ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" січня 2024 р.м. ХарківСправа № 922/4461/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Рильової В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Мандриченка Сергія Віталійовича (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код НОМЕР_1 )
до Фізичної особи-підприємця Дмитренка Антона Володимировича (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код НОМЕР_2 )
про стягнення 20 000,00 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець Мандриченко Сергій Віталійович звернувся до Господарського суду Харківської області із позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Дмитренка Антона Володимировича 20 00,00 грн. безпідставно збережених коштів.

Також позивач просить суд покласти на ФОП Дмитренка А.В. витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 684,00 грн.

Ухвалою суду від 20.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та встановлено п`ятнадцятиденний строк Відповідачу, з дня вручення даної ухвали для подання до суду відзиву на позовну заяву, а Позивачу згідно з частиною другою статті 251 ГПК України встановлено строк на подання до суду відповіді на відзив - п`ять днів з дня отримання відзиву.

Відповідно до ч. 1 п. 3 ст. 12 ГПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Для цілей цього Кодексу визначено поняття малозначних справ, а саме - це справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними.

Частиною 1 ст. 247 ГПК України встановлено, що малозначні справи розгядаються у порядку спрощеного позовного провадження.

Вдповідно до ч. 1 ст. 250 ГПК України, питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Зідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 30.10.2023 відповідачу було встановлено строк для подачі відзиву на позовну заяву та строк для подання заперечень на відповідь на відзив, а позивачу було встановлено строк для подачі відповіді на відзив відповідача.

Частиною 5 ст. 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому ст. 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог ч. 4 ст. 120 цього Кодексу.

Так, з метою повідомлення сторін про розгляд даної справи, судом було направлено ухвалу Господарського суду Харківської області про відкриття провадження у справі від 20.11.2023 рекомендованими листами з повідомленням про вручення за адресою позивача та відповідача, вказаною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

З матеріалів справи вбачається, що поштове відправлення Господарського суду Харківської області у справі №922/4461/23 (ухвала в паперовій формі) надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою реєстрації позивача, вказаною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Однак, зазначене відправлення не вручено адресату та повернуто до суду із позначкою "за заявою відправника/адресата", що підтверджується довідкою про причини повернення/досилання відділення поштового зв`язку Укрпошти від 28.11.2023 (а.с.81).

Щодо відповідача, то ухвала Господарського суду Харківської області про відкриття провадження у справі від 20.11.2023 не була вручена адресату та повернута до суду із позначкою "адресат відсутній за вказаною адресою", що підтверджується довідкою про причини повернення/досилання відділення поштового зв`язку Укрпошти від 28.11.2023 (а.с.75).

У відповідності до частини шостої статті 120 Господарського процесуального кодексу України, суд також повідомив позивача та відповідача про розгляд даної справи телефонограмою. Телефонограми були прийняті 21.11.2023 позивачем та відповідачем особисто (а.с.68-69).

Отже, суд належним чином виконав вимоги Господарського процесуального кодексу України щодо направлення процесуальних документів учасникам справи та здійснив всі необхідні дії з метою належного їх повідомлення про дату, час та місце проведення судового засідання; відповідач мав достатньо часу підготувати заперечення на позовну заяву і визнається таким, що був належним чином повідомлений про розгляд даної справи (згідно частини 6 статті 242 ГПК України).

Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Враховуючи наведені приписи чинного законодавства, копія ухвали про відкриття провадження у справі є врученою відповідачу 28.11.2023, а тому він мав право подати відзив не пізніше 13.12.2023.

07.12.2023 до Господарського суду Харківської області через систему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№33809 від 08.12.2023), у якому відповідач не погоджується з позовними вимогами та просить відмовити у задоволенні позову. Свою позицію відповідач обґгрунтовує тим, що доводи позивача про безпідставне отримання відповідачем грошових коштів в сумі 20 000,00 грн. є неспроможними, оскільки фактичні обставини спору між позивачем та відповідачем вказують на те, що у відповідача була правова підстава для отримання вказаних коштів, а саме усно укладений між позивачем та відповідачем договір про надання послуг щодо виготовлення дизайн проекту квартири, який фактично був виготовлений відповідачем.

Також у своєму відзиві відповідач просив суд здійснювати розгляд справи №922/4461/23 у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 11.12.2023 прийнято та долучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву (вх.№33809 від 08.12.2023), відмовлено в задоволенні клопотання відповідвча про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

13.12.2023 до Господарського суду Харківської області через систему "Електронний суд" від позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№34290 від 13.12.2023). У вказаній відповіді на відзив позивач зазначає, що у відповідача були відсутні правові підставі для набуття/збереження майна позивача у вигляді грошових коштів у сумі 20 000,00 грн. Відповідь на відзив подано у встановлений судом процесуальний строк, а тому прийнято судом та долучено до матеріалів справи.

18.12.2023 до Господарського суду Харківської області через систему "Електронний суд" від відповідача надійшло заперечення (вх.№34829 від 18.12.2023), в якому фактично продубльовано правоу позицію відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву. Заперечення прийнято судом та долучено до матеріалів справи.

Також, 18.12.2023 до Господарського суду Харківської області через систему "Електронний суд" від відповідача надійшло клопотання (вх.№34835 від 18.12.2023) про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000, 00 грн.

Клопотання прийнято судом та долучено до матеріалів справи.

21.12.2023 до Господарського суду Харківської області через систему "Електронний суд" від позивача надійшло клопотання (вх.№35245 від 21.12.2023), в якому останній просить відмовити в задоволенні клопотання відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Клопотання прийнято судом та долучено до матеріалів справи.

Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини другої статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Частиною четвертою статті 240 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши справу № 922/4461/23 в межах строку, встановленого статтею 248 Господарського процесуального кодексу України; всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для вирішення спору по суті, суд встановив таке.

З матеріалалі справи вбачається, що в березні 2020 ФОП Мандриченко С.В. (позивач) звернувся до ФОП Дмитренка А.В. (відповідач), як до дизайнера за послугами з дизайну ремонту квартири.

13.03.2020 та 14.04.2020 позивачем було перераховано на рахунок Фізичної особи-підприємця Дмитренка Антона Володимировича грошові кошти в сумі 20 000,00 грн. (по 10 000,00 грн. за кожний платіж відповідно) з призначенням платежу: передплата за послуги дизайна, зг. дог № б/н від 13.03.2020. Дана обставина підтверджується платіжним дорученням №1073 від 13.03.2020 (а.с.4) та платіжним дорученням №1166 від 14.04.2020 (а.с.5).

Проте, за твердженнями позивача, договір № б/н від 13.03.2020 між сторонами не укладався, як і не досягалось домовленостей щодо істотних умов договору про виконання послуг дизайна, робота виконана не була, тому позивач просить суд стягнути безпідставно отримані відповідачем кошти в розмірі 20 000,00 грн. на підставі ст.1212 ЦК України.

18.03.2021 ФОП Мадриченком С.В. на адресу ФОП Дмитренка А.В. було направлено лист- вимогу, в якому позивач зазначив, що з огляду на те, що з моменту внесення ним попередньої оплати у розмірі 20 000,00 грн. за послуги дизайну на рахунок відповідача, минув рік, технічне завдання не було затвердженно, договір не було укладено, не було визначено строки проведення робіт, тому попередня оплата у сумі 20 000,00 грн. підлягає поверненню у семиденний строк з дня отримання даної вимоги.

Вищевказаний лист було надіслано на юридичну адресу відповідача: 61024, Харківська область, місто Харків, проспект Перемоги, будинок 66Б, квартира 196, що підтверджується описом у цінний лист від 18.03.2021 та накладною Укрпошти про надсилання цінного листа № 415 (а.с.9).

Відповідач відповіді на лист не надав, кошти у сумі 20 000,00 грн. позивачу не повернув.

Разом з тим, 18.08.2023 ФОП Мадриченком С.В. на адресу ФОП Дмитренка А.В. було направлено претензію- вимогу про повернення безпідставно збережених коштів, в якій позивач просив повернути 20 000,00 грн. протягом трьох календарних днів з моменту отримання даного листа-претензії на рахунок IBAN НОМЕР_3 .

Вищевказану претензію - вимогу було надіслано на юридичну адресу відповідача: 61024, Харківська область, місто Харків, проспект Перемоги, будинок 66Б, квартира 196, що підтверджується описом у цінний лист від 18.08.2023 та накладною Укрпошти про надсилання цінного листа № 483 (а.с.8).

Відповідач відповіді на претензію - вимогу не надав, кошти у сумі 20 000,00 грн. позивачу не повернув.

Відповідач заперечуючи проти позову, стверджує, що істотні умови договору були погоджені сторонами за допомогою, зокрема, мобільного застосунку "Viber", що свідчить, на його думку, про укладення договору у письмовій формі за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем. Відповідач зазначає, що 17.02.2020 надіслав відповідачу в застосунку "Viber" письмовий проект договору. Неоднаразово відповідач надсилав позивачу ескізи приміщень квартири, з урахуванням всіх його побажань. У відзиві на позовну заяву відповідачем зазначається, що він отримав лише 20 000,00 грн. від позивача, хоча ними було обумовлено суму у розмірі 80 000,00 грн.. Відповідачем надано до відзиву скріншоти електронного листування між позивачем і відповідачем у мобільних застосунках "Viber" та "Telegram" у кількості 119 штук., копії відеозаписів від 06.12.2023 та 28.08.2023, копію дизайн проекту.

Також відповідачем до відзиву надано заяву свідка ОСОБА_1 від 07.12.2023 року, яка складена в порядку ст.88 ГПК України, підпис ОСОБА_1 засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матюховою Т.П.

Свідок вказує, що вона зареєстрована як ФОП з 03.09.2021 року. З цього ж часу вона часто співпрацювала з відповідачем ФОП Дмитренком А.В., зокрема, за домовленістю із ним надавала йому послуги щодо створення певних елементів дизайн - проектів. У вересні 2021 року ФОП Дмитренко А.В. залучив її до виконання замовлення ФОП Мандриченка С.В. з розробки дизайн - проекту квартири. На переконання свідка між позивачем і відповідачем склались договірні відносини, оскільки відповідач постійно працював над дизайн - проектом та проводив зустрічі з замовником.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.

Зобов`язанням згідно ст. 509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Цивільні права та обов`язки (ч. 1, 2 ст. 11 ЦК) виникають із дій осіб, які передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Правочин згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин (ч.ч. 1, 2 ст. 205 названого Кодексу) може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов`язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін (ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України).

Відповідно до статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти:

1) правочини між юридичними особами;

2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу;

4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За приписами ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині першій цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 2 ст. 184 Господарського кодексу передбачено, що укладення договору на основі вільного волевиявлення сторін може відбуватися у спрощений спосіб або у формі єдиного документа, з додержанням загального порядку укладення договорів, встановленого статтею 181 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статей 638, 639 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору; договір може укладатися у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Суд зазначає, що оскільки предметом договору є виготовлення матеріального документа - дизайн-проєкту (певної документації), договір на розробку дизайн-проєкту є договором підряду.

Відповідно до частин першої, третьої статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Умова про предмет договору підряду є істотною. Предметом договору підряду є індивідуалізований результат праці підрядника на який спрямована узгоджена воля сторін. Умова щодо предмета договору підряду уточнюється ціною підрядних робіт.

Ціна договору підряду - це грошова сума, належна підрядникові за виконане замовлення. За статтею 843 ЦК України у договорі підряду визначається або конкретна ціна роботи, або способи її визначення. Отже, ціна може бути визначена в тексті договору підряду безпосередньо, або у договорі підряду може зазначатися спосіб визначення ціни. Крім того, ціна у договорі підряду може бути визначена у кошторисі, який містить постатейний перелік затрат на виконання робіт, є додатком до договору та його невід`ємною частиною.

За відсутності цих умов ціну може встановити суд на основі звичайно застосовуваних за аналогічні роботи цін з урахуванням необхідних витрат, визначених сторонами.

Таким чином, закріплене у ЦК України визначення договору підряду дає підстави для висновку про те, що це консенсуальний, двосторонній та оплатний договір. Причому консенсуальність договору підряду означає, що він визнається укладеним у момент одержання особою, що направила оферту, акцепту.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц.

Згідно зі статтею 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Проте матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів укладення між сторонами, а саме, між ФОП Мандриченком С.В. та ФОП Дмитренком А.В., договору в письмовій формі. Також в матеріалах справи відсутні докази погодження проектно-кошторисної документації з чітким переліком видів робіт та їх орієнтовною вартістю, які мав виконати відповідач. Відсутні докази укладення договору у спрощений спосіб, зокрема, доказів обміну сторонами листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами з відомостями про узгодження ними усіх істотних умов щодо предмету договору (його найменування, виду, кількості, якості тощо), переліку робіт, ціни договору та строку його дії сторони суду не надали.

Заперечуючи проти позову, відповідач стверджував, що він надіслав позивачу проект договору. На підтвердження своєї позиції відповідач надав суду, зокрема, роздруківку листування з позивачем в мобільному додатку «Viber».

Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду виснувала, що повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до ст. 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами.

При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами в месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності й допустимості таких доказів, а також обсягу обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням.

З матеріалів справи (скріншотів застосунку "Viber") вбачається чат відповідача в якому, останній переписується протягом певного часу з контактом, який має номер телефону НОМЕР_4 . Цей же номер телефону вказаний Мандриченком С.В. в заяві про усунення недоліків, що дає підстави вважати номер телеону НОМЕР_4 номером телефону позивача.

Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядає та оцінює суд відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними в матеріалах справи доказами.

Суд може розглядати електронне листування між особами в месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст.

Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсягу обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням усіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням.

З наявних у справі скріншотів електронного листування між позивачем і відповідачем у мобільних застосунках "Viber" та "Telegram" вбачається, що відповідач дійсно надсилав 17.02.2020 документ з назвою "dogovir" у форматі docx. Також з вищевказаних скріншотів вбачається, що відповідач надсилав й інші документи в форматі "docx", "pdf", "jpg" а саме: "Технічне завдання", "Специфікація Мірта", "Мірта альбом фінал", "Мірта салтовка" та інші.

Проте, суд зазначає, що надані відповідачем знімки екранів з мобільного додатку «Viber» на підтвердження досягнення домовленості відповідача із позивачем щодо розробки дизайн - проекту не містять жодного підтвердження факту досягнення домовленостей та укладення будь-яких договорів чи специфікацій, крім того, з них неможливо встановити сам зміст вказаних документів. Також відповідачем не надано суду даних документів в роздрукованому форматі, хоча сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Тобто, не усувається обов`язок відповідача заперечувати проти доводів позивача про неукладення договору шляхом надання всіх наявних у нього доказів на спростування кожного заявленого позивачем аргументу (зокрема, надання проекту договору, який, як стверджує відповідач він надсилав позивачу).

З наданої відповідачем копії дизайн - проекту, розробленої ним, суд також не може встановити, що це є дизайн - проект саме того об`єкту (квартири), щодо якого позивач звернувся до відповідача. Так в графі "Замовник" вказано Мандриченко С.В. , проте графа "Підпис" є порожньою.

Крім того, з надані копії дизайн - проекту містять зазначення 2023 рік, без конкретної дати виготовлення та узгодження, тоді як з першим листом вимогою щодо повернення суми попередньої оплати, позивач звертався до відповідача 17.03.2021 року.

З приводу наданої відповідачем заяви свідка слід зазначити, що на підставі ст. 89 ГПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

З долученої відповідачем заяви свідка вбачається, що свідок повідомляє, що у нього були домовленості з позивачем щодо виконання розробки дизайн - проекту, проте не повідомляє та не посилається на жодні докази на підтвердження того, що між позивачем та відповіачем було укладено договір, встановдено ціну, узгоджено строки виконання, предмет договору .

Оскільки між позивачем та відповідачем не було досягнуто домовленостей щодо істотних умов договору підряду, надана відповідачем копія дизайн - проекту, розроблена ним, жодним чином не свідчить про розробку дизайн - проекту саме на користь позивача, та в строки погоджені сторонами ( на думку відповідача).

Долучені відповідачем до матеріалів справи відомості креслень інтер`єрного розділу, план розташування меблів, обірковий план, план демонтажа, інші плани та фото проекту квартири, щодо якої, за твердженнями відповідача, проводилась розробка дизайн - проекту, також не дають можливості встановити факт виконання відповідачем робіт саме на користь позивача відповідно до умов, узгоджених сторонами.

За приписами ч. ч. 1-2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають в зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають:

1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;

4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналогічний правовий висновок наведено в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Таким чином, за відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів укладення між сторонами, а саме, між ФОП Мандриченком С.В. та ФОП Дмитренком А.В. як договору в письмовій формі, так й договору у спрощений спосіб, досягнення ними згоди щодо всіх істотних умов договору, а також доказів виконання відповідачем робіт саме позивачу та їх прийняття останнім, сплачені позивачем кошти на даний час відповідач утримує без достатньої правової підстави. Доказів повернення відповідачем одержаної суми матеріали справи також не містять.

З огляду на наведене, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача на підставі ст. 1212 ЦК України 20 000, 00 грн. безпідставно збережених коштів, які позивачем доведено належними та допустимими доказами, відповідачем жодним чином не спростовано, відтак такі підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

17.10.2019р. набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Мова йде про достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Усталеною є практика ЄСПЛ, в якій суд посилається на "balanceofprobabilities" ("баланс ймовірностей") для оцінки обставин справи. Наприклад, у рішенні BENDERSKIY v. Ukraine 15.11.2007 суд застосовує "баланс ймовірностей". У рішенні J.K. AND OTHERS v. Sweden 23.08.2016 суд вказує, що цей стандарт притаманний саме цивільним справам.

Отже, під розумним ступенем достовірності слід розуміти те, що факт є доведеним, якщо після оцінки доказів вбачається, що факт скоріше відбувся, аніж не мав місце.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України» за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для вирішення спору.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволені повністю, судовий збір у розмірі 2 684,00 грн. покладається на відповідача.

Керуючись статтями 11, 202, 203, 205, 207, 208, 509, 626, 627, 837, 843, 846 Цивільного кодексу України, статтями 174, 181, 184 Господарського кодексу України, статтями 13, 14, 73, 74, 76, 79, 86, 88, 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Мандриченка Сергія Віталійовича задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Дмитренка Антона Володимировича (місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; код НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Мандриченка Сергія Віталійовича (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код НОМЕР_1 ) безпідставно збережені кошти в розмірі 20 000,00 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 684,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "18" січня 2024 р.

Суддя В.В. Рильова

922/4461/23