунок-фактура №12 від 31.03.2023 та акт надання послуг №3103-3 від 31.03.2023; рахунок-фактура №16 від 30.04.2023 та акт надання послуг №3004-4 від 30.04.2023; рахунок-фактура №20 від 31.05.2023 та акт надання послуг №3105-5 від 31.05.2023, проте поштове відправлення повернуто позивачу із відміткою АТ «Укрпошта»: «за закінченням встановленого терміну зберігання».

Суд звертає увагу, що відповідно до Цивільного кодексу України, договір найму (оренди) не є договором про надання послуг, тож як наслідок, за висновками суду, зважаючи на специфіку правовідносин, незмінність об`єкту оренди, періодичність оплати та розмір відповідних платежів, визначених виключно умовами договору, відсутня необхідність щомісячного засвідчення актом.

Чинне законодавство про оренду не вимагає щомісячного підтвердження факту користування майном актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), які притаманні здебільшого договорам підряду та/або договорам про надання послуг (ст.ст. 882, 901 Цивільного кодексу України).

Більше того, умовами договору суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020 також не передбачено щомісячного підтвердження факту користування орендованим майном відповідними актами.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, судом вище встановлено, що відповідач не здійснював орендні платежі за користування нежитловим приміщенням у період із січня по травень 2023 року, внаслідок чого у ФОП Бригінця П.В. виникла заборгованість у розмірі 100 000,00 грн.

Щодо доводів ФОП Бригінця П.В. про те, що він не підписував договір суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020 та акт прийому-передачі приміщення від 01.02.2020, суд зазначає, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18).

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів визнання договору суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020 недійсним у судовому порядку.

Крім того, суд зазначає, що згідно відомостей, які містяться в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності ФОП Бригінця П.В. є роздрібна торгівля комп`ютерами, периферійним устаткуванням і програмним забезпеченням у спеціалізованих магазинах.

Так, у п. 1.3. договору суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020 визначено, що метою суборенди є розміщення магазину мобільних телефонів та аксесуарів.

Також, в матеріалах справи містяться роздруківки із зображеннями магазинів із назвою «Mobilife», які за твердженням позивача належать відповідачу, що не заперечувалось останнім у судовому засіданні.

Зокрема, із наданої позивачем роздруківки із сайту mobilifem.prom/ua/contacts вбачається місце знаходження магазину «Mobilife»: м. Київ, вул. Харківське шосе, 166А, тобто місцезнаходження орендованого відповідачем нежитлового приміщення, при цьому факт користування орендованим приміщенням відповідач не спростовував у судовому засіданні, а наголошував лише на непідписанні договору суборенди.

Ураховуючи встановлене вище, дослідивши надані сторонами докази у сукупності та заслухавши представників сторін у судових засіданнях, суд дійшов висновку, що відповідач порушив умови договору суборенди нежитлового приміщення №01-02/СНП-12/2020 від 01.02.2020 та положення ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, що має наслідком задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості у розмірі 100 000,00 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення пені у розмірі 28 935,28 грн, 3% річних у сумі 1 671,00 грн та інфляційних втрат у розмірі 1 888,04 грн, нарахованих за період із 27.12.2022 по 07.08.2023, суд зазначає таке.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно ч. 1 ст. 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Так, сторони у п. 4.8. договору визначили, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним в Україні законодавством.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені, та встановив, що ФОП Петровським А.О. допущено арифметичну помилку.

Таким чином, за розрахунком суду обґрунтованими до стягнення є сума пені у розмірі 21 587,68 грн, що має наслідком часткове задоволення цих вимог.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, і встановив, що при обчисленні інфляційних втрат також допущено арифметичну помилку.

За розрахунком суду обґрунтованими до стягнення є суми 3% річних у розмірі 1 671,00 грн та інфляційних втрат у розмірі 1 289,75 грн, що має наслідком часткове задоволення цих вимог.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволеним вимогам.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 13 000,00 грн, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані із витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом ч. 1, 3 ст. 124 ГПК України, разом із першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Статтею 126 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачем надано: договір про надання адвокатських послуг від 03.07.2023, укладений між позивачем та адвокатським об`єднанням «Фенікс», акт приймання-передачі наданих юридичних послуг №1 від 08.08.2023 до цього договору на суму 13 000,00 грн.

Так, згідно із п. 4.1. договору за надання послуг відповідно до умов п. 1.1. договору, за взаємною згодою сторін замовник сплачує адвокатському об`єднанню винагороду у національній валюті у розмірі 13 000,00 грн протягом 10 календарних днів з дати ухвалення рішення у справі.

У відповідності до акту приймання-передачі наданих юридичних послуг №1 від 08.08.2023, вартість наданих послуг, що належить до сплати замовником відповідно до п. 4.1. договору про надання послуг №7 від 03.07.2023, становить 13 000,00 грн, без ПДВ.

Отже, із наведеного вбачається, що позивачем надано суду належні докази витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають сплаті позивачем у межах цієї справи, у розмірі 13 000,00 грн.

Разом із тим, приймаючи до уваги, що позовні вимоги ФОП Петровського А.О. задоволено частково, відповідно вимога про стягнення із відповідача витрат на професійну правничу допомогу підлягає задоволенню частково, а саме пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Петровського Антона Олександровича задовольнити частково.

Стягнути із Фізичної особи-підприємця Бригінця Павла Васильовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Петровського Антона Олександровича ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) заборгованість у розмірі 100 000 (сто тисяч) грн 00 коп., пеню у розмірі 21 587 (двадцять одна тисяча п`ятсот вісімдесят сім) грн 68 коп., 3 % річних у сумі 1 671 (одна тисяча шістсот сімдесят одна) грн 00 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 289 (одна тисяча двісті вісімдесят дев`ять) грн 75 коп., витрати на професійну правничу допомогу у сумі 12 220 (дванадцять тисяч двісті двадцять) грн 37 коп. та судовий збір у розмірі 2 523 (дві тисячі п`ятсот двадцять три) грн 03 коп.

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів в порядку, передбаченому ст.ст. 253-259, з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено: 25.01.2024.

Суддя В.В. Бондарчук