ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2024 р. Справа№ 910/10944/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Козир Т.П.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська"

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023

у справі №910/10944/23 (суддя Картавцева Ю.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська"

про стягнення 176 469,28 грн, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" (далі - Компанія) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" (далі - Товариство) про стягнення 148 365,08 грн основного боргу, 1 430,63 грн 3% річних, 7 520,31 грн інфляційних втрат, 11 735,01 грн пені та 7 418,25 грн штрафу, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору на послуги водопостачання та водовідведення №02920/5-03 від 12.08.2003 у частині повної та своєчасної оплати вартості наданих послуг у період з 01.08.2022 по 31.03.2023.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 у справі №910/10944/23 позов Компанії задоволено частково та стягнуто на її користь з Товариства 148 365,08 грн основного боргу, 1 371,43 грн 3% річних, 6 826,39 грн інфляційних втрат та 2 381,23 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності факту надання відповідачеві обумовлених договором послуг на загальну суму 148365,08 грн у період з 01.08.2022 по 31.03.2023; за перерахунком суду заявлені до стягнення розміри інфляційних втрат та 3% є частково необґрунтованими у зв`язку з відсутністю доказів пред`явлення платіжного документа за січень 2023 року, неправильністю визначення періодів нарахування (7, 8 періоди) та арифметичною неправильністю розрахунку інфляційних втрат за 4, 5 періоди; нарахування штрафних санкцій є безпідставним у силу приписів Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" №530-IX.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням, Товариство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, недоведено обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, а зроблені висновки, не відповідають дійсним обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Товариство вказало, що судом першої інстанції повною мірою не досліджено, якими законами та нормативними документами врегульовані спірні правовідносини; Законом України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" визначено новий порядок здійснення оплати за послуги з водопостачання та водовідведення, який відмінний від положень договору, а тому порядок направлення дебетових повідомлень до банку, у якому обслуговується відповідач, не відповідає приписам чинного законодавства; у відповідача не виникло обов`язку по сплаті рахунків, оскільки позивачем порушено положення чинного законодавства щодо направлення рахунків споживачу; акти про зняття показань з прибору обліку, який розташований за адресою: місто Київ, проспект Броварський, будинок 89А, підписані зі сторони відповідача неуповноваженою на це особою (Щекотоліною Л.М.), а тому такі не тягнуть за собою жодних юридичних наслідків; об`єкти, за якими проводилося нарахування послуг ("Бібліотека", "Гуртожиток", "Ощадбанк"), не належать відповідачу, а за об`єктом "Птахофабрика" у розрахунках зазначено, що нарахування не проводилося; договір про надання послуг з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі №19184/5-06 від 17.04.2018, на який посилається суд в оскаржуваному рішенні, не був укладений між сторонами; розмір основної заборгованості є необґрунтованим, оскільки, як було встановлено судом першої інстанції, дебетове повідомлення за січень 2023 року на суму 18 959,62 грн не направлялося, а відтак строк оплати за вказаний місяць не настав; обсяг спожитих послуг не був зафіксований належним чином; у зв`язку з необґрунтованістю основної суми заборгованості, у задоволенні позову в частині стягнення похідних позовних вимог (3% річних та інфляційних втрат) необхідно також відмовити.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2023 апеляційну скаргу Товариства передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/10944/23. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 у справі №910/10944/23 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

02.11.2023 матеріали справи № 910/10944/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 у справі №910/10944/23 та вирішено здійснювати розгляд зазначеної апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено Компанії строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 27.11.2023.

21.11.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Компанії надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2023 у справі №910/10944/23 відмовлено у задоволенні вищезазначеного клопотання позивача.

Компанія скористалася правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), та подала відзив на апеляційну скаргу Товариства, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, Компанія зазначила, що акт опломбування №226-9 від 20.12.2017 підписаний тією ж особою, що й акти про зняття показань з прибору обліку (Щекотоліною Л.М.), а тому зазначена фізична особа була уповноважена на вчинення вказаних дій від імені відповідача; платіжні документи направлялися до банківської установи скаржника у відповідності до положень пункту 3.5. договору; сторонами знімались показання з приладу обліку №02234582, тип MTQN6K-32, по об`єкту Гуртожиток №1 (ХВ) за адресою: проспект Броварський, 89А, який визначено у додатку №2 до договору.

18.12.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Товариства надійшли письмові пояснення, у яких окрім доводів, які вже були вказані в апеляційній скарзі, відповідач також наголошує, що приміщення гуртожитку, яке розташоване за адресою: місто Київ, проспект Броварський, 89-А, не є його власністю, а відноситься до державної форми власності, що підтверджується письмовими поясненнями Заступника Голови Фонду державного майна України, поданих в межах справи №48/410, та листом Заступника Голови Фонду державного майна України від 27.05.2003, копії яких подано разом із вказаними письмовими поясненнями.

29.12.2023 через систему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від Компанії надійшли письмові заперечення, у яких позивачем наголошено про безпідставність доводів відповідача та які за своїм змістом відповідають відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Згідно з положеннями частини 3 статті 269 ГПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегією суддів встановлено, що разом із письмовими поясненнями, які надійшли до суду 18.12.2023, Товариство подало копії письмових пояснень Заступника Голови Фонду державного майна України, поданих в межах справи №48/410, та листа Заступника Голови Фонду державного майна України від 27.05.2003.

Однак, у порушення приписів частини 3 статті 269 ГПК України, Товариство не надало доказів неможливості подання вищезазначених документів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи викладене, копії вищезазначених документів не приймаються судом апеляційної інстанції, відтак і всі доводи останнього, які на них ґрунтуються, не можуть розцінюватися як обґрунтовані.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - частковому скасуванню.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 12.08.2003 між Відкритим акціонерним товариством "Акціонерна компанія "Київводоканал", яке надалі змінило своє найменування на Приватне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" (далі за текстом договору - Постачальник) та Відкритим акціонерним товариством "Птахофабрика Київська" (ідентифікаційний код 05513187), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю (ідентифікаційний код 05513187) (далі за текстом договору - Абонент) укладено договір на послуги водопостачання та водовідведення №02920/5-03, відповідно до пункту 1.1. якого Постачальник зобов`язується надавати абоненту послуги з постачання питної води та водовідведення, а Абонент - розраховуватися за вищезазначені послуги згідно умов договору та Правил користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.1994 №65 (далі - Правила).

Згідно з пунктом 3.1. договору кількість води, що подається Постачальником та використовується Абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих Постачальником. Зняття показників водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником Постачальника спільно з представником Абонента. Для абонентів із стабільним об`ємом водоспоживання (або незначним коливанням), зняття показників може здійснюватися один раз на квартал.

Відповідно до пункту 3.3. договору кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання згідно з показниками водолічильника та інших способів визначення об`ємів стоків, що потрапляють у міську каналізацію у відповідності з пунктом 21.2 Правил.

Абонент в кінці кожного кварталу направляє до Постачальника свого повноважного представника з письмовою інформацією, відповідно з додатком №1 даного договору, щодо об`єму спожитих ним послуг з водопостачання (водовідведення), за останні три місяці, для проведення звірки розрахунків з Постачальником та підписання відповідного акту. У разі невиконання даної умови договору, об`єм спожитих послуг за відповідний період приймається Абонентом з даними Постачальника (пункт 2.3. договору).

Згідно з пунктом 3.5. договору Абонент розраховується за надані послуги у порядку, встановленому органами виконавчої влади у п`ятиденний термін з дня представлення Постачальником платіжних документів до банківської установи. Постачальник інформує Абонента про розмір діючих тарифів у платіжних документах, що направляються щомісячно до банківської установи Абонента.

У разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг Абонент зобов`язаний у 5-ти денний термін з дня представлення Постачальником платіжних документів до банківської установи, направити повноважного представника з обґрунтовуючими документами для проведення звірки розрахунків та підписання відповідного акту в цей же термін. При невиконанні цієї умови дані Постачальника вважаються прийнятими Абонентом (пункт 3.6. договору).

За умовами пункту 7.1. договору даний правочин є безстроковим, діє на весь час надання послуг до моменту його розірвання і набуває чинності з моменту його підписання сторонами.

30.09.2003 між сторонами підписано Додаток №2 до договору, в якому визначено ідентифікуючі дані споживача: особовий рахунок - 226-10, адресу споживача: пр-кт Броварський, 89а; тип, № та стан лічильника: ВСКМ-32 №1222 працюючий.

Як вбачається з Планового наряду №3001034 від 30.01.2018 абоненту за адресою пр-кт Броварський, 89а (споживач гуртожиток №1 (хв)) встановлено лічильник води №02234582 тип МТQN6K-32 з показниками 38436 м3. Представник абонента: комендант Щекотоліна Любов Миколаївна. Особовий рахунок: 226-10.

Відповідно до змісту Актів №3-226-10, підмаршрут 226_30 обстеження та зняття показань з вузла обліку за серпень 2022 - лютий 2023, які зі сторони абонента підписані Щекотоліною Л.М., з приладу обліку №02234582 МТQN6K-32 знято наступні показання: 61224 м3 (серпень 2022), 61971 м3 (вересень 2022), 62591 м3 (жовтень 2022), 63204 м3 (листопад 2022), 63733 м3 (грудень 2022), 64357 м3 (січень 2023) та 64 928 м3 (лютий 2023).

Відповідно до реєстру дебетових повідомлень з 01.08.2022 по 31.03.2023, який додано до Довідки АТ "Комінбанку" №95/2233 від 19.04.2023 Компанія надіслала Товариству дебетові повідомлення на загальну суму 129 405,46 грн за серпень - грудень 2022 та лютий - березень 2023.

19.06.2023 Компанія звернулася до Товариства з вимогою №5602/12/8/02-23 від 13.06.2023 про сплату протягом 7 днів з дня отримання даної вимоги заборгованості у розмірі 148 365,08 грн за надані у період з 01.08.2022 по 31.03.2023 послуги з водопостачання та водовідведення. Однак вказана вимога залишена без відповіді та задоволення.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції, а доводи апеляційної скарги вважає частково обґрунтованими, з огляду на таке.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається його змістом, а тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків, тобто дослідити відповідні умови договору з зазначенням своїх висновків за результатами такої оцінки у прийнятому судовому рішенні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.05.2023 у справі №914/4127/21.

За змістом ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частин 1, 2 статті 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Згідно з приписами частини 1 статті 19 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" послуги з централізованого питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання з урахуванням вимог Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" на підставі договору з: підприємствами, установами, організаціями, що безпосередньо користуються централізованим питним водопостачанням та/або централізованим водовідведенням; підприємствами, установами або організаціями, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких перебуває житловий фонд і до обов`язків яких належить надання споживачам послуг з питного водопостачання та/або централізованого водовідведення; об`єднаннями співвласників багатоквартирних будинків, житлово-будівельними кооперативами та іншими об`єднаннями власників житла, яким передано право управління багатоквартирними будинками та забезпечення надання послуг з водопостачання та/або централізованого водовідведення водовідведення на підставі укладених ними договорів; власниками будинків, що перебувають у приватній власності; індивідуальними і колективними споживачами житлово-комунальних послуг, визначеними Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Місцевий господарський суд, даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору дійшов правильного висновку, що такий за своєю правовою природою є договором про надання послуг, за яким, відповідно до статті 901 ЦК України, одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, укладення Компанією та Товариством договору №02920/5-03 від 12.08.2003 було спрямоване на надання останньому послуги водопостачання та водовідведення та одночасного обов`язку по здійсненню їх оплати.

Як було зазначено раніше, відповідно до положень пункту 3.1. договору кількість води, що подається Постачальником та використовується Абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих Постачальником. Зняття показників водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником Постачальника спільно з представником Абонента. Для абонентів із стабільним об`ємом водоспоживання (або незначним коливанням), зняття показників може здійснюватися один раз на квартал.

Відповідно до пункту 3.3. договору кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання згідно з показниками водолічильника та інших способів визначення об`ємів стоків, що потрапляють у міську каналізацію у відповідності з пунктом 21.2 Правил.

Абонент в кінці кожного кварталу направляє до Постачальника свого повноважного представника з письмовою інформацією, відповідно з додатком №1 даного договору, щодо об`єму спожитих ним послуг з водопостачання (водовідведення), за останні три місяці, для проведення звірки розрахунків з Постачальником та підписання відповідного акту. У разі невиконання даної умови договору, об`єм спожитих послуг за відповідний період приймається Абонентом з даними Постачальника (пункт 2.3. договору).

На підтвердження споживання Товариством обумовлених договором послуг у період з 01.08.2022 по 31.03.2023 Компанією долучено до матеріалів справи акти обстеження та зняття показань з вузла обліку з показниками: 61224 м3 (серпень 2022), 61971 м3 (вересень 2022), 62591 м3 (жовтень 2022), 63204 м3 (листопад 2022), 63733 м3 (грудень 2022), 64357 м3 (січень 2023) та 64 928 м3 (лютий 2023).

Отже, зі змісту вказаних документів вбачається, що у серпні 2022 року було спожито 624,00 м3, у вересні 2022 року - 747,00 м3, у жовтні 2022 року - 620,00 м3, у листопаді 2022 року - 613,00 м3, у грудні 2022 року - 529,00 м3, у січні 2023 року - 624,00 м3 та у лютому 2023 року - 571 м3 (т. 1, а.с. 13, 14), а всього 4 328,00 м3.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що вказані акти були підписані зі сторони Компанії - Єреденко О.І., а зі сторони Товариства - Щекотоліною Л.М.

У своїй апеляційній скарзі Товариство заперечувало щодо обсягів наданих послуг, посилаючись на підписання актів про зняття показань з прибору обліку з його сторони неуповноваженою на це особою. Разом із цим, колегія суддів не погоджується з такими запереченнями скаржника, виходячи із нижчезазначеного.

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами частиною 3 статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язані діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Отже, у частині 3 статті 92 ЦК України передбачено загальну презумпцію того, що дії органів юридичної особи або її представників у відносинах із третіми особами розглядаються як дії самої юридичної особи. Саме цим зумовлений обов`язок таких органів чи осіб вчиняти дії в інтересах юридичної особи, діяти добросовісно і розумно, а також не перевищувати своїх повноважень.

Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент підписання первинних документів.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи у тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

З огляду на приписи статті 92 ЦК України порушення установленого обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, не має самостійного юридичного значення факт перевищення повноважень органом чи особою, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, як і сам по собі факт скасування довіреності представнику, який у період її чинності здійснював свої права та виконував обов`язки за цією довіреністю.

Первинні документи можуть бути не прийняті судом у якості належних та допустимих доказів із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи чи про припинення дії довіреності, виданої представнику юридичної особи, який укладає договір від її імені.

Для вирішення питання щодо підписання первинних документів неуповноваженою особою, потрібно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру виконання договору, на підставі якого були оформлені спірні документи.

Схожа правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27.04.2016 у справі № 6-62цс16, від 12.04.2017 у справі № 6-72цс17, підтримано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц та у постановах Верховного Суду від 25.01.2018 у справі № 658/580/16-ц, від 30.01.2019 у справі №127/7798/17, від 11.09.2019 у справі № 466/9251/13-ц, від 28.05.2020 у справі №608/969/13-ц.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України)

При цьому обов`язок діяти добросовісно поширюється на обидві сторони (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц).

У той же час зі змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідачем не заперечується сам факт надання обумовлених договором послуг з водопостачання та водовідведення у спірний період.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що обов`язок з оформлення актів в частині підписання його уповноваженими особами зі сторони Абонента покладений саме на останнього, а не на Постачальника, оскільки у відповідності до приписів пункту 2.3. договору є обов`язком Абонента.

Крім цього, відповідачем не доведено, не зазначено обставин, які безспірно свідчать, що позивач знав чи за всіма обставинами не міг не знати про відсутність у Щекотоліної Л.М. повноважень на підписання спірних актів.

Також колегія суддів зазначає, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК з "достатність доказів" на нову - "вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес новий стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.08.2020 у справі №904/2357/20.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі №904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.

Іншими словами, відсутність у сторін цього судового спору належним чином оформлених первинних документів, які би підтверджували факт надання послуг відповідачу, не усуває обов`язок відповідача заперечувати проти відповідних доводів позивача шляхом надання всіх наявних у нього доказів на спростування кожного заявленого позивачем аргументу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21.

У зв`язку із вказаним, колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи №910/10944/23 наявні копії планового наряду №3001034 від 30.01.2018 на заміну, технічне обслуговування лічильника вод, опломбування обвідної лінії лічильника води (т. 1, а.с. 12) та акт опломбування від 20.12.2017 (т. 1, а.с. 61), які також підписані від імені відповідача Щекотоліною Л.М. При цьому, відповідачем не висловлено заперечень відносно підписання вказаних документів згаданою фізичною особою від імені останнього.

Натомість будь-яких доказів, які б підтверджували доводи відносно відсутності повноважень у Щекотоліної Л.М. на підписання спірних актів, апелянтом не надано.

Крім цього, як правильно зауважив суд першої інстанції, матеріали даної справи також не містять доказів незгоди відповідача з кількістю або вартістю отриманих послуг та направлення у зв`язку з цим повноважного представника із обґрунтовуючими документами для проведення звірки розрахунків та підписання відповідного акту у 5-ти денний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи відповідно до положень пункту 3.6. договору.

На переконання колегії суддів, аргументи апелянта щодо незнання (відсутності інформації) про зняття показників лічильника, є юридично неспроможними, оскільки договір почав діяти ще 20 років тому (з 2003 року), а у веденні правильного господарського обліку спожитих послуг (обсягу та якості) в першу чергу зацікавлений саме Абонент та згідно пункту 2.3. договору є обов`язком останнього, оскільки у протилежному випадку об`єм наданих послуг обліковувався б за даними Постачальника.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що акти обстеження та зняття показань з вузла обліку за період з серпня 2022 року по лютий 2023 року підписані від імені Товариства уповноваженою на це особою - Щекотоліною Л.М., а відтак є належними та допустимими доказами у даній справі.

Також у своїй апеляційній скарзі Товариство акцентувало увагу на тому, що Компанією не доведено факту приналежності об`єктів нерухомості, зазначених у додатку №2 до договору, зокрема об`єктів "Бібліотека", "Гуртожиток №1", "Ощадбанк", на праві власності саме Товариству, при цьому по об`єкту "Птахофабрика" зазначено, що "нарахування не проводилось".

Як було зазначено раніше, 30.09.2003 між сторонами підписано Додаток №2 до договору, в якому визначено, за якими адресами здійснюється надання послуг.

Відповідно до пункту 2 вказаного додатку за адресою пр-кт Броварський, 89-А споживачу (ВАТ "Птахофабрика Київська") присвоєно особовий рахунок 226-10 та встановлено лічильник ВСКМ-32 №1222.

Колегією суддів встановлено, що 30.01.2018 за адресою пр-кт Броварський, 89-А (Абонент - Товариство, споживач - Гуртожиток №1 (ХВ) встановлено новий лічильник води №02234582, тип MTQN6K-32, який знаходиться у підвалі. Вказана обставина підтверджується плановим нарядом №3001034 від 30.01.2018 на заміну, технічне обслуговування лічильника води, опломбування обвідної лінії лічильника води.

Зі змісту актів обстеження та зняття показань з вузла обліку вбачається, що послуги надавалися Абоненту (особовий рахунок НОМЕР_1 ) за адресою: місто Київ, просп. Броварський, 89-А, прилад обліку №02234582, тип MTQN6K-32, місцевстановлення - підвал.

Таким чином, дослідивши зазначені докази у їх сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що обумовлені договором послуги надавалися Товариству по об`єкту - Гуртожиток №1 (ХВ), що розташований за адресою: місто Київ, просп. Броварський, 89-А.

Отже, не є предметом спору в межах справи №910/10944/23 стягнення заборгованості за надані послуги до інших об`єктів, ніж Гуртожиток №1 (ХВ), а відтак не потребує доведенню належність об`єктів "Бібліотека", "Ощадбанк" саме відповідачу.

Крім цього, за частиною 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Колегія суддів зазначає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2012 у справі №48/410 за позовом Закритого акціонерного товариства "Птахофабрика "Київська" (у тексті вказаного рішення - Товариство) до Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), Регіонального відділення Фонду державного майна України по м. Києву, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: Фонду державного майна України, Управління культури і туризму Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, за участю прокуратури Деснянського району м. Києва, про визнання права власності на будівлю встановлено, що 21.07.1993 між Фондом, Організацією орендарів орендного підприємства "Птахофабрика "Київська" та Акціонерним товариством "Птахофабрика "Київська" (після зміни організаційно-правової форми - Закрите акціонерне товариство "Птахофабрика "Київська") було укладено договір викупу державного майна і передачі його акціонерному товариству (надалі - "Договір викупу"), відповідно до умов якого Фонд зобов`язався передати, Організація орендарів орендного підприємства "Птахофабрика "Київська" - купити, а Товариство - прийняти у власність частку цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Птахофабрика "Київська" вартістю 829 853 000,00 крб.

На виконання умов Договору викупу 31.12.1993 Фонд передав, а Товариство прийняло державну частку цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Птахофабрика "Київська" вартістю 829 853 000,00 крб., а саме: основні засоби по залишковій вартості вартістю 268 788 тис. крб., незавершене будівництво - 27 018 тис. крб., запаси та витрати - 144 508 тис. крб., грошові кошти, розрахунки та інші активи - 458 953 тис. крб., кредиторську заборгованість - 49 227 тис. крб., основні засоби невиробничого призначення, до яких, згідно оцінки вартості об`єктів соціально-культурного призначення станом на 01.11.1993 Орендного підприємства "Птахофабрика "Київська" в т.ч. віднесено будівлю загальною площею 1 732,5 кв.м., що розташована за адресою: м. Київ, просп. Броварський, 89а (надалі -"спірний гуртожиток"), - 20 187 тис. крб., що підтверджується актом прийому-передачі державної частки цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Птахофабрика "Київська" від 31.12.1993.

31.12.1993 Фондом на підставі Договору викупу та вказаного акту було видано Товариству свідоцтво про власність, реєстраційний №П-145, на державну частку цілісного майнового комплексу Орендного підприємства "Птахофабрика "Київська" вартістю 829853000,00 крб.

У вказаному рішенні суд встановив, що з 1993 року позивач (Товариство) є власником спірного гуртожитку (будівлі гуртожитку, площею 1 732,5 кв.м., що розташована за адресою: м. Київ, просп. Броварський, 89а).

Отже, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що Компанією правомірно нараховувалась плата за надані послуги по об`єкту Гуртожиток №1 (ХВ), що розташований за адресою: місто Київ, просп. Броварський, 89-А, прилад обліку №02234582, тип MTQN6K-32, місцевстановлення - підвал.

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 ЦК України).

Згідно з пунктом 3.5. договору Абонент розраховується за надані послуги у порядку, встановленому органами виконавчої влади у п`ятиденний термін з дня представлення Постачальником платіжних документів до банківської установи. Постачальник інформує Абонента про розмір діючих тарифів у платіжних документах, що направляються щомісячно до банківської установи Абонента.

Судом першої інстанції достеменно встановлено, що відповідно до реєстру дебетових повідомлень, який додано до довідки АТ "Комінбанку" №95/2233 від 19.04.2023 (т. 1, а.с. 15-16) Компанія надіслала абоненту дебетові повідомлення на загальну суму 129405,46 грн за серпень - грудень 2022 року та лютий - березень 2023 року.

В апеляційній скарзі Товариство заперечило факт настання строку щодо сплати послуг згідно з пунктом 3.5. договору, вказуючи, що він суперечить приписам статті 8 Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", а тому у відповідача не виникло обов`язку сплачувати вартість наданих послуг; передумовою сплати вартості комунальних послуг є отримання відповідного рахунку надавачем такої послуги.

Колегією суддів встановлено, що після укладення договору 02.08.2017 набрав чинності Закон України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання".

Проаналізувавши зміст статті 8 вказаного Закону, суд апеляційної інстанції зазначає, що даною нормою встановлено обов`язок по наданню рахунків на оплату комунальної послуги споживачу на паперовому носії. Проте ні даною статтею, ні іншими положеннями зазначеного нормативно-правового акта не встановлено строку для оплати відповідної житлово-комунальної послуги.

Таким чином, вищезазначені доводи скаржника є необґрунтованим, оскільки не відповідають приписам чинного законодавства.

Разом із тим, відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Крім цього, відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 20 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" розмір та порядок оплати послуг централізованого водопостачання є істотними умовами договору про надання послуг з питного водопостачання:.

Отже, приписами чинного законодавства визначено, що порядок та строк оплати послуг з водопостачання та водовідведення може бути врегульовано у договорі, а тому у даному випадку сторонам необхідно керуватися саме положеннями пункту 3.5. договору.

Також суд апеляційної інстанції зауважує, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Доказів визнання недійсним вказаного пункту договору матеріали справи не містять.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що строк оплати наданих послуг визначається згідно з пунктом 3.5. договору, а відтак є таким, що настав.

Як було зазначено раніше, предметом позову є стягнення 148 365, 08 вартості наданих послуг за договором за період з серпня 2022 року по березень 2023 року.

Однак, як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутні належні докази пред`явлення позивачем платіжного документа до банківської установи за січень 2023 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо ненастання у нього обов`язку по сплаті послуг за січень 2023 року.

Крім цього, судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах даної справи відсутній акт про зняття показань з прибору обліку за березень 2023 року.

При цьому, колегія суддів зауважує, що по своїй суті розрахунок заборгованості не є доказом (зокрема письмовим), а є результатом вчинення арифметичних дій стороною, з метою визначення суми боргу з урахуванням умов договору, періоду надання послуг тощо, з яким суд може погодитись або ж навести свій розрахунок, виконуючи обов`язок щодо визначення належної до стягнення суми заборгованості.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі від 09.02.2023 у справі №464/3214/16-ц

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02.10.2020 у справі №911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

Таким чином, наданий на підтвердження існування простроченої заборгованості відповідача за договором лише розрахунок заборгованості (т. 1, а.с. 21-26) без доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується, не може бути належним доказом у даній справі в частині надання послуг за березень 2023 року.

Отже, колегія суддів дійшла до висновку, що обґрунтованими є вимоги Компанії лише в частині стягнення вартості послуг за серпень 2022 року - грудень 2022 року та лютий 2022 року.

Як було раніше зазначено, Товариством було спожито у серпні 2022 року 624,00 м3, у вересні 2022 року - 747,00 м3, у жовтні 2022 року - 620,00 м3, у листопаді 2022 року - 613,00 м3, у грудні 2022 року - 529,00 м3 та у лютому 2023 року - 571 м3, а всього 3 704,00 м3.

Колегією суддів встановлено, що тариф за водопостачання ХВ становив 13,47 грн (без ПДВ) за 1 м3, а за водовідведення - 11,85 грн (без ПДВ) за 1 м3.

Таким чином, за розрахунком суду апеляційної інстанції обґрунтований розмір заборгованості за серпень 2022 року - грудень 2022 року та лютий 2022 року становить 112542,34 грн (3 704,00 м3 х (11,85+13,47) х 1,2 (ПДВ).

Враховуючи те, що сума основного боргу відповідача за вказаним договором підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи лише на суму 112542,34 грн, і на момент прийняття рішення відповідач не надав документів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, колегія суддів вважає позов Компанії до Товариства про стягнення основного боргу обґрунтованим у вищезазначеному розмірі, а відтак у стягненні 35 822,74 необхідно відмовити.

У зв`язку з неналежним виконанням Товариством зобов`язань за вказаним договором, позивач також просив суд стягнути з відповідача 7 520,31 грн інфляційних втрат та 1430,63 грн 3% річних, з яких: 1) на суму 18 959,62 грн за період 15.08.2022 - 31.03.2023 у розмірі 1956,63 грн та 355,30 грн відповідно; 2) на суму 22 696,85 грн за період 13.09.2022 - 31.03.2023 у розмірі 2069,95 грн та 371,23 грн; 3) на суму 18 838,08 грн за період 30.10.2022 - 31.03.2023 у розмірі 940,07 грн та 235,35 грн; 4) на суму 18 625,39 грн за період 15.11.2022 - 31.03.2023 у розмірі 834,42 грн та 208,20 грн; 5) на суму 16 073,14 грн за період 21.12.2022 - 31.03.2023 у розмірі 568,30 грн та 132,11 грн; 6) на суму 18 959,62 грн за період 21.02.2022 - 31.03.2023 у розмірі 514,56 грн та 59,22 грн; 7) на суму 17 349,26 грн за період 26.02.2022 - 31.03.2023 у розмірі 383,42 грн та 47,06 грн; 8) на суму 16 863,12 грн за період 15.03.2023 - 31.03.2023 у розмірі 259,95 грн та 22,18 грн.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) статтею 610 ЦК України кваліфікується як порушення зобов`язання.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, колегія суддів зазначає наступне.

Так у розрахунках інфляційних втрат та 3% річних за 1-3 періоди нарахування є обґрунтованим та арифметично правильними. Також, є обґрунтованим розрахунок 3% річних за 4 та 5 період.

Водночас, здійснивши перерахунок інфляційних втрат за 3, 4 та 5 періоди суд зазначає, що суми інфляційних втрат складають 843,12 грн, 833,60 грн та 486,72 грн, а отже підлягають частковому задоволенню у визначених сумах.

Щодо розрахунку за 6, 8 періоди (за січень та березень 2023 року), суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні докази пред`явлення позивачем платіжного документа до банківської установи за січень 2023 року та акт обстеження та зняття показань з вузла обліку за березень 2023 року, відтак нараховані компенсаційні виплати за вказані періоди стягненню з відповідача не підлягають.

Стосовно 7 періоду суд зазначає, що обґрунтованим періодом нарахування інфляційних втрат та 3% річних є період з 26.02.2023 - 31.03.2023, разом із цим, незважаючи на невірно визначений період нарахування, суми інфляційних втрат та 3% річних за вказані періоди підлягають задоволенню у визначених позивачем розмірах, оскільки, розрахунок здійснено арифметично правильно.

Зважаючи на вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню у розмірі 6573,44 грн, а 3% річних - 1349,25 грн.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача 11735,01 грн пені, нарахованої за період з 15.08.2022 по 31.03.2023 та 7 418,25 грн штрафу.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Статтею 230 ГК України визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, які учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі неналежного виконання господарського зобов`язання. Цією ж статтею визначено види штрафних санкцій - неустойка, штраф, пеня. При цьому, порядок нарахування та розмір санкцій, які можуть бути встановлені договором, встановлені частиною 4 статті 231 ГК України: у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання, в певній визначеній грошовій сумі, у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів.

З системного аналізу вищенаведених положень чинного законодавства вбачається, що вказані штрафні санкції можуть бути стягнуті лише у тому випадку (якщо не встановлено законом), коли основне зобов`язання прямо забезпечено неустойкою (пеня, штраф) у чинному договорі, а також ним встановлено її розмір (встановлено за згодою сторін).

Згідно з пунктом 4.1. договору за безпідставну відмову від оплати наданих послуг Абонент сплачує штраф у розмірі 5% від несплаченої суми.

Відповідно до пункту 4.2. договору за несвоєчасну оплату послуг Абонент сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" індивідуальним споживачем житлово-комунальних послуг є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

За частиною 6 статті 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" послуга з постачання теплової енергії надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з постачання теплової енергії, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом.

Однак, відповідно до підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 17.03.2020 №530-ІХ на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється, зокрема, нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Колегією суддів встановлено, що у період, за який здійснено нарахування пені, на всій території України діяв карантин, який установлений згідно постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" №211.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про необґрунтованість нарахування пені та штрафу, а відтак позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача вказаної штрафної санкції не підлягають задоволенню.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 112 542,34 грн основної заборгованості за серпень 2022 року - грудень 2022 року та лютий 2022 року, а також 6 573,44 грн інфляційних втрат та 1349,25 грн 3% річних.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1-4 частини 1 статті 277 ГПК України, є нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, дійсним обставинам справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга Товариства підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 у справі №910/10944/23 - частковому скасуванню.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у відповідності до вимог статті 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Колегією суддів встановлено, що за звернення до суду першої інстанції Компанія сплатила 2684,00 грн судового збору, а Товариство за подання апеляційної скарги - 4026,00 грн.

З огляду на часткове задоволення позову та апеляційної скарги, на підставі статті 129 ГПК України з Товариства на користь Компанії за подачу позову підлягає сплаті судовий збір у розмірі 1 832,20 грн, а за подачу апеляційної скарги з Компанії на користь Товариства підлягає сплаті судовий збір у розмірі 1 277,69 грн.

Відповідно до положень частини 11 статті 129 ГПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, з Товариства на користь Компанії підлягає стягненню судовий збір у розмірі 554,51 грн (1 832,20 грн - 1 277,69 грн).

Керуючись статтями 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 у справі №910/10944/23 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 29.09.2023 у справі №910/10944/23 скасувати частково, виклавши резолютивну частину рішення в нижчезазначеній редакції:

"1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" (03680, місто Київ, вулиця Заболотного Академіка, будинок 150, приміщення 17; ідентифікаційний код 05513187) на користь Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (01015, місто Київ, вулиця Лейпцизька, будинок 1-А; ідентифікаційний код 03327664) 112 542 (сто дванадцять тисяч п`ятсот сорок дві) грн 34 коп. основної заборгованості, 6 573 (шість тисяч п`ятсот сімдесят три) грн 44 коп. інфляційних втрат та 1 349 (одну тисячу триста сорок дев`ять) грн 25 коп. 3% річних.

3. В іншій частині позову відмовити."

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Птахофабрика Київська" (03680, місто Київ, вулиця Заболотного Академіка, будинок 150, приміщення 17; ідентифікаційний код 05513187) на користь Приватного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (01015, місто Київ, вулиця Лейпцизька, будинок 1-А; ідентифікаційний код 03327664) 554 (п`ятсот п`ятдесят чотири) грн 51 коп. судового збору.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати накази на виконання даної постанови.

5. Матеріали справи №910/10944/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені статтями 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

Т.П. Козир