ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2024 року м. ОдесаСправа № 915/459/23
м. Одеса, проспект Шевченка, 29

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Принцевської Н.М.,

Разюк Г.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Марконі"

на рішення Господарського суду Миколаївської області

від 12 вересня 2023 року (повний текст складено 05.10.2023)

по справі № 915/459/23

за позовом Державного підприємства "Миколаївський морський торгівельний порт"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Марконі"

про: стягнення 188 645,66 грн. за договором стандартного бербоутного чартеру №14-П від 07.06.2013 року, -

суддя суду першої інстанції: Алексєєв А.П.,

місце прийняття рішення: м. Миколаїв, вулиця Фалєєвська, 14 Господарський суд Миколаївської області, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 Державне підприємство "Миколаївський морський торговельний порт" (позивач, ДП «Миколаївський МТП») звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Марконі" (відповідач, ТОВ «Марконі»), в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача борг у загальній сумі 150 504,18 грн., заборгованості за договором стандартного бербоутного чартеру Балтійської та міжнародної морської ради (БІМКО) проформи "BARECON 89" №14-П від 07.06.2013 та 38 141,48 грн. пені за вказаним договором.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором стандартного бербоутного чартеру Балтійської та міжнародної морської ради (БІМКО) проформи "BARECON 89" №14-П від 07.06.2013.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 12.09.2023 у справі №915/459/23 (суддя Алексєєв А.П.) позов задоволено повністю. Стягнуто Товариства з обмеженою відповідальністю "Марконі" на користь позивача заборгованість у розмірі 150 504,18 грн.; пеню у розмірі 38 141,48 грн.; судовий збір у розмірі 2 829,00 грн.

Судове рішення мотивоване тим, що не сплачуючи позивачу бербоут-чартерну ставку та не повертаючи судно, відповідач фактично позбавив позивача права на власне користування майном так розпорядженням ним з метою отримання прибутку.

Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Марконі" звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.09.2023 у справі №915/459/23 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Також, апелянт просить покласти на позивача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 48 125,00 грн., пов`язані з переглядом даної справи у суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, зокрема, що внаслідок неможливості використання відповідачем з 24.02.2022 буксиру "Урал", переданого йому позивачем на підставі укладеного між сторонами договору стандартного бербоутного чартеру Балтійської та міжнародної морської ради (БІМКО) проформи "BARECON 89" №14-П від 07.06.2013, Товариство з обмеженою відповідальністю "Марконі" в силу приписів ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України підлягає звільненню від сплати виставлених Державним підприємством "Миколаївський морський торговельний порт" рахунків.

Крім того апелянт зазначає, що безпосередньо сам зміст договору стандартного бербоутного чартеру Балтійської та міжнародної морської ради (БІМКО) проформи "BARECON 89" №14-П від 07.06.2013 визначає, що предметом цього договору виступає передача судна у користування на певний строк, а не надання послуг з перевезення, у зв`язку з чим вказаний правочин за своєю природою є саме договором найму (оренди). Водночас, за твердженням відповідача, сам по собі факт наявності підписаних сторонами актів надання послуг (виконаних робіт) жодним чином не унеможливлює застосування у спірних правовідносинах положень ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, тим більше, що неможливість використання Товариством з обмеженою відповідальністю "Марконі" з 24.02.2022 буксиру "Урал", переданого йому позивачем на підставі вищенаведеного договору, підтверджена належними доказами, що містяться у матеріалах справи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.11.2023 відкрито апеляційне провадження у справі №915/459/23 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Марконі". Крім того, відповідно до даної ухвали, розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

24.11.2023 від ТОВ «Марконі» до суду апеляційної інстанції надійшла заява про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених відповідачем при апеляційному перегляді справи №915/459/23.

04.12.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач не погоджується з доводами останньої та просить суд апеляційної інстанції залишити рішення Господарського суду Миколаївської області без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Так, Державне підприємство "Миколаївський морський торговельний порт" посилається на те, що наявні у матеріалах справи первинні документи, складені на виконання договору стандартного бербоутного чартеру Балтійської та міжнародної морської ради (БІМКО) проформи "BARECON 89" №15-П від 07.06.2013, а саме: підписані сторонами без зауважень акти надання послуг (виконаних робіт) є належними та достатніми доказами на підтвердження правомірності майнових вимог позивача, заявлених останнім в межах даної справи. Крім того, апелянт стверджує про те, що правовідносини між сторонами за вищенаведеним договором неможливо кваліфікувати як правовідносинами найму (оренди) транспортного засобу, а також про недоведеність відповідачем факту неможливості використання з 24.02.2022 буксиру "Урал", переданого йому на підставі зазначеного договору.

Апеляційний суд зазначає, що з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду апеляційної скарги, враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням в Україні воєнного стану та приймаючи до уваги навантаження суду апеляційної інстанції, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Марконі" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.09.2023 у справі №915/459/23 розглядається поза межами строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, але, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення належного судового захисту.

Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 07.06.2013 між Державним підприємством "Миколаївський морський торговельний порт" ("Судновласник") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Марконі" ("Фрахтувальник") укладено договір стандартного бербоутного чартеру Балтійської та міжнародної морської ради (БІМКО) проформи "BARECON 89" №14-П (далі договір №14-П від 07.06.2013) строком на шість місяців з пролонгацією у випадку відсутності претензій сторін.

Відповідно до пункту 1 аддендуму до договору №14-П від 07.06.2013 Судновласник передає Фрахтувальнику за обумовлену плату (бербоут-чартерна ставка) у користування на строк, встановлений даним аддендумом, судно згідно з додатком №1 до договору №14-П від 07.06.2013.

В силу пункту 3 аддендуму до договору №14-П від 07.06.2013 судно в даному аддендумі розуміється як об`єкт з усіма механізмами і обладнанням до нього, включаючи двигуни, електростанцію, радіостанцію, рятувальні засоби, завантажувально-розвантажувальні механізми, навігаційні та вимірювальні прилади, інше суднове обладнання, протипожежні, рятувальні і захисні засоби, аварійне постачання і інструменти, які є невід`ємною частиною судна відповідно до його проекту і вимог класифікаційної спілки.

Бербоут-чартерна ставка складає за місяць 964,29 доларів США (у гривневому еквіваленті станом на 07.06.2013 7707,57 грн). Розрахунки здійснюються в гривні за курсом НБУ на день виставлення рахунку. Бербоут-чартерна ставка вказана без ПДВ. Нарахування ПДВ на суму бербоут-чартерної ставки здійснюється в порядку, визначеному чинним законодавством України. Бербоут-чартерна ставка сплачується Фрахтувальником з моменту підписання акту приймання-передачі судна в чартер. Доходи, отримані Фрахтувальником від експлуатації судна, є його власністю і не впливають на розмір бербоут-чартерної ставки за договором (пункти 4, 5 аддендуму до договору №14-П від 07.06.2013).

Згідно з пунктом 10 аддендуму до договору №14-П від 07.06.2013 з моменту передання судна в бербоут-чартер Фрахтувальник експлуатує судно від свого імені відповідно до умов договору та чинного законодавства України.

У пункті 13 аддендуму до договору №14-П від 07.06.2013 узгоджено, що Фрахтувальник зобов`язаний повернути судно Судновласнику в порту Миколаїв на дозволеному портовою владою причалі. Повернення судна оформлюється актом повернення судна із бербоут-чартеру. Форма акту надається Фрахтувальником. Акт підписується уповноваженими представниками Судновласника і Фрахтувальника. Повернення судна здійснюється у строк, зазначений у боксі 20 частини 1 договору.

За умовами пункту 15 аддендуму до договору №14-П від 07.06.2013 виявлені протягом дії цього договору будь-які невідповідності судна вимогам Регістру судноплавства України та інших органів нагляду за безпекою судноплавства Фрахтувальник зобов`язаний усунути власними коштами у встановлені строки.

Положеннями пункту 17 аддендуму до договору №14-П від 07.06.2013 визначено, що Фрахтувальник на весь період бербоут-чартеру здійснює власними коштами страхування судна на користь Судновласника від морських ризиків, ризику від відповідальності Фрахтувальника перед третіми особами з наступним наданням Судновласнику копій договорів і документів, що підтверджують оплату страхових платежів. Фрахтувальник продовжує договори страхування таким чином, щоб протягом всього строку бербоут-чартеру судно було застраховане.

Пунктами 18, 20 аддендуму до договору №14-П від 07.06.2013 передбачено, що будь-які конструктивні зміни судна, здійснені Фрахтувальником за згодою Судновласника, а також без такої згоди стають власністю Судновласника, а грошові кошти, витрачені на їх здійснення, відшкодуванню Фрахтувальнику не підлягають. Поточні ремонти судна Фрахтувальник виконує власними силами або із залученням спеціалізованих підприємств.

В силу пункту 29 аддендуму до договору №14-П від 07.06.2013 Фрахтувальник приймає на себе зобов`язання з експлуатації судна відповідно до положень системи управління безпекою судноплавства на морському та річковому транспорті по управлінню безпечною експлуатацією суден і попередженню забруднення та виконує вимоги Міжнародного кодексу по охороні суден і портових засобів.

Відповідно до пунктів 35, 41 аддендуму до договору №14-П від 07.06.2013 при формуванні екіпажу судна Фрахтувальник надає перевагу працівникам Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт". Фрахтувальник зобов`язується прийняти на роботу за переведенням 57 працівників портового флоту Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт" на умовах, не гірших, ніж у Судновласника.

Бербоут-чартерна ставка, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає індексації і стягується з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати. Пеня сплачується окремими платіжними дорученнями на розрахунковий рахунок основного платежу (пункт 37 аддендуму до договору №14-П від 07.06.2013).

У пункту 38 аддендуму до договору №14-П від 07.06.2013 вказано, що сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за договором, якщо воно стало наслідком природних явищ, дії зовнішній об`єктивних факторів та інших обставин непереборної сили і якщо ці обставини безпосередньо вплинули на невиконання договору.

За умовами статті 9 частини ІІ Стандартного бербоут-чартеру "БЕРКОН 89" судно має протягом терміну дії чартеру перебувати у повному володінні та в абсолютному розпорядженні для всіх цілей фрахтувальників та в усіх відношеннях під їх повним контролем. Фрахтувальники зобов`язані утримувати судно, його механізми, котли, пристрої та запасні частини у належному відремонтованому стані та у доброму робочому стані відповідно до звичайної комерційної експлуатаційної практики та, крім того, що передбачено у статті 13(1), забезпечити наявність на борту судна класифікаційних документів з терміном дії, який не сплив, для збереження класу, зазначеного в боксі 10, та інших необхідних свідоцтв, дійсних протягом всього часу. Фрахтувальники зобов`язані вживати негайних заходів для необхідного ремонту в межах розумного терміну. Якщо не погоджено інше, у разі виникнення необхідності вдосконалення, конструктивних змін або придбання коштовного нового обладнання для подальшої експлуатації судна через нові класифікаційні вимоги або обов`язкові правила вартістю понад 5% від вартості морського страхування судна, як зазначено в боксі 27, величина, на яку ставка бербоут-чартерної плати має бути змінена, та пропорція, на яку згадана вартість підлягає розподілу між зацікавленими сторонами, з метою досягнення справедливого розподілу її між судновласниками і фрахтувальниками з урахуванням, крім іншого, тривалості строку бербоут-чартера, що залишився, по даному чартеру, повинна за відсутності згоди бути передана до арбітражу згідно зі статтею 26. Фрахтувальники зобов`язані внести і підтримувати фінансове забезпечення або зобов`язання щодо збитків від забруднення моря нафтою іншими речовинами на вимогу будь-якого уряду, включаючи федеральні, штатні або муніципальні, або інші підрозділи або органи, для того, щоб судно могло без сплати штрафу або збору законно входити, залишатися в будь-якому порту або виходити з нього, з будь-якого місця, територіальних або прилеглих вод будь-якої країни, штату або округу при виконанні чартеру без будь-яких затримок. Це зобов`язання застосовується незалежно від того, чи запроваджена така вимога законодавчим шляхом таким урядом або його відділів або органом. Фрахтувальники зобов`язані досягти і підтримувати всі домовленості через гарантію або інакше, дивлячись за необхідністю, для задоволення таких вимог виключно за рахунок фрахтувальників, а останні звільняють судновласників від відповідальності за будь-які наслідки (у тому числі за втрату часу) у разі неможливості прийняття таких заходів судновласниками (підпункт (а). Фрахтувальники зобов`язані власним коштом укомплектувати екіпаж, харчування, судноплавство, експлуатацію, постачання, бункерування і ремонт судна у будь-який час протягом терміну дії чартеру, і оплачують власним коштом всі збори та витрати будь-якого роду і характеру, у будь-якому випадку їх використання та експлуатації судна за даним чартером, включаючи будь-які місцеві та іноземні загальні муніципальні та/або державні податки, у тому числі будь-які податки та/або збори на бербоут-чартерну плату. Капітан, командний склад та екіпаж судна є службовцями фрахтувальників у будь-якому разі, навіть якщо вони з якоїсь причини призначені судновласниками. Фрахтувальники щодо командного та рядового складу екіпажу підпорядковуються законам країни прапора судна (підпункт (b). Протягом терміну дії цього чартеру судно має зберігати свою назву, як зазначено у боксі 5 (підпункт (с). Фрахтувальники не повинні робити жодних конструктивних змін на судні або змін у механізмах, котлах, допоміжному обладнанні або запасних частинах до них без отримання на це у кожному разі дозволу судновласників. Якщо судновласники дозволяють це, фрахтувальники повинні на вимогу судновласників привести судно в його колишній стан до закінчення строку чартеру (підпункт (d).

Статтею 10 частини ІІ Стандартного бербоут-чартеру "БЕРКОН 89" передбачено, що фрахтувальники сплачують судновласникам плату за бербоут-чартер судна на умовах люмпсум за календарну добу, як зазначено в боксі 21, починаючи з дати та години здачі судна фрахтувальникам, та виплачують узгоджену тверду суму (люмпсум) за будь-яку частину доби. Оплата бербоут-чартера триває до дати та години, коли судно повертається фрахтувальниками його власникам (підпункт (а). Виплата плати за бербоут-чартер, за винятком першого та останнього платіжних місяців, якщо застосовується підпункт (с) цієї статті, провадиться відповідно до умов, зазначених в аддендумі (підпункт (b). Плата за бербоут-чартер за перший та останній платіжні місяці, якщо вони становлять не повний місяць, розраховується пропорційно числу повної та неповної доби у конкретному календарному місяці, та виплата проводиться відповідно (див. аддендум) (підпункт (с). У разі загибелі або зникнення судна оплата припиняється з дня його загибелі або від часу отримання останньої звістки про нього. Будь-яка плата за бербоут-чартер, видана авансом, регулюється відповідно (підпункт (d). Будь-яка затримка з виплатою бербоут-чартерної плати дає судновласникам право на отримання відсотків за ставкою згідно з боксом 22. Якщо ж бокс 22 не заповнений, то за існуючою ринковою ставкою в тій країні, де розташована головна контора судновласників (підпункт (f).

Фрахтувальники не мають права переуступати цей чартер або здавати судно в суббербоут-чартер (стаття 20 частини ІІ Стандартного бербоут-чартеру "БЕРКОН 89").

Згідно договору №14-П від 07.06.2013 судном, яке Судновласник передає Фрахтувальнику, виступає буксир "Урал".

12.06.2013 позивач за відповідним актом, підписаним без зауважень та скріпленим печатками сторін, передав відповідачу буксир "Урал" у технічно несправному стані.

В подальшому між сторонами було укладено низку додаткових угод до договору №15-П від 07.06.2013, а саме:

-№1 від 29.12.2015, в якій, зокрема, узгоджено зміну строку дії чартеру (з 07.12.2015 по 07.12.2018) та бербоут-чартерної ставки (1108,93 доларів США за місяць);

-№2 від 25.01.2018, якою у тому числі збільшено бербоут-чартерну ставку (1300,50 доларів США за місяць);

-№3 від 19.03.2018, відповідно до якої збільшено строк дії чартеру (до 31.12.2030 включно);

-№4 від 06.02.2019, згідно з яким збільшено бербоут-чартерну ставку (1334,49 доларів США за місяць);

-№5 від 20.02.2020, в якій змінено бербоут-чартерну ставку (9708,12 доларів США за місяць);

-№6 від 05.04.2021, якою передбачено збільшення бербоут-чартерної ставки (1341,79 доларів США за місяць).

На виконання договору №14-П від 07.06.2013 між сторонами були підписані без зауважень та скріплені печатками акти наданих послуг (виконаних робіт), відповідно до яких загальна сума бербоут-чартерної ставки щодо буксиру "Урал" становить 1084835,59 грн (зокрема, акти №08011973 від 31.05.2022 (за період з 24.02.2022-28.02.2022) на суму 9190,02 грн; №08021793 від 31.05.2022 (за березень місяць 2022 року) на суму 47.104,72 грн; №08031973 від 31.05.2022 (за квітень місяць 2022 року) на суму 47.104,72 грн; №08041973 від 31.05.2022 (за травень місяць 2022 року) на суму 47.104,72 грн.

На підставі вищенаведених актів наданих послуг (виконаних робіт) Державне підприємство "Миколаївський морський торговельний порт" виставило відповідачу відповідні рахунки.

В адресованому позивачу листі ТОВ "Марконі" зазначило про те, що з початку військової агресії Російська Федерація фактично блокує порти України на вхід/вихід та здійснює мінування Чорного моря, у зв`язку з чим закриття роботи більшості морських портів України фактично унеможливлює виконання відповідачем зобов`язань за договором №14-П від 07.06.2013 на час дії таких обставин. Крім того, відповідач зауважив на тому, що на даний час на території України (зокрема, на території Миколаївської області) агресором ведуться активні бойові дії, що унеможливлює здійснення ТОВ «Марконі» господарської діяльності в акваторії морського порту Миколаїв та за його межами, оскільки становлять реальну загрозу життю і здоров`ю мешканців України та працівників підприємства. За таких обставин, посилаючись на норми ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, відповідач повідомив позивача про неможливість виконання прийнятих на себе зобов`язань зі своєчасної та повної сплати бербоут-чартерної ставки за вищенаведеним договором, а також просив звільнити його від обов`язку сплати бербоут-чартерної ставки до офіційного закінчення форс-мажорних обставин та відновлення можливості використання майна за відповідним договором.

За результатами опрацювання зазначеного вище звернення, ДП "Миколаївський МТП" надало відповідь №06/371 від 26.07.2022, в якому наголосило на тому, що укладені між сторонами договори фрахту (бербоут-чартеру) є договорами перевезення, а не договорами оренди, у зв`язку з чим чинне законодавство та умови вказаних договорів не передбачають правових підстав для звільнення ТОВ "Марконі" від сплати платежів, нарахованих згідно з такими договорами.

У претензіях №06/384 від 05.08.2023 та №06/607 від 29.12.2022 позивач просив ТОВ "Марконі" погасити заборгованість за договором №14-П від 07.06.2013.

Відповідач у відповіді на претензію №9-п від 25.02.2023 повідомив про те, що розпорядженнями капітана Миколаївського морського порту №15 та №15/1 від 09.03.2022 заборонено рух всіх суден та плавзасобів по річках Південний Буг та Інгул; відшвартування всіх суден, буксирів та інших плавзасобів, які перебувають біля причалів портів та терміналів Миколаївського регіону, а також рух всіх суден та плавзасобів від 1 коліна БДЛК до 3 коліна Спаського каналу. З огляду на викладене, ТОВ "Марконі", посилаючись на приписи ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, зазначило, що останнє з 24.02.2022 позбавлене можливості використовувати буксир "Урал" внаслідок ведення військових дій на території держави, у зв`язку з чим підстав для оплати виставлених позивачем рахунків немає, оскільки заборгованість за договором №15-П від 07.06.2013 відсутня.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Марконі" на підтвердження обґрунтованості своїх заперечень проти позовних вимог до місцевого господарського суду також було подано копії:

- податкової консультації Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області №1370/10/14-03-06-33 від 02.10.2013;

- експертного висновку незалежної фахової науково-правової експертизи №05/7.1/23-021 від 22.02.2023, проведеної щодо правових норм, що регулюють правовідносини перевезення та найму (оренди) в інституційній моделі Цивільного кодексу України та субінституту правовідносин фрахтування (чартеру) в розумінні Кодексу торговельного мореплавства України, а також змісту договірних норм, зокрема, за договором №15-П від 07.06.2013;

- висновку Торгово-промислової палати України №653/1.2 від 09.03.2023 щодо унеможливлення виконання зобов`язань, в тому числі за договором №15-П від 07.06.2013, спричиненого обставинами, за які жодна зі сторін не відповідає, з якого вбачається, що у період, за який позивач вимагає оплати рахунків за використання суден, відповідні судна, у тому числі і буксир "Урал", перебували у акваторії Миколаївського морського порту та не могли бути використані відповідачем.

Вказані обставини стали підставою звернення ДП "Миколаївський МТП" до господарського суду із відповідним позовом.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи в межах доводів апеляційної скарги, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Частиною сьомою статті 179 Господарського кодексу України унормовано, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їхніх дій, так і певних правових наслідків, дійсним намірам сторін спору при укладенні оспорюваного договору, встановити фактичні правовідносини, які склалися між сторонами, і застосувати до цих правовідносин відповідні норми матеріального права

Як зазначалося вище, 07.06.2013 між сторонами був укладений договір №14-П від 07.06.2013, який має назву "договір стандартного бербоутного чартеру".

Згідно зі статтею 912 Цивільного кодексу України за договором чартеру (фрахтування) одна сторона (фрахтівник) зобов`язується надати другій стороні (фрахтувальникові) за плату всю або частину місткості в одному чи кількох транспортних засобах на один або кілька рейсів для перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти або з іншою метою, якщо це не суперечить закону та іншим нормативно-правовим актам. Порядок укладення договору чартеру (фрахтування), а також форма цього договору встановлюються транспортними кодексами (статутами).

Статтею 133 Кодексу торговельного мореплавства України передбачено, що за договором морського перевезення вантажу перевізник або фрахтівник зобов`язується перевезти доручений йому відправником вантаж з порту відправлення в порт призначення і видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (одержувачу), а відправник або фрахтувальник зобов`язується сплатити за перевезення встановлену плату (фрахт). Фрахтувальником і фрахтівником визнаються особи, що уклали між собою договір фрахтування судна (чартер).

Відповідно до статті 134 Кодексу торговельного мореплавства України договір морського перевезення вантажу повинен бути укладений у письмовій формі. Документами, що підтверджують наявність і зміст договору морського перевезення вантажу, є: 1) рейсовий чартер - якщо договір передбачає умову надання для перевезення всього судна, його частини або окремих суднових приміщень; 2) коносамент - якщо договір не передбачає умови, зазначеної в пункті 1 цієї статті; 3) інші письмові докази.

Положеннями статті 203 Кодексу торговельного мореплавства України унормовано, що за договором чартеру (фрахтування) судна на певний час судновласник зобов`язується за обумовлену плату (фрахт) надати судно фрахтувальнику для перевезення пасажирів, вантажів та для інших цілей торговельного мореплавства на певний час. Надане фрахтувальнику судно може бути укомплектоване екіпажем (тайм-чартер) або не споряджене і не укомплектоване екіпажем (бербоут-чартер).

Договір чартеру (фрахтування) судна на певний час повинен бути укладений у письмовій формі. Наявність і зміст договору чартеру (фрахтування) судна на певний час можуть бути доведені виключно письмовими доказами (стаття 204 Кодексу торговельного мореплавства України).

За умовами статті 205 Кодексу торговельного мореплавства України у договорі чартеру (фрахтування) судна на певний час повинні бути вказані найменування сторін договору, назва судна, його технічні і експлуатаційні дані (вантажопідйомність, вантажомісткість, швидкість тощо), район плавання, мета фрахтування, розмір фрахту, термін дії договору, місце приймання і здавання судна.

В силу статті 206 Кодексу торговельного мореплавства України, яка має назву "Суборенда" фрахтувальник може в межах прав, що надаються йому за договором чартеру (фрахтування) судна на певний час, укласти від свого імені самостійний договір чартеру (фрахтування) судна з третьою особою. Укладання такого договору не звільняє фрахтувальника від виконання договору, укладеного ним з судновласником. До договору чартеру (фрахтування) судна на певний час, укладеного фрахтувальником з третьою особою, відповідно застосовуються правила цієї глави.

У статті 207 Кодексу торговельного мореплавства України зазначено, що судновласник зобов`язаний передати судно фрахтувальнику в стані, придатному для використання його з метою, передбаченою договором чартеру (фрахтування) судна на певний час. При фрахтуванні судна за тайм-чартером судновласник зобов`язаний, крім того, спорядити і укомплектувати судно екіпажем, а також підтримувати судно протягом терміну тайм-чартеру в морехідному стані, сплачувати його страхування і утримання суднового екіпажу.

Відповідно до статті 208 Кодексу торговельного мореплавства України фрахтувальник зобов`язаний здійснювати експлуатацію судна відповідно до умов фрахтування, визначених договором чартеру (фрахтування) судна на певний час.

Якщо судно зафрахтоване для перевезення вантажів, фрахтувальник має право від свого імені укладати договори перевезення вантажів, підписувати чартери, видавати коносаменти та інші перевізні документи. Він несе відповідальність за зобов`язаннями, що випливають з цих документів, зокрема, з коносаментів або інших перевізних документів (стаття 209 Кодексу торговельного мореплавства України).

Згідно зі статтею 212 Кодексу торговельного мореплавства України фрахтувальник сплачує судновласнику фрахт в порядку і терміни, передбачені договором чартеру (фрахтування) судна на певний час. Він звільняється від сплати фрахту і витрат щодо судна за час, протягом якого судно було непридатне для експлуатації внаслідок неморехідного стану, за винятком випадків, коли непридатність судна настала з вини фрахтувальника.

Отже, колегія суддів вбачає, що Кодексом торговельного мореплавства України передбачено укладення низки відмінних між собою договорів, а саме: статтею 133 цього Кодексу регламентовано укладення договорів морського перевезення (чартеру), у той час як статтею 203 даного Кодексу визначена можливість укладення договорів фрахтування судна на термін з екіпажем (тайм-чартер) та фрахтування судна без екіпажу (бербоут-чартер).

Приписами 759 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

За умовами частини першої статті 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

В силу статті 798 Цивільного кодексу України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Договором найму транспортного засобу може бути встановлено, що він передається у найм з екіпажем, який його обслуговує. Сторони можуть домовитися про надання наймодавцем наймачеві комплексу послуг для забезпечення нормального використання транспортного засобу.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору №14-П від 07.06.2013 та наявних у матеріалах справи первинних документів, наданих позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, апеляційний господарський суд зазначає про відсутність правових підстав для кваліфікації вказаного правочину в якості договору перевезення, оскільки до суду першої інстанції не подано жодного доказу, з яким чинне законодавство пов`язує здійснення перевезень (зокрема, коносаментів, рейсових чартерів тощо). Крім того, узгоджені у договорі №14-П від 07.06.2013 права та обов`язки сторін також не є характерними для змісту зобов`язань з перевезення.

Щодо співвідношення договору чартеру (стаття 912 Цивільного кодексу України та статті 133 Кодексу торговельного мореплавства України) і договору найму (оренди) судна (статті 759, 798 Цивільного кодексу України), то судом апеляційної інстанції враховується, що за договором найму у наймача виникає право володіння предметом найму як річчю (окремим об`єктом майна), у той час як право фрахтувальника за договором чартеру (у розумінні вищенаведених норм) виникає лише на всю або частину місткості у транспортному засобі для одного чи декількох рейсів з метою перевезення вантажу, пасажирів, багажу та ін.

Відповідно до пункту 1 аддендуму до договору №14-П від 07.06.2013 позивач передає відповідачу за обумовлену плату у користування на певний строк судно (буксир "Урал") в цілому як окремий транспортний засіб, а не місткість у ньому, що безумовно підтверджує неможливість віднесення вказаного правочину до договорів чартеру, передбачених статтею 912 Цивільного кодексу України та статтею 133 Кодексу торговельного мореплавства України.

Південно-західний апеляційний господарський суд також наголошує на тому, що в силу статті 207 Кодексу торговельного мореплавства України при укладенні договору чартеру (фрахтування) суден судновласник зобов`язаний передати судно фрахтувальнику в стані, придатному для використання його з метою, передбаченою договором чартеру (фрахтування) судна на певний час, між тим згідно з актом приймання-передачі до договору №14-П від 07.06.2013, підписаним без зауважень та скріпленим печатками сторін, позивач передав відповідачу буксир "Урал" у технічно несправному стані, що свідчить про спрямованість зазначеного договору на виникнення між сторонами саме орендних правовідносин, для яких стан майна, що передається у тимчасове оплатне користування, не має вирішального значення.

Крім того, зміст договору №14-П від 07.06.2013 свідчить про те, що останній має низку інших ознак, характерних для договору найму (оренди), а саме: позивач передає відповідачу за плату у тимчасове користування індивідуально визначене майно; можливість автоматичної пролонгації договору; доходи, отримані відповідачем від експлуатації судна, залишаються у його власності; з моменту передання судна у користування відповідачу останній експлуатує судно від свого імені відповідно до договору та чинного законодавства України; виявлені протягом дії договору недоліки судна відповідач зобов`язаний усунути за власні кошти; позивач здійснює контроль за використанням судна, його машин, механізмів, майна тощо; відповідач на весь період дії договору здійснює за власні кошти страхування судна на користь позивача; будь-які конструктивні зміни судна, здійснені відповідачем за згодою позивача, а також без такої згоди стають власністю останнього, а грошові кошти, витрачені на їх здійснення, відшкодуванню відповідачу не підлягають; поточні ремонти судна відповідач виконує за власні кошти і т.д.

Використання у договорі №14-П від 07.06.2013 таких найменувань сторін як "Судновласник" та "Фрахтувальник" замість традиційних для орендних правовідносин назв "наймодавець" та "наймач" жодним чином не спростовує наявності правових підстав для кваліфікації зазначеного правочину саме як договору найму (оренди) транспортного засобу, а лише свідчить про те, що цей правочин має свої особливості, які першочергово пов`язані з певною специфікою самого предмета найму судна.

Згідно з положеннями частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною шостою статті 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Вказана норма не містить вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин та засобів їх підтвердження, а тому підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Саме такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 08.05.2018 у справі №910/7495/16.

Отже, для застосування частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає, тобто позивач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане наймачем, і він не відповідає за ці обставини.

При оцінці таких обставин презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили чи у зв`язку з природними властивостями майна, що є об`єктом оренди тощо.

Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї ж норми Закону він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати. У разі коли за відповідний період часу, протягом якого орендоване майно не використовувалось, орендну плату було внесено, орендар вправі вимагати її повернення.

Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 11.07.2018 у справі №905/1510/17 та від 05.07.2018 у справі №910/16005/17.

Звільнення від сплати орендної плати є істотним втручанням у правовідносини сторін договору, а тому може застосовуватись за виключних обставин, наприклад, відсутності доступу до найманого приміщення, неможливості орендаря перебування в ньому та зберігання речей тощо.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Ознаками таких обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності. При цьому сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконання нею конкретних договірних зобов`язань.

Факт, що дію обставин непереборної сили необхідно довести, не виключає того, що наявність таких обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом. Зокрема, наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами у відповідності до статей 14, 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" шляхом видачі сертифіката.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

На підтвердження обставини неможливості користування на підставі договору №14-П від 07.06.2013 орендованим майном (буксиром "Урал") відповідач надав до суду першої інстанції висновок Торгово-промислової палати України №653/1.2 від 09.03.2023 щодо унеможливлення виконання зобов`язань, в тому числі за договором №14-П від 07.06.2013, спричиненого обставинами, за які жодна зі сторін не відповідає, з якого вбачається, що у період, за який позивач в межах цієї справи вимагає стягнення оплати за користування буксиром "Урал", відповідне судно перебувало у акваторії Миколаївського морського порту та не могло бути використане відповідачем.

Крім того, беручи до уваги те, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість нарахована за період з 24.02.2022 по травень місяць 2022 року (включно), місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення було обґрунтовано враховано в якості загальновідомих обставин факт здійснення з 24.02.2022 повномасштабної агресії Російської Федерації проти України, яка і досі перешкоджає судноплавству по річках Південний Буг та Інгул, а також унеможливлює безпечний вихід суден у Чорне море. Тимчасова окупація територій Миколаївської та Херсонської областей, яка підтверджуються відомостями з Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, фактично паралізувала морські та річкові перевезення в акваторії морського порту Миколаїв, при цьому відповідно до боксу 19 та статті 5 частини ІІ договору №15-П від 07.06.2013 використання буксиру "Урал" можливо лише в межах та кордонах акваторії морського порту Миколаїв і зоні відповідальності порту, а також БДЛК (Бузько-Дніпровсько-лиманський канал).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що неможливість використання відповідачем з 24.02.2022 буксиру "Урал", переданого йому позивачем на підставі договору №14-П від 07.06.2013, який за своєю правовою природою виступає договором найму (оренди), в силу приписів частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України зумовлює наявність правових підстав для звільнення ТОВ "Марконі" від сплати нарахованої позивачем за період з 24.02.2022 по травень місяць 2022 року (включно) плати за цим договором.

При цьому колегія суддів наголошує на тому, що сама по собі наявність підписаних між сторонами на виконання договору №14-П від 07.06.2013 актів наданих послуг (виконаних робіт) жодним чином не впливає на можливість застосування у спірних правовідносинах положень частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України, оскільки не спростовує доведений за допомогою належних та допустимих доказів факт неможливості користування відповідачем орендованим буксиром "Урал".

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком Господарського суду Миколаївської області про задоволення позовних вимог та стягнення з ТОВ "Марконі" на користь ДП "Миколаївський МТП" заборгованості за договором №14-П від 07.06.2013.

Водночас, враховуючи звільнення ТОВ "Марконі" від сплати нарахованої ДП "Миколаївський МТП" за період з 24.02.2022 по травень місяць 2022 року (включно) плати за договором №15-П від 07.06.2013, позовні вимоги про стягнення пені також не підлягають задоволенню.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 2 ч.1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Марконі" на рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.09.2023 у справі №915/459/23 підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати останнього на сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Таким чином, у даному випадку витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на Державне підприємство "Миколаївський морський торгівельний порт"

Стосовно заявленої вимоги відповідача про покладення його витрат на професійну правову допомогу при апеляційному перегляді даної справи у розмірі 48 125,00 грн. на позивача, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Згідно ст. 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Як вказує відповідач, у зв`язку із переглядом судом апеляційної інстанції рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.09.2023 у справі №915/459/23, ТОВ «Марконі» були понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 48 125,00 грн., що є еквівалентом 1 250 доларів США за курсом продажу долару, встановленого ПАТ «ПУМБ» на дату виставлення рахунку адвокатом.

Пунктом 2 ч. 2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (вказана позиція також відображена у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15ц).

Положеннями ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Водночас, частиною 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 18.12.2021 у справі №910/4881/18.

У розумінні вказаних положень законодавства, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Верховний Суд у постанові від 29.04.2020 у справі №920/13/19 наголосив, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями ч.ч. 6, 7, 9 ст.129 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що факт понесення стороною судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розмір встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема на підставі договору про надання правничої допомоги та відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг (виконаних робіт) та їх вартості. Відсутність документального підтвердження факту понесення стороною судових витрат на професійну правничу допомогу та їх розміру є підставою для відмови у задоволенні вимоги про відшкодування таких витрат.

Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги (ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Статтею 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Правовий аналіз вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права. Ціна в договорі про надання правової допомоги є істотною умовою, встановлюється за домовленістю сторін шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19).

У даному контексті судова колегія враховує правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 22.12.2018 у справі №826/856/18, згідно з якою розмір суми, яка підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 30.07.2019 у справі № 911/1394/18).

Також апеляційна колегія звертає увагу на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 14.05.2019 у справі №922/576/18, де суд касаційної інстанції зазначив, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказану правову позицію щодо застосування положень статей 126, 129 Господарського процесуального кодексу України Верховний Суд, висловив, зокрема, у постановах від 03.05.2019 у справі №910/10911/18, від 14.05.2019 у справі №922/576/18, від 29.05.2019 у справі №910/10483/18, від 18.06.2019 у справі №922/3787/17, від 25.06.2019 №916/1340/18.

У постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №810/4749/15 висловлено позицію, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

З матеріалів справи вбачається, що 19.01.2023 між ТОВ «Марконі» (Замовник, Клієнт) та Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ ГРАН.ТТ» (АО «ЛІГАЛ ГРАН.ТТ») укладено договір №б/н про надання правової допомоги (далі - Договір) (а.с. 97-98).

За вказаним Договором АО «ЛІГАЛ ГРАН.ТТ») прийняло на себе обов`язки (зобов`язання) з надання професійної правничої допомоги Клієнту, зокрема, шляхом представлення інтересів Замовника в усіх організаціях, установах приватного та публічного права, у тому числі в судах; захищення законних прав та інтересів Замовника у встановленому законом порядку; надання консультацій юридичного характеру.

В свою чергу, ТОВ «Марконі» повинно оплачувати надані йому правові послуги.

Відповідно до п. 4.1 Договору за правову допомогу, передбачену зазначеним Договором, Замовник сплачує АО винагороду (гонорар), розмір якого врегульований додатковою угодою до цього Договору.

19.01.2023 між ТОВ «Марконі» та АО «ЛІГАЛ ГРАН.ТТ» була укладена Додаткова угода №1 до Договору про надання правової допомоги від 19.01.2023 (а.с. 98 зворотн. стор.), відповідно до якої АО представляє інтереси Клієнта в рамках спору з ДП "Миколаївський МТП" щодо звільнення від плати за договором бербоут-чартеру, у зв`язку із неможливістю користування плавзасобами.

Пунктом 2 даної Додаткової угоди визначений зміст правової допомоги, яка включає в себе наступне:

- аналіз документів і законодавства (пп.2.1),

- підготовку відповіді на претензії ДП "Миколаївський МТП" від 29.12.2022 (пп.2.2),

- підготовку та подачу позовної заяви, відзиву на позов (в залежності від процесуального статусу Замовника) (пп.2.3),

- супровід справи в суді першої інстанції (пп.2.4).

Вищенаведені документи були надані позивачем в суді першої інстанції.

Разом з цим, на стадії апеляційного перегляду справи №915/459/23, на підтвердження відповідних витрат відповідачем до заяви про розподіл судових витрат від 24.11.2023 було додано:

1) копія ордеру серії ВТ №1040610 від 04.10.2023 на представництво адвокатом АО «ЛІГАЛ ГРАН.ТТ» Жуком Ю.В. інтересів ТОВ «Марконі» в Південно-західному апеляційному господарському суді;

2) Додаткову угоду від 25.09.2023 №4, яка була укладена між ТОВ «Марконі» та АО «ЛІГАЛ ГРАН.ТТ» до Договору про надання правової допомоги від 19.01.2023, відповідно до якої АО представляє інтереси Клієнта в рамках спору з ДП "Миколаївський МТП" у справі №915/459/23 в Південно-західному апеляційному господарському суді

Пунктом 2 даної Додаткової угоди визначений зміст правової допомоги, яка включає в себе наступне:

- аналіз рішення суду першої інстанції та документів, поданих ДП «ММТП» (пп.2.1),

- підготовку та подачу апеляційної скарги (пп.2.2),

- супровід справи в суді апеляційної інстанції (підготовка та подача пояснень, заперечень, клопотань, інших процесуальних документів (за необхідністю), участь у судових засіданнях (пп.2.3),

За надання послуг, визначених у пп.2.1-2.3 цієї Додаткової угоди, Замовник зобов`язується сплатити АО плату в еквіваленті 1 250 доларів США у гривнах за курсом продажу долару США, встановленим ПАТ «ПУМБ» на дату виставлення рахунку АО (п. 3 Додаткової угоди).

У відповідності до п. 4 цієї Додаткової угоди, Замовник здійснює передплату в розмірі 100% від суми, вказаної у п. 3 Додаткової угоди протягом 3-х днів з моменту отримання рахунку.

Протягом 7 календарних днів з моменту надання правової допомоги складається Акт наданих послуг, який надсилається Клієнту на підписання (п. 7 Додаткової угоди).

3) рахунок на оплату від 26.09.2023 №37 на суму 48 125,00 грн., виставленого АО Замовнику за юридичні послуги, згідно пп. 2.1-2.3 Додаткової угоди №4 до Договору про надання правової допомоги №б/н від 19.01.2023;

4) детальний опис виконаних робіт (наданих послуг) АО «ЛІГАЛ ГРАН.ТТ» при розгляді Південно-західним апеляційним господарським судом справи №915/459/23. У вказаному опису зазначено, що розмір гонорару, згідно п. 3 Додаткової угоди №4 від 25.09.2023 до Договору від 19.01.2023 по даній справі становить 48 125,00 грн. і включає наступні роботи: аналіз рішення суду першої інстанції; підготовка і подача апеляційної скарги на рішення суду від 12.09.2023; дослідження судової практики в подібних правовідносинах; канцелярські витрати; абонентські витрати на телекомунікаційні засоби; оплату послуг помічників адвоката.

5) Наведені послуги на загальну суму 48 125,00 грн. були надані Адвокатом та прийняти Замовником без зауважень, що вбачається з Акту надання послуг №АО-03/11 від 21.11.2023, підписаного сторонами та скріпленого печатками останніх (а.с. 80).

6) Також у матеріалах справи наявне інформаційне повідомлення від 03.10.2023 №972 АТ «ПУМБ» про зарахування коштів у сумі 48 125,00 грн. на рахунок АО «ЛІГАЛ ГРАН.ТТ», які були сплачені ТОВ «Марконі».

З огляду на матеріали справи вбачається, що апеляційна скарга від 24.10.23 та заява про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу від 24.11.2023 сформовані в системі «Електронний суд» адвокатом Жуком Ю.В.

Апеляційна колегія враховує, що виходячи з умов Договору про надання правової допомоги та п. 3 укладеної між сторонами Додаткової угоди №4 від 25.09.2023 до цього Договору, сторони погодили фіксовану вартість послуг за надання відповідної правової допомоги.

У зв`язку з цим, апеляційний суд наголошує на тому, що оскільки до Договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною 1 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" як «форма винагороди адвоката», але в розумінні Цивільного кодексу України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

У разі погодження між адвокатом (адвокатським бюро / об`єднанням) та клієнтом фіксованого розміру гонорару такий гонорар обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги. Фіксований розмір гонорару не залежить від витраченого адвокатом (адвокатським бюро / об`єднанням) часу на надання правничої допомоги клієнту. Подібні висновки Верховного Суду містяться у постанові від 19.11.2021 у справі №910/4317/21.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає про те, що у даному випадку фіксований розмір гонорару, погоджений між відповідачем та АО у Додатковій угоді №4 від 25.09.2023 до Договору про надання правової допомоги, означає те, що у разі настання визначених таким Договором умов платежу конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання умов Договору та призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару у цих конкретних правовідносинах, що склалися між Клієнтом та його адвокатом у цій справі, як і не має значення витрачений адвокатом ТОВ «Марконі» час на надання послуг правничої допомоги.

З урахуванням викладеного, вартість послуг з надання правничої допомоги була погоджена між відповідачем та АО у фіксованому розмірі, який не змінюється в залежності від обсягу наданих послуг та витраченого адвокатом часу, а отже, є чітко визначеним.

Водночас, судова колегія враховує, що положеннями статті 126 Господарського процесуального кодексу України іншій стороні надано право заперечувати проти заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу та на сторону, яка заявляє про неспівмірність вказаних витрат та просить зменшити останні, покладається обов`язок доведення неспівмірності витрат на оплату послуг адвоката.

Як вбачається з матеріалів справи, ДП "Миколаївський МТП" у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти заявлених вимог ТОВ «Марконі» щодо стягнення з позивача адвокатських витрат у сумі 48 125,00 грн. і зазначає, що наведена сума є необґрунтованою та неспівмірною у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Дана вартість робіт вказана у детальному опису виконаних робіт у справі без врахування обґрунтованості, реальності, пропорційності та співмірності зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, ціною позову тощо. На думку позивача, вказаний відповідачем розмір витрат на адвоката не є розумним.

На підтвердження завищеності суми адвокатських витрат ДП "Миколаївський МТП" наводить дані сайтів з надання юридичних послуг за інтернет-посиланнями, вказаними у відзиві на апеляційну скаргу. Звертає увагу суду , що зазначена сума витрат на професійну правничу допомогу становить 25,5% від ціни позову у справі (188 645,66 грн.), водночас, згідно з детальним описом виконаних робіт (наданих послуг), робота адвоката включає лише аналіз рішення суду першої інстанції та підготовку апеляційної скарги.

Крім того, посилаючись на низку судових рішень Верховного Суду, позивач просить судову колегію врахувати і фінансовий стан ДП "Миколаївський МТП", яке є державним унітарним підприємством що засновано на державній власності. Позивач зауважує, що більша частина державного майна, яка знаходиться в розпорядженні Підприємства передана в оренду Стивідорним компаніям, що зареєстровані на території Миколаївського морського порту, однак, Постановою Кабінету міністрів України «Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану» від 27.05.2022 №634 орендарі, які є портовими операторами та використовують майно, розташоване в морських портах Одеса, Чорноморськ, Південний, Миколаїв, Ольвія, Білгород-Дністровський звільнені від орендної плати, починаючи з 24.02.2024 до моменту повного відновлення торговельного судноплавства або встановлення Кабінетом Міністрів України рівня охорони у зазначених морських портах нижче, ніж рівень 3 у кожному із зазначених морських портів. Таким чином, стягнення завищеної вартості витрат на професійну правничу допомогу, зазначеної відповідачем, призведене до значного погіршення фінансового стану Підприємства.

На думку позивача, якщо б представник відповідача при визначені суми витрат на правову допомогу при розгляді судової справи №915/459/23 врахував ціну позову, юридичну та технічну складність у підготовці процесуальних документів, а також ціни за аналогічні роботи на ринку юридичних послуг, сума витрат на правову допомогу при розгляді судової справи №915/459/23 складала б приблизно 3 773,00 грн. тобто 2% від ціни позову, та виходячи з орієнтовного середнього показника за аналогічну роботу на ринку юридичних послуг.

Детальніше заперечення ДП "Миколаївський МТП" наведені у відзиві на апеляційну скаргу.

Як зазначалось вище, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Зокрема відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Водночас, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Аналогічна позиція зазначена у п. 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 № 22/1964/21 (провадження №12-14гс22)).

У такому випадку суд, керуючись, зокрема, ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (п. 120 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 №922/1964/21 (провадження №12-14гс22)).

Висновки, аналогічні відображеним вище, раніше були викладені і в постановах Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 та від 22.11.2019 у справі №910/906/18.

Тобто, норми, якими встановлено, що «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачем відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, що фактично відповідає висновку викладеному у вищевказаній постанові.

При цьому, у постанові від 05.10.2021 у справі №907/746/17 колегія суддів Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання учасника справи про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

ДП "Миколаївський МТП" у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 48 125,00 грн., зазначає про неспівмірність вказаної суми зі складністю справи, обсягом виконаних робіт та ціною позову і просить обмежити відповідне відшкодування розміром у 3 773,00 грн., що становить 2% від ціни позову, та впливає з орієнтовного середнього показника за аналогічну роботу на ринку юридичних послуг.

Виходячи з наведеного, посилання позивача на те, що сума витрат відповідача на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку із апеляційним переглядом справи, є значно завищеною у порівнянні з ринковими цінами на аналогічні послуги, які надаються адвокатами і адвокатськими об`єднаннями у місті Одесі, судом апеляційної інстанції відхиляються з підстав їх необґрунтованості, оскільки зазначені твердження ДП "Миколаївський МТП" фактично ґрунтуються на припущеннях позивача, без урахування неможливості встановлення єдиних ставок на юридичні послуги з огляду на різноманітні чинники, що формують їх вартість.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 викладена правова позиція про те, що з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, суд може обмежити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, або є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

За наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, через призму критеріїв, встановлених ч. 4 ст. 126 та ч. 5 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Суд апеляційної інстанції, оцінюючи обґрунтованість заявленої суми судових витрат зі складністю справи, зазначає, що справа не містить завеликий обсяг матеріалів та не містить складних юридичних конструкцій. Вказані позивачем послуги з аналізу документів та судової практики поглинаються послугою зі складання апеляційної скарги у справі №915/459/23.

Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.12.2021 у справі №873/212/21, від 14.12.2023 у справі №916/1629/22 у схожих правовідносинах щодо стягнення витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги.

Крім того, колегія суддів, серед іншого звертає увагу саме на виконаний на стадії перегляду даної справи адвокатом обсяг робіт (наданих послуг) складення апеляційної скарги, доводи якої є аналогічними відзиву на позовну заяву, що не потребувало значної кількості дій адвоката та не вимагало аналізу нових документів та судової практики.

При цьому, суд апеляційної інстанції також враховує: чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанції; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спір у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини. Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 910/20852/20.

У цьому випадку з матеріалів справи вбачається, що правова позиція відповідача була сталою і не зазнавала змін протягом розгляду спору двома судовими інстанціями, а адвокат Жук Ю.В. надавав правову допомогу відповідачу в судах як першої, так і апеляційної інстанцій, тому, відповідно, був цілком обізнаний з обставинами у справі та особливостями правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі.

Також судом враховується те, що розгляд справи відбувався в апеляційному суді в письмовому провадженні без участі представників сторін, тобто, послуги адвоката зведені лише до підготовки апеляційної скарги (яка була подана адвокатом до суду в системі Електронний суд), що було оцінено адвокатом у 48 125,00 грн.

Разом з тим, судовою колегію встановлено наявність декількох однотипних спорів, зокрема, №915/436/23 та №915/458/23, які розглядались господарським судом, за позовом ДП «Миколаївський МТП» до ТОВ «Марконі», відповідно до яких відбувається стягнення заборгованості за договорами стандартного бербоутного чартеру Балтійської та міжнародної морської ради (БІМКО) проформи "BARECON 89" та пені за відповідними договорами. Єдиною відмінністю відповідних справ є те, що стягнення відбувається за окремими документами. Тобто, відповідач фактично при кожному розгляді замінює номер договору, за яким відбувається стягнення, не змінюючи при цьому, ні обставини, ні матеріально-правове обґрунтування своєї позиції, ні заперечення на позовні вимоги Порту. При цьому, за кожним таким розглядом ТОВ «Марконі» заявляє в подальшому клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказане підтверджується інформацією, наявною у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно у кожній конкретній справі, виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Даний правовий висновок Верховного Суду викладений в постанові від 28.11.2019 у справі №914/1605/18.

Таким чином, судова колегія зазначає, що виходячи із загальних засад законодавства щодо справедливості, добросовісності, принципу співмірності та розумності судових витрат, враховуючи всі аспекти справи у сукупності та те, що загальний розмір стягнення за спірними правовідносинами дорівнював 188 645,66 грн., а послуги адвоката були оцінені останнім у сумі 48 125,00 грн., колегія суддів констатує, що розмір заявлених ТОВ «Марконі» витрат на правову допомогу у вказаній сумі не відповідає критерію розумності їх розміру, є неспівмірними з ціною позовних вимог та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), обсягом наданих адвокатом послуг, а тому мають надмірний характер. Отже, їх розмір є значно завищеним, а тому, з урахуванням наданих заявником доказів в обґрунтування судових витрат на правничу допомогу та за наявності клопотання позивача про зменшення таких витрат, судова колегія вважає, що останні підлягають зменшенню до 15 000,00 грн. Така сума, на переконання апеляційної колегії, є обґрунтованою, відповідає критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності її розміру, є співрозмірною зі складністю справи та виконаними адвокатом робіт (наданими послугами), у зв`язку з чим підлягає відшкодуванню на користь ТОВ «Марконі» за рахунок ДП «Миколаївський морський торговельний порт».

Водночас, Південно-західний апеляційний господарський суд зазначає, що зменшення витрат до запропонованих позивачем 3 773,00 грн. порушуватиме баланс інтересів сторін, не ґрунтується на нормах процесуального закону, а також порушує право відповідача на правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому, посилання відповідача на його скрутне фінансове становище відхиляється судовою колегією, оскільки приписи частин 5 - 7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України не передбачають право суду на відмову стороні у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу з огляду на майновий стан іншої сторони.

Отже, на підставі викладеного, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що з ДП «Миколаївський морський торговельний порт» підлягає стягненню на користь ТОВ «Марконі» понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції при розгляді справи №915/459/23 у розмірі 15 000,00 грн. У стягненні з позивача 38 125,00 грн. слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Марконі задовольнити.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 12.09.2023 у справі №915/459/23 скасувати.

В задоволені позову Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт" відмовити.

Стягнути з Державного підприємства "Миколаївський морський торговельний порт" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Марконі» 4 244,52 грн. судового збору за подачу апеляційної скарги та 15 000,00 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції.

У задоволенні решти вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Марконі про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку із апеляційним переглядом справи №915/495/23 відмовити.

Доручити Господарському суду Миколаївської області видати відповідні накази із зазначенням повних та всіх необхідних реквізитів.

Матеріали справи №915/495/23 повернути до Господарського суду Миколаївської області.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Дана постанова складена та підписана 15.01.2024 у зв`язку із перебуванням у відпустці з 01.01.2024 по 12.01.2024 головуючого судді Савицького Я.Ф.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Принцевська Н.М.

Суддя Разюк Г.П.