РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.01.2024Справа № 910/16889/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С. О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка"

до Державного підприємства "Завод 410 ЦА"

про стягнення 659412,15 грн

без повідомлення (виклику) учасників справи

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Завод 410 ЦА" про стягнення 659412,15 грн, з яких 106955,96 грн 3% річних та 552456,19 грн інфляційні втрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, у зв`язку із неналежним виконанням грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу № УМТЗ-17-199/2 від 25.09.2017, заборгованість за яким встановлена рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 у справі № 910/17065/20, яке набрало законної сили.

Процесуальні дії у справі, розгляд заяв, клопотань.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.11.2023 вказану позовну заяву залишено без руху.

16.11.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 17.11.2023 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/16889/23, розгляд справи постановив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи ухвала суду від 17.11.2023 була направлена судом в електронний кабінет Державного підприємства "Завод 410 ЦА" та доставлена 22.11.2023, що підтверджується повідомленням про доставку електронного листа.

Отже, згідно із п. 2 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи.

19.01.2024 від через систему Електронний суд від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд: поновити строк для подачі відзиву на позовну заяву та прийняти відзив на позовну заяву, врахувати його при розгляді справи по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2024 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву, відзив залишено без розгляду.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Згідно із ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позиція позивача

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань не здійснив погашення заборгованості за договором купівлі-продажу № УМТЗ-17-199/2 від 25.09.2017 у сумі 1184289, 19грн, що встановлена рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/17065/20.

У зв`язку із простроченням відповідачем виконання зобов`язання за договором купівлі-продажу № УМТЗ-17-199/2 від 25.09.2017, яке встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 в справі № 910/17065/20, позивачем заявлено до стягнення з відповідача, нараховані за період 20.10.2020 по 23.10.2023 інфляційні втрати у сумі 552456,9 грн та 3% річних у сумі 106955,96 грн.

Позиція відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.01.2024 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву, відзив залишено без розгляду.

ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Згідно із матеріалів справи, 25.09.2017 між Державним підприємством "Завод 410 ЦА" як покупцем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка", як продавцем укладено Договір №УМТЗ-17-199/2 купівлі-продажу (далі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов`язується протягом строку дії договору поставити покупцю товари, зазначені у п. 1.3 цього договору, а покупець - прийняти і оплатити товари.

В подальшому між сторонами договору вносились зміни, шляхом укладення Додаткових угод до договору, зокрема:

- 20.11.2017 між сторонами укладено Додаткову угоду №1, відповідно до якої сторонами погоджено ціну договору - 392 563,54 грн;

- 25.12.2017 - Додаткову угоду №2, відповідно до якої ціна договору становить 416539,90 грн;

- 26.12.2017 - Додаткову угоду №3, відповідно до якої ціна договору становить 618272,82 грн;

- 26.12.2017 - Додаткову угоду №4, відповідно до якої ціна договору становить 709468,81 грн;

- 08.02.2018 - Додаткову угоду №5, відповідно до якої ціна договору становить 737959,22 грн;

- 20.02.2018 - Додаткову угоду №6, відповідно до якої ціна договору становить 1007796,49 грн;

- 26.02.2018 - Додаткову угоду №7, відповідно до якої ціна договору становить 1131784, 47 грн;

- 02.04.2018 - Додаткову угоду №8, відповідно до якої ціна договору становить 2331538,17 грн.

Також сторонами були погоджені Специфікації до договору №УМТЗ-17-199/2 купівлі-продажу від 25.09.2017, в яких визначено вартість товару, його найменування, кількість, умови оплати.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 у справі №910/17065/20 залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2021, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка"

до Державного підприємства "Завод 410 ЦА" про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу № УМТЗ-17-199/2 від 25.09.2017 задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 1 184 289,19 грн, 3% річних у розмірі 71 597,84 грн, інфляційні втрати у розмірі 105 732,48 грн, штраф у розмірі 25 849,34 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 20 811,90 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 935,69 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 у справі №910/17065/20 встановлено факт поставки позивачем відповідачу товару за договором купівлі-продажу № УМТЗ-17-199/2 від 25.09.2017 на загальну суму 1184289,19 грн та факт несплати відповідачем отриманого товару.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що встановлену рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 у справі № 910/17065/20 суму заборгованості відповідачем сплачено не було ні повністю, ні частково.

У справі № 910/17065/20 3% річних та інфляційні втрати, нараховані на суму заборгованості за період прострочення по кожній накладній окремо до 19.10.2020, на підтвердження чого позивач долучив до матеріалів справи копію позовної заяви, що подавалась у справі 910/17065/20 з розрахунками.

Враховуючи прострочення відповідачем виконання зобов`язання за договором купівлі-продажу № УМТЗ-17-199/2 від 25.09.2017, яке встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 в справі № 910/17065/20, враховуючи невиконання рішення суду у справі 910/17065/20, позивачем заявлено до стягнення з відповідача, нараховані за період 20.10.2020 по 23.10.2023 інфляційні втрати у сумі 552456,9 грн та 3% річних у сумі 106955,96 грн, що нараховані на суму основної заборгованості.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відповідно до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом вище, правові відносини між сторонами виникли на підставі договору купівлі-продажу № УМТЗ-17-199/2 від 25.09.2017.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 у справі №910/17065/20 залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2021, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка"

до Державного підприємства "Завод 410 ЦА" про стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору купівлі-продажу № УМТЗ-17-199/2 від 25.09.2017 задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 1 184 289,19 грн, 3% річних у розмірі 71 597,84 грн, інфляційні втрати у розмірі 105 732,48 грн, штраф у розмірі 25 849,34 грн, витрати по сплаті судового збору у розмірі 20 811,90 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 935,69 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи. Вказану правову позицію викладено у постанові від 03.07.2018 Великої палати Верховного Суду по справі №917/1345/17.

Отже, наявність грошового зобов`язання відповідача по сплаті позивачу вартості поставленого та не оплаченого товару в розмірі 1184289,19 грн за договором купівлі-продажу № УМТЗ-17-199/2 від 25.09.2017, підтверджується рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2021 у справі № 910/17065/20 та повторного доведення не потребують.

При цьому суд зазначає, що преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. рішення Суду у справах Христов проти України, no. 24465/04, від 19.02.2009, Пономарьов проти України, no. 3236/03, від 03.04.2008).

Статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Пунктом 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Отже, наявність судового рішення про стягнення основної заборгованості не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі №902/330/17).

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 22.04.2020 у справі №922/795/19.

Отже, наявність судового рішення не свідчить про припинення зобов`язання, а тому наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права отримати передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України суми. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Відтак, у розумінні положень ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Як встановлено судом вище, відповідач не здійснив сплату заборгованості в розмірі 1 184 289,19 грн. Доказів протилежного матеріали справи не містять та відповідачем суду не надано.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача щодо наявності правових підстав для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України, у зв`язку із порушенням відповідачем грошового зобов`язання.

При цьому, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.

За розрахунком позивача нараховані за період з 20.10.2020 по 23.10.2023 інфляційні втрати становлять 552456,19 грн та 3% річних - 106955,96 грн.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, суд встановив, що вони є арифметично вірними та обґрунтованими.

Приписами ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

ВИСНОВКИ СУДУ.

З урахуванням встановлених обставин, відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов висновку про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" до Державного підприємства "Завод 410 ЦА" про стягнення 106955,96 грн 3% річних та 552456,19 грн інфляційних втрат.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ.

За приписами ст.129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

Щодо розподілу витрат на правову допомогу, суд зазначає таке.

Згідно з ч.1, 3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано у матеріали справи копії: договору-доручення про надання правової допомоги від 01.02.2021, укладеного між позивачем та Адвокатським бюро "Сергія Жечева", додаткової угоди № 1 від 01.02.2021 до договору-доручення про надання правової допомоги від 01.02.2021, додаткової угоди № 2 від 30.12.2022 до договору-доручення про надання правової допомоги від 01.02.2021, додаткової угоди № 3 від 29.12.2023 до зазначеного вище договору, Акту № ОУ-0000003 приймання-передачі наданої правової допомоги від 05.01.2024, Додатку № 1 до Акту № ОУ-0000003 приймання-передачі наданої правової допомоги, рахунку-фактури № СФ-0000003 від 05.01.2024 на суму 5000,00 грн, платіжної інструкції № 8700 від 05.01.2024 на суму 5000,00 грн.

Виходячи з аналізу положень ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 9 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Водночас, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18).

У додатковій угоді № 1 до договору-доручення про надання правової допомоги від 01.02.2021 сторони погодили, що вартість підготовки позовної заяви становить 5000,00 грн.

В акті № ОУ-0000003 приймання-передачі наданої правової допомоги від 05.01.2024, підписаного між адвокатом та позивачем, наведено, що адвокатом надано правову допомогу - підготовка позову про стягнення коштів по справі № 910/16889/23, загальна сума гонорару за надану правову допомогу складає 5000,00 грн.

Позивачем здійснено оплату гонорару у сумі 5000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 8700 від 05.01.2024 на суму 5000,00 грн.

Оцінивши подані позивачем докази, суд дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу по справі №910/16889/23 у розмірі 5000,00 грн підтверджені позивачем.

При цьому, суд дійшов висновку, що у цьому випадку розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критеріям реальності таких витрат, обґрунтованості та пропорційності.

Судом враховано те, що за приписами ч.5 ст.126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем, у порядку ч.5 ст.126 Господарського процесуального кодексу України, заяви про зменшення суми судових витрат та заперечень щодо співмірності заявлених позивачем витрат на правову допомогу під час розгляду справи до суду не подано.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства "Завод 410 ЦА" (03151, місто Київ, проспект Повітрофлотський, 94, ідентифікаційний код 01128297) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Промелектроніка" (49089, Дніпропетровська область, місто Дніпро, вулиця Новобудівельна, будинок 5А, ідентифікаційний код 24510970) 106955,96 грн 3% річних та 552456,19 грн інфляційних втрат, 9891,18 грн витрат зі сплати судового збору, 5000,00 грн витрат на правову допомогу.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано: 22.01.2024.

Суддя С.О. Турчин