УХВАЛА

м. Київ

10.01.2024Справа № 910/190/24
Суддя Господарського суду міста Києва Морозов С.М., розглянувши без виклику сторін

заяву Концерну «Техвоєнсервіс», м. Київ

до Державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління механізації і будівництва», м. Київ

про видачу судового наказу,

ВСТАНОВИВ:

Концерн «Техвоєнсервіс» звернувся до Господарського суду міста Києва із заявою про видачу судового наказу за вимогою до Державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління механізації і будівництва» про стягнення заборгованості за Договором доручення №1ГД/01-20 від 16.01.2020 року розмірі 49 182,55 грн. та заборгованості за Договором оренди автомобіля №225/К/59-20 від 28.02.2020 року в розмірі 20 000,00 грн.

Розглянувши заяву Концерну «Техвоєнсервіс» про видачу судового наказу, суд дійшов висновку про відмову в його видачі з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 148 Господарського процесуального кодексу України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Суд зазначає, що за загальним правилом, при розгляді вимог в порядку наказного провадження суд не розглядає обґрунтованість заявлених вимог заявлених стягувачем по суті (п. 7 ч. 1 ст. 155 ГПК України). Водночас, підставою для відмови у видачі наказу є, зокрема, встановлення судом обставин, що з поданої заяви про видачу судового наказу не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, та встановлення обставин спливу позовної давності щодо заявленої вимоги. Такі підстави для відмови у видачі судового наказу свідчать про наявність у суду обов`язку здійснити певний аналіз обґрунтованості вимог заявника на предмет наявності/порушення його права, щодо спливу позовної давності, в тому числі щодо наявності прострочення виконання зобов`язання боржником (зокрема, з метою визначення періоду, який знаходиться в межах позовної давності). Однак, такі повноваження суду в межах наказного провадження є обмеженими, враховуючи функціональне призначення інституту наказного провадження та принцип пропорційності господарського судочинства (ст. 15 ГПК України). У випадку встановлення судом обставин, які свідчать про необґрунтованість вимог заявника у певній частині або у випадку заявлення вимог поза межами позовної давності, навіть щодо частини періоду нарахування в межах певного виду вимог, мають місце обставини, які свідчать про відсутність безспірності вимог, що є обов`язковою умовою наказного провадження, а отже суд повинен відмовити у видачі наказу з таких підстав. При цьому, законом не передбачено обов`язку суду здійснювати перерахунок заявлених вимог та право суду видавати судовий наказ в частині заборгованості, заявленої в межах конкретного виду вимоги, так як у протилежному випадку суд, буде здійснювати розгляд вимог у порядку, який притаманний для позовного провадження, що суперечить цільовому призначенню інституту наказного провадження.

Заява про видачу судового наказу мотивована неналежним виконанням боржником своїх зобов`язань за Договором доручення №1ГД/01-20 від 16.01.2020 року в період з 05.07.2020 року по 21.12.2020 року та Договором оренди автомобіля №225/К/59-20 від 28.02.2020 за період з листопада 2020 року по лютий 2021 року.

Згідно з положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У відповідності до частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

За змістом вказаної вище норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З даною заявою Концерн «Техвоєнсервіс» звернувся в суд 03.01.2024, отже строк стягнення сум боргу, які заявлені до стягнення в даній заяві, вже сплив.

Суд дійшов до висновку, що заявником пропущено строк позовної давності щодо заявлених вимог.

Таким чином, пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, що є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Водночас, суд роз`яснює заявнику про його право на звернення до суду з тими самими вимогами в порядку ч. 2 ст. 148 ГПК України у спрощеному позовному провадженні.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 147, 148, 152, 153, 154, 234 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Концерну «Техвоєнсервіс» у видачі судового наказу за вимогою про стягнення з Державного підприємства Міністерства оборони України «Київське управління механізації і будівництва» заборгованості за Договором доручення №1ГД/01-20 від 16.01.2020 року розмірі 49 182,55 грн. та заборгованості за Договором оренди автомобіля №225/К/59-20 від 28.02.2020 року в розмірі 20 000,00 грн.

2. Ухвала набрала законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Північного апеляційного господарського суду через Господарський суд міста Києва.

Суддя С. МОРОЗОВ