УХВАЛА

15 січня 2024 року

м. Київ

cправа № 911/2435/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Кролевець О.А. - головуючий, Баранець О.М., Вронська Г.О.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.10.2023

(головуючий - Іоннікова І.А., судді Шаптала Є.Ю., Тарасенко К.В.)

та рішення Господарського суду Київської області від 03.05.2023

(суддя - Сокуренко Л.В.)

у справі №911/2435/22

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг"

про стягнення 594 946,69 грн,

ВСТАНОВИВ:

У 2022 році Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулось до Господарського суду Київської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" про стягнення 594 946,69 грн, з яких: основний борг у розмірі 507 328,08 грн, пеня у розмірі 68 306,91 грн, інфляційні втрати у розмірі 15 213,29 грн та 3 % річних у розмірі 4098,41 грн у зв`язку із неналежним виконанням своїх зобов`язань за договором № 02.1.1-23.13-12 від 09.04.2008 про надання послуг в частині здійснення оплати за надані послуги.

Рішенням Господарського суду Київської області від 03.05.2023 у справі №911/2435/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.10.2023, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

27.12.2023 Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.10.2023 та рішення Господарського суду Київської області від 03.05.2023 у справі №911/2435/22.

Перевіривши матеріали касаційної скарги Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль", Суд дійшов висновку, що слід відмовити у відкритті касаційного провадження з огляду на наступне.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 293 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, передбачених підпунктами "а-г" цієї норми.

За змістом ч. 7 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року встановлений у розмірі 2481,00 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 163 ГПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом спору у справі №911/2435/22 є стягнення 594 946,69 грн, тобто ціна позову є меншою за п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 2022 рік - 1 240 500,00 грн), тому в розумінні ГПК України судові рішення у цій справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пп. "а-г" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Водночас у п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України передбачено випадки наявності підстав для перегляду в касаційному порядку судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Разом з тим, скаржник у касаційній скарзі зазначає про наявність підстав для перегляду у касаційному порядку оскаржуваних судових рішень, що передбачена пп.пп. "а", "в" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України. Необхідність відкриття касаційного провадження обґрунтовує тим, що у всіх інших справах, які перебували на розгляді в судах, за позовами скаржника до боржників (контрагентів) про стягнення боргу та штрафних санкцій за аналогічними за змістом договорами, зокрема, справи №№: 911/2409/23, 911/1724/23, 911/2485/22, 911/2645/22, 911/259/23, 911/196/23, 910/17982/21, 911/2643/22, 910/2806/23, 911/1660/23, 910/14150/22 судами враховані і визнані належними доказами, рахунки-фактури та акти прийнятих-наданих послуг, які направлялися Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" своїм контрагентам через програму M.E.Doc, внаслідок чого, судовими рішеннями стягнуто на користь Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" заборгованість та штрафні санкції передбачені умовами договорів за несвоєчасну сплату вартості наданих послуг. Зазначає, що скасування постанови Північного апеляційного господарського суду від 25.10.2023 та рішення Господарського суду Київської області від 03.05.2023 у справі №911/2435/22 є необхідним для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки помилкові, на думку скаржника, висновки судів у оскаржуваних рішенні та постанові, призводять до відмінності правозостосовчої практики у подібних спорах. Окрім того вказує, що скаржник є підприємством, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Відповідно, в умовах воєнного стану на підприємстві діє спеціальний режим доступу, що в окремих випадках виключає можливість наручного вручення документів контрагентам позивача, у тому числі - відповідачу. Відповідно, основним засобом обміну документами і інформацією з господарюючими суб`єктами для позивача залишається електронна форма такого обміну. Мотиви, з яких виходили суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішення та постанови, фактично ставлять скаржника у залежність від дій/бездіяльності контрагентів аеропорту в процесі отримання засобами електронного зв`язку рахунків-фактури для сплати вартостей наданих/отриманих послуг і актів приймання-здачі виконаних послуг, адже набрання рішенням у справі №911/2435/22 законної сили після його перегляду судом апеляційної інстанції у майбутньому призведе до недобросовісної поведінки з боку контрагентів позивача, у тому числі до недобросовісної поведінки з боку відповідача, а саме - заперечення факту отримання рахунків-фактури для сплати вартостей наданих/отриманих послуг і актів приймання-здачі виконаних послуг, що направляються позивачем з використанням програмного забезпечення M.E.Doc та на адреси електронної пошти відповідача. Єдиним наслідком цього стане завдання збитків позивачу, яке є підприємством державного сектору економіки, у вигляді недоотриманих ним доходів від здійснення господарської діяльності. З огляду на викладене вище, справа №911/2435/22 має виняткове значення для скаржника, особливо в умовах воєнного стану, та має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики щодо електронних доказів і їх застосування у господарському процесі, що і є підставою для перегляду справи в касаційному порядку.

Проте Суд вважає, що наведені у касаційній скарзі доводи, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки зазначені доводи зводяться до заперечення встановлених судами обставин справи з одночасним тлумаченням стороною власного викладення обставин справи, до переоцінки доказів, які були здійсненні судами під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи.

Окрім того, посилання скаржника на те, що справа №911/2435/22 має виняткове значення для скаржника визнаються необґрунтованими, оскільки вищевказані доводи зводяться до незгоди із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій і в цілому до заперечення результату розгляду справи, що не може свідчити про винятковість справи для скаржника.

Суд зазначає, що незгода із рішенням суду попередньої інстанції не свідчить про його незаконність, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цього рішення, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь скаржника є звичайним передбачуваним процесом.

Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23 жовтня 1996 року; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19 грудня 1997 року).

Таким чином, у Верховного Суду є право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у ч. 1 ст. 293 ГПК України, і це повністю узгоджується з положеннями ст. 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

Оскільки предметом спору у справі №911/2435/22 є стягнення грошової суми, що є меншою, ніж п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а в касаційній скарзі не наведено іншого обґрунтування щодо наявності підстав, передбачених пп. "а-г" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України, то касаційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Враховуючи вищевикладене, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.10.2023 та рішення Господарського суду Київської області від 03.05.2023 у справі №911/2435/22 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 293 ГПК України.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1.Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.10.2023 та рішення Господарського суду Київської області від 03.05.2023 у справі №911/2435/22.

2. Копії ухвали надіслати учасникам справи.

3.Надіслати скаржнику касаційну скаргу разом з доданими до неї матеріалами. Копію касаційної скарги залишити у Верховному Суді.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.А. Кролевець

Судді О.М. Баранець

Г.О. Вронська