ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" січня 2024 р. Справа№ 910/16449/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Доманської М.Л.

суддів: Полякова Б.М.

Пантелієнка В.О.

за участю секретаря судового засідання Сороки П.М.

та представників учасників провадження у даній справі відповідно до протоколу судового засідання від 17.01.2024 не з`явились,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.10.2023

у справі №910/16449/23

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова група "Ю.БІ.АЙ-КООП"

про видачу судового наказу

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі №910/16449/23 у видачі наказу - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" звернулось безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі №910/16449/23 і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" передано колегії суддів у складі: головуючий суддя: Доманська М.Л.; судді: Отрюх Б.В.; Пантелієнко В.О.

У зв`язку з перебуванням судді Отрюха Б.В. у відпустці, згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2023, сформовано новий склад колегії суддів для здійснення розгляду апеляційної скарги у справі №910/16449/23 у наступному складі: головуючий суддя - Доманська М.Л., судді: Пантелієнко В.О., Поляков Б.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/16449/23 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" до Приватного акціонерного товариства "Страхова група "Ю.БІ.АЙ-КООП" про видачу судового наказу; відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення без руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі №910/16449/23.

30.11.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/16449/23 у 2-х томах.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі №910/16449/23. Розгляд апеляційної скарги призначено на 17.01.2024 о 12 год. 15 хв. Запропоновано учасникам справи у відповідності до статті 263 Господарського процесуального кодексу України надати відзиви на апеляційну скаргу із доказами надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи протягом десяти днів, з дня отримання даної ухвали, але не пізніше 02.01.2024. Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв, клопотань, пояснень в письмовій формі із доказами надсилання (надання) копій цих документів іншим учасникам справи протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали, але не пізніше 12.01.2024.

У судове засідання 17.01.2023 представники учасників справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені у встановленому законом порядку.

Колегія суддів вирішила за можливе здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників учасників справи, які не з`явились у судове засідання, з огляду на наступне.

За положеннями статті 129 Конституції України та статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зобов`язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).

Наведена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №924/369/19.

В даному випадку апеляційна скарга може бути розглянута у судовому засіданні без участі представників учасників справи, які не з`явились у судове засідання, їх неявка не перешкоджає вирішенню апеляційної скарги у даному судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Воєнний стан введено Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022. Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Таким чином, на думку скаржника, встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України загальний строк позовної давності є продовженим до завершення воєнного стану, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відмову у задоволенні заяви про видачу судового наказу.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази у справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення; оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 147 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги. Заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень.

За приписами ст. 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Судовий наказ видається судом без аналізу судових документів доданих до заяви про видачу судового наказу, а також без з`ясування обставин, на які посилається заявник.

Також положення Господарського процесуального кодексу України не ставлять в залежність скасування судового наказу за заявою боржника від обґрунтованості його доводів, викладених у такій заяві, а лише передбачають необхідність зазначення в ній про повну або часткову необґрунтованість вимог стягувача (п. 5 ч. 3 ст. 157 Господарського процесуального кодексу України).

З наведених приписів господарського процесуального законодавства можна зробити висновок, що наказне провадження є самостійним і спрощеним видом судового провадження у господарському судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Наказне провадження є спрощеним видом судового провадження у господарських справах, а судовий наказ - є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 Господарського процесуального кодексу України.

Товариство з додатковою відповідальністю "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "РІК-АВТОГАРАНТ" (далі - Заявник) звернулося до господарського суду із заявою до Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА ГРУПА "Ю.БІ.АЙ-КООП" (далі - Боржник) про видачу наказу про стягнення заборгованості.

Так, Заявником заявлені вимоги про стягнення з боржника заборгованості за укладеним між сторонами договором про загальні умови факультативного перестрахування (ретроцесії) від 03.10.2016 № ФП-07/2016 та договорів факультативного перестрахування/ретроцесії ковер-нота, які діють на підставі основного договору, а саме:

- ковер-нот від 06.06.2019 № 096/10/19, за страховим актом від 04.05.2020 № 029/20 КТЗ;

- ковер-нот від 26.07.2019 № 133/10/19, за страховим актом від 13.07.2020 № 045/20 КТЗ;

- ковер-нот від 19.05.2020 № 070/10/20, за страховим актом від 23.12.2020 № 086/20 КТЗ;

- ковер-нот від 03.01.2020 № 003/10/20, за страховим актом від 02.10.2020 № 067/20 КТЗ;

- ковер-нот від 22.07.2019 № 120/10/19, за страховим актом від 23.10.2020 № 076/20 КТЗ;

- ковер-нот від 09.01.2020 № 005/10/20, за страховим актом від 08.10.2020 № 072/20 КТЗ;

- ковер-нот від 26.12.2019 № 216/10/19, за страховим актом від 30.10.2020 № 077/20 КТЗ;

- ковер-нот від 02.06.2020 № 083/10/20, за страховим актом від 12.11.2020 № 078/20 КТЗ;

- ковер-нот від 05.04.2019 № 048/10/19, за страховим актом від 17.11.2020 № 079/20 КТЗ;

- ковер-нот від 28.04.2020 № 064/10/20, за страховим актом від 22.03.2021 № 018/21 КТЗ;

- ковер-нот від 18.09.2020 № 195/10/20, за страховим актом від 22.06.2021 № 048/21 КТЗ;

- ковер-нот від 05.06.2020 № 088/10/20, за страховим актом від 08.04.2021 № 023/21 КТЗ;

- ковер-нот від 20.03.2020 № 044/10/20, за страховим актом від 20.03.2020 № 044/20 КТЗ;

- ковер-нот від 23.10.2020 № 217/10/20, за страховим актом від 23.02.2021 № 012/21 КТЗ;

- ковер-нот від 11.08.2020 № 151/10/20, за страховим актом від 08.02.2021 № 009/21 КТЗ;

- ковер-нот від 04.02.2020 № 014/10/20, за страховим актом від 19.04.2021 № 028/21 КТЗ;

- ковер-нот від 22.07.2020 № 129/10/20, за страховим актом від 24.03.2021 № 020/21 КТЗ;

- ковер-нот від 14.09.2020 № 181/10/20, за страховим актом від 16.04.2021 № 027/21 КТЗ;

- ковер-нот від 25.05.2020 № 077/10/20, за страховим актом від 17.03.2021 № 017/21 КТЗ;

- ковер-нот від 19.10.2020 № 213/10/20, за страховим актом від 16.04.2021 № 026/21 КТЗ;

- ковер-нот від 11.08.2020 № 153/10/20, за страховим актом від 16.04.2021 № 025/21 КТЗ;

- ковер-нот від 09.02.2021 № 030/10/21, за страховим актом від 11.10.2021 № 071/21 КТЗ;

- ковер-нот від 14.01.2021 № 011/10/21, за страховим актом від 10.11.2021 № 077/21 КТЗ;

- ковер-нот від 26.06.2020 № 107/10/20, за страховим актом від 23.12.2021 № 087/21 КТЗ;

- ковер-нот від 02.10.2020 № 202/10/20, за страховим актом від 06.09.2021 № 062/21 КТЗ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі №910/16449/23 у видачі наказу - відмовлено.

Колегія суддів зауважує, що місцевий господарський суд всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини справи, правильно визначив характер спірних правовідносин, надав оцінку поданим сторонами доказам та вірно застосував норми матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваної ухвали.

Приписами пункту 5 частини 1 статті 152 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, визначено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги.

За загальним правилом, при розгляді вимог в порядку наказного провадження суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті (п. 7 ч. 1 ст. 155 Господарського процесуального кодексу України). Судом не здійснюється аналіз доказів, доданих до заяви про видачу наказу, суд не з`ясовує обставини, на які посилається заявник.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, підставою для відмови у видачі наказу є, зокрема, встановлення судом обставин, що з поданої заяви про видачу судового наказу не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, та встановлення обставин спливу позовної давності щодо заявленої вимоги. Такі підстави для відмови у видачі судового наказу свідчать про наявність у суду обов`язку здійснити певний аналіз обґрунтованості вимог заявника на предмет наявності/порушення його права, щодо спливу позовної давності, в тому числі щодо наявності прострочення виконання зобов`язання боржником (зокрема, з метою визначення періоду, який знаходиться в межах позовної давності). Однак, такі повноваження суду в межах наказного провадження є обмеженими, враховуючи функціональне призначення інституту наказного провадження та принцип пропорційності господарського судочинства (ст. 15 Господарського процесуального кодексу України).

Так, у випадку встановлення судом обставин, які свідчать про необґрунтованість вимог заявника у певній частині або у випадку заявлення вимог поза межами позовної давності, навіть щодо частини періоду нарахування в межах певного виду вимог, мають місце обставини, які свідчать про відсутність безспірності вимог, що є обов`язковою умовою наказного провадження, а отже суд повинен відмовити у видачі наказу за таких підстав.

При цьому, законом не передбачено обов`язку суду здійснювати перерахунок заявлених вимог та право суду видавати судовий наказ в частині заборгованості, заявленої в межах конкретного виду вимоги, так як у протилежному випадку суд буде здійснювати розгляд вимог у порядку, який притаманний для позовного провадження, що суперечить цільовому призначенню інституту наказного провадження.

Положеннями статті 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Заявник звернувся до суду із заявою про видачу наказу про стягнення заборгованості засобами поштового зв`язку 19.10.2023.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку відносно того, що приймаючи до уваги дати виникнення у боржника грошового зобов`язання та дату звернення заявника до суду із заявою про видачу наказу, з моменту виникнення права частини вимог пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для таких вимог.

Оскільки процесуальним законом не передбачено обов`язку суду здійснювати перерахунок заявлених вимог та видачі судового наказу в частині заборгованості, заявленої в межах конкретного виду вимоги, суд дійшов вірного висновку про відмову у видачі наказу про стягнення з боржника заборгованості за договором про загальні умови факультативного перестрахування (ретроцесії) від 03.10.2016 № ФП-07/2016 та договорів факультативного перестрахування/ретроцесії ковер-нота, які діють на підставі основного договору.

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 10.11.2022 у справі №990/115/22, відповідно до якої введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Заявник не надав жодних доказів, що пропуск строку на подання заяви в частині вимог був зумовлений саме обмеженнями, впровадженими у зв`язку із введенням воєнного стану.

Відтак суд апеляційної інстанції зазначає, що є недостатнім посилання скаржника всього лише на факт дії воєнного стану на території України, адже воєнний стан не є безумовною перешкодою для здійснення правосуддя та не є безумовною підставою для зупинення судового процесу.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи скаржника відносно того, що встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України загальний строк позовної давності є продовженим до завершення воєнного стану, а тому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заяви про видачу судового наказу.

Оцінюючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, через призму застосування принципів оцінки доказів та аргументації своїх висновків, викладених в Рішенні ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", судова колегія зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не зобов`язує національні суди надавати детальну відповідь на кожен аргумент заявника (сторони у справі); суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент; межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення; питання чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (пункти 21, 23 Рішення).

Отже, доводи, викладені скаржником у апеляційній скарзі, не спростовують правомірність застосування імперативних норм чинного законодавства, якими обґрунтована оскаржувана ухвала суду першої інстанції, а тому колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду та доходить висновку про необхідність відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін.

У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що ухвала Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі №910/16449/23 прийнята з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим оскаржувану ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" - без задоволення.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 282, 283, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Страхова компанія "Рік-Автогарант" залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 у справі №910/16449/23 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/16449/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строк оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду передбачений ст.ст. 288-291 ГПК України.

Повний текст складено 23.01.2024

Головуючий суддя М.Л. Доманська

Судді Б.М. Поляков

В.О. Пантелієнко