ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2024 р. Справа№ 910/5817/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Козир Т.П.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.08.2023

у справі №910/5817/23 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Укрспецсервіс"

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

про стягнення 118 986,13 грн, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробнича фірма "Укрспецсервіс" (далі - Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - Державне підприємство) в особі Відокремленого підрозділу "Запорізька атомна електрична станція" Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (далі - Відокремлений підрозділ) 91 291,20 грн основної заборгованості, 24 521,00 грн інфляційних втрат та 3 173,93 грн 3% річних, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором поставки товару № 53121-13-21-10906 від 23.11.2021 в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.08.2023 у справі №910/5817/23 позов Товариства задоволено частково та стягнуто з Підприємства в особі Відокремленого підрозділу 91 291,20 грн основної заборгованості, 24 521,00 грн інфляційних втрат, 3165,18 грн 3% річних, 11 897,74 грн витрат на професійну правничу допомогу та 2 683,80 грн витрат зі сплати судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності поставки обумовленого договором товару на загальну суму 91 291,20 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями накладної №220 від 08.12.2021 та товарно-транспортною накладною №220 від 08.12.2021 на вказану суму, та відсутності доказів його оплати відповідачем; до вартості товару включено податок на додану вартість (далі - ПДВ) й умовами договору окремо визначено настання строку з оплати вказаної частини товару; позивачем нараховано 3% річних та інфляційні втрати на вартість неоплаченого товару з урахування суми ПДВ; за розрахунком суду обґрунтований розмір 3% річних становить 3165,18 грн; оскільки розрахована сума інфляційних втрат є більшою від заявленої позивачем, тому позов у цій частині підлягає задоволенню у повному обсязі; заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн є завищеним, а тому, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, розумний та співрозмірний з урахуванням складності цієї справи розмір даних витрат позивача підлягає задоволенню на рівні 10% від ціни позову (11898,61 грн).

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Державне підприємство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення 24 521,00 грн інфляційних втрат та 3165,18 грн 3% річних та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, а викладені у ньому висновки в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних не відповідають встановленим обставинам справи.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Державне підприємство вказало, що договором не встановлено строк на оплату вартості товару в розмірі ПДВ 15 358,20 грн, а тому в цій частині необхідно керуватися положеннями статті 530 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); позивачем не дотримано обов`язку в рамках адміністрування ПДВ щодо направлення на електронну адресу відповідача зареєстрованої податкової накладної, а тому строк для оплати вказаної суми коштів не настав; неправильно визначивши строки оплати поставленого товару, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про порушення відповідачем господарського зобов`язання з оплати суми ПДВ у розмірі 15358,20 грн; суд на підставі частини 3 статті 551 ЦК України та частини 1 статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) мав право звільнити відповідача від відповідальності у вигляді стягнення 3% річних та інфляційних втрат, що підтверджується практикою Верховного Суду, сформованій у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.09.2023 апеляційну скаргу Державного підприємства передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/5817/23. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Державного підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 24.08.2023 у справі №910/5817/23 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

28.09.2023 матеріали справи №910/5817/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.10.2023 апеляційну скаргу Державного підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 24.08.2023 у справі №910/5817/23 залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

26.10.2023 на електронну пошту Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, в якій викладено клопотання про поновлення строку на подачу даної заяви, обґрунтоване тим, що місто Енергодар Запорізької області та Відокремлений підрозділ були захоплені військовими силами Російської Федерації та до теперішнього часу перебувають в тимчасовій окупації, у зв`язку з чим у скаржника виникли фінансові труднощі, які перешкоджали здійснити вчасно оплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2023 поновлено Державному підприємству пропущений процесуальний строк на подачу заяви про усунення недоліків апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 24.08.2023 у справі №910/5817/23 та відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, розгляд якої вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; Товариству встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 20.11.2023.

Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), та 19.11.2023 через систему "Електронний суд" подав до Північного апеляційного господарського суду заперечення на апеляційну скаргу Державного підприємства, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги відповідача, Товариство зауважило, що податкова накладна була подана до відповідного податкового органу і блокування (зупинення) її реєстрації є внутрішніми відносинами між відповідним державним органом та позивачем; заявлені до стягнення розміри компенсаційних нарахувань не є надмірними для відповідача, а тому немає підстав для їх зменшення на підставі статті 233 ГК України.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Враховуючи межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає, що предметом апеляційного перегляду у даній справі є рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань. Не є предметом апеляційного перегляду рішення в частині стягнення основної заборгованості та витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено місцевим господарським судом, 23.11.2021 між Товариством (далі за текстом договору - Постачальник) та Державним підприємством в особі Відокремленого підрозділу (далі за текстом договору - Покупець) укладено договір поставки товару №53-121-13-21-10906, відповідно до пункту 1.1 якого Постачальник зобов`язується поставити товар згідно з технічною специфікацією до предмета закупівлі (додаток №1) (Полоса 25х4 Ст3 ГОСТ 103-2006 у кількості 0,100 т; Полоса 4х40 Ст3 ГОСТ 103-2006 у кількості 2,048 т;), а Покупець - прийняти і сплатити вартість вказаного товару.

Вказаний договір підписаний уповноваженими представниками сторін 23.11.2021, а також скріплений печатками зазначених суб`єктів господарювання.

Згідно з пунктом 3.1 договору загальна вартість товару становить 76 791,00 грн, крім того ПДВ 20% 15 358,20 грн., разом 92 149,20 грн.

Відповідно до пункту 3.2 договору оплата за поставлений товар здійснюється протягом 60 календарних днів з дати поставки повного обсягу товару, визначеного в пункті 1.1 договору шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника.

Пунктом 3.3 договору встановлено, що оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після реєстрації постачальником належним чином оформленої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН).

Положеннями пункту 4.1 договору визначено, що поставка товару відбувається відповідно до правил (Інкотермс 2010) на умовах DDP м. Енергодар, вул. Промислова, 122, склад №3. Вантажоотримувач - ЗВ ВП "Складське господарство" ДП НАЕК "Енергоатом", м. Енергодар.

За умовами пунктів 4.2., 1.3. строк поставки товару - грудень 2021.

Товар, що поставляється повинен супроводжуватися наступними документами: видаткова накладна (3 шт), сертифікат якості, виданий підприємством-виробником (оригінал або копія, завірена печаткою постачальника), сертифікат якості, виданий підприємством-виробником (оригінал або копія, завірена печаткою постачальника), документація згідно вимог Технічних специфікацій до предмета закупівлі (пункт 4.3 договору).

Відповідно до положень пункту 4.5 договору Постачальник зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі та зареєструвати її в ЄРПН у строки, визначені для реєстрації податкової накладної чинним законодавством з дотриманням вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронні довірчі послуги". Електронна адреса Замовника для листування в рамках адміністрування ПДВ: .

У випадку неотримання Покупцем у строк, визначений чинною редакцією Податкового кодексу України, електронної податкової накладної, зареєстрованої у ЄРПН, Покупець має право в односторонньому порядку зменшити ціну договору, передбачену розділом 3 цього договору, передбачену розділом 3 цього договору на суму ПДВ (пункт 7.6 договору).

Згідно з приписами пункту 11.2 договору цей правочин може бути змінений, розірваний або визнаний недійсним за підставами, передбаченими законом. Порядок змін умов договору про закупівлю визначається нормами Закону України "Про публічні закупівлі" в діючій редакції.

Даний договір вважається укладеним з дати підписання сторонами і діє один рік. Додаток до договору №1 "Технічна специфікація до предмету закупівлі" є невід`ємною частиною договору (пункти 12.1, 13.1 договору).

08.12.2021 позивачем поставлено, а відповідачем отримано обумовлений договором товар на суму 91291,00 грн, у т.ч. вартість товару у сумі 76076,00 грн та ПДВ у сумі 15215,20 грн, що підтверджується накладною №220 від 08.12.2021 на вказану суму та товарно-транспортною накладною №220 від 08.12.2021, належним чином засвідчені копії яких містяться в матеріалах даної справи.

08.12.2021 відповідна податкова накладна № 4 була подана позивачем для реєстрації у ЄРПН.

Разом із цим, 29.12.2021 реєстрація податкової накладної №4 від 08.12.2021 була зупинена відповідно до п. 201.16 ст. 201 Податкового кодексу України.

Проте вже 08.02.2022 було зареєстровано податкову накладну №4 від 08.12.2021 на суму 91 291,20 грн (разом із ПДВ), сума коригування податкового зобов`язання та податкового кредиту - 15 215,20 грн, що підтверджується рішенням №3774577/31631773 від 08.02.2022.

09.02.2022 Товариство звернулося до Відокремленого підрозділу із претензією №1 (вих. №02/9) від 09.02.2022 про сплату вартості поставленого товару за договором на суму 91191,20 грн, оскільки строк його оплати настав 07.02.2022.

У своїй відповіді №28-23/5223 від 18.03.2022 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для задоволення вимог вищезазначеної претензії у зв`язку з неврахуванням положень договору щодо умов та порядку оплати товару.

У зв`язку з несплатою відповідачем у повному обсязі вартості поставленого товару за договором поставки товару № 53121-13-21-10906 від 23.11.2021, Товариство звернулося з даним позовом до суду про стягнення з відповідача 91 291,20 грн основної заборгованості, 24521,00 грн інфляційних втрат та 3 173,93 грн 3% річних.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи вимоги чинного законодавства та вищевказані межі перегляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апелянта вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на нищезазначене.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається його змістом, а тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків, тобто дослідити відповідні умови договору з зазначенням своїх висновків за результатами такої оцінки у прийнятому судовому рішенні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.05.2023 у справі №914/4127/21.

Місцевий господарський суд, даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання даного договору дійшов правильного висновку, що такий за своєю правовою природою є договором поставки, за яким, відповідно до статті 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 цієї статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін

Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, укладення Товариством та Державним підприємством в особі Відокремленого підрозділу договору поставки товару № 53121-13-21-10906 від 23.11.2021 було спрямоване на отримання останнім товару та одночасного обов`язку по здійсненню його оплати.

Умовою виконання зобов`язання є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Положеннями статті 691 та частини 1 статті 692 ЦК України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень пункту 3.2 договору оплата за поставлений товар здійснюється протягом 60 календарних днів з дати поставки повного обсягу товару, визначеного в пункті 1.1 договору шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Постачальника.

Пунктом 3.3 договору встановлено, що оплата покупцем частини вартості товару у розмірі суми ПДВ здійснюється після реєстрації постачальником належним чином оформленої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН).

Отже, частина вартості товару (без ПДВ) у розмірі 76 076,00 грн підлягає сплаті протягом 60 календарних днів з дати поставки, а частина вартості товару, що дорівнює ПДВ (76 076,00 грн) - після реєстрації постачальником належним чином оформленої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН).

За частиною 1 статті 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та визнається сторонами, на виконання умов договору 08.12.2021 Товариство поставило Відокремленому підрозділу товар загальною вартістю 91 291,20 грн (76 076,00 грн - вартість товару без ПДВ, 15 215,20 грн - ПДВ), що підтверджується накладною №220 від 08.12.2021 та товарно-транспортною накладною №220 від 08.12.2021.

Вищевказані документи скріплені печатками сторін та підписані їх уповноваженими представниками без жодних претензій та/або зауважень щодо місця, строку поставки товару, його якості, кількості, упаковки, супровідних документів.

Також вказані первинні документи на поставку товару містять всі необхідні реквізити для встановлення факту поставки товару відповідачем, а відтак доводи відповідача щодо відсутності обов`язкових реквізитів у вказаних документах не знайшло свого підтвердження.

Таким чином, Товариство виконало свої зобов`язання щодо поставки продукції за договором належним чином у відповідності до умов договору.

Крім цього, судом першої інстанції правильно встановлено, що 08.02.2022 було зареєстровано податкову накладну №4 від 08.12.2021 на суму 91 291,20 грн (разом із ПДВ), сума коригування податкового зобов`язання та податкового кредиту - 15 215,20 грн, що підтверджується рішенням №3774577/31631773 від 08.02.2022.

Отже, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про те, що останній день строку для оплати частини вартості товару у розмірі 76 076,00 грн (без ПДВ), враховуючи приписи частини 5 статті 254 ЦК України, сплив 07.02.2022, перший день прострочення - 08.02.2022, а останній день строку для оплати частини вартості товару у розмірі 15 215,20 грн (ПДВ) сплив 09.02.2022, перший день прострочення - 10.02.2022

У своїй апеляційній скарзі Державне підприємство заперечувало щодо настання строку для оплати вартості товару у розмірі ПДВ у зв`язку з невиконанням позивачем положень пункту 4.5 договору. Проте суд апеляційної інстанції вважає такі заперечення безпідставними з огляду на таке.

Так, відповідно до пункту 4.5 договору Постачальник зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі та зареєструвати її в ЄРПН у строки, визначені для реєстрації податкової накладної чинним законодавством з дотриманням вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронні довірчі послуги". Електронна адреса Замовника для листування в рамках адміністрування ПДВ: .

Судом апеляційної інстанції встановлено, що як під час під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, відповідачем не заперечувався факт реєстрації позивачем відповідної податкової накладної.

Також колегією суддів встановлено, що договором не визначено обов`язку та строку надіслання на електронну адресу замовника зареєстрованої податкової накладної, при цьому умови та порядок сплати вартості товару в сумі ПДВ чітко визначені у пункті 3.3 договору - після реєстрації податкової накладної, тобто на наступний день після відповідної події.

Більше того, відповідно до пункту 25 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 №1246, платник податку через електронний кабінет шляхом перегляду в режимі реального часу має доступ до даних реєстру щодо складених ним чи його контрагентами податкових накладних та/або розрахунків коригування.

Щодо посилань Державного підприємства на приписи пункту 7.6 договору, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з пунктом 7.6 договору у випадку неотримання Покупцем в строк, визначений чинною редакцією ПК України, електронної податкової накладної, зареєстрованої у ЄРПН, покупець має право в односторонньому порядку зменшити ціну договору, передбачену розділом 3 цього договору на суму ПДВ.

Згідно з приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина 1 статті 598 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

За статтею 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом.

Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

За умовами частини 1, 2 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина 3 статті 651 ЦК України).

Частинами 1, 4 статті 188 ГК України встановлено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Отже, договір може бути розірваний в односторонньому порядку однією із сторін, якщо це передбачено умовами договору, при цьому звернення до суду з відповідною вимогою не є обов`язковим. Суд розглядає спір про розірвання договору, якщо умовами договору не передбачено право на таке розірвання, або таке право прямо не передбачено законом.

Разом із цим, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що, незважаючи на можливість зменшення ціни договору в односторонньому порядку (пункт 7.6 договору), відповідач таким правом не скористався, оскільки в матеріалах справи відсутні докази вчинення одностороннього правочину щодо зменшення ціни договору.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу скаржника на приписи пункту 11.2 договору, відповідно до яких цей договір може бути змінений, розірваний або визнаний недійсним за підставами, передбаченими законом. Порядок змін умов договору про закупівлю визначається нормами Закону України "Про публічні закупівлі" в діючій редакції.

За статтею 180 ГК України ціна договору є істотною умовою договору.

Перелік підстав зміни істотних умов договору про публічні закупівлі визначені частиною 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" і такий перелік є вичерпним та не підлягає розширеному тлумаченню.

Зі змісту зазначеної норми випливає, що неотримання Покупцем в строк, визначений чинною редакцією ПК України, електронної податкової накладної, зареєстрованої у ЄРПН, не є підставою для зменшення ціни договору в односторонньому порядку.

Отже, положення пункту 7.6 суперечить іншому пункту договору - 11.2, та не відповідає положенням чинного законодавства України про публічні закупівлі.

Таким чином, доводи апелянта на приписи пунктів 4.5 та 7.6, як на підстави ненастання строку для оплати частини вартості товару у розмірі 15 215,20 грн (ПДВ), є необґрунтованими.

Враховуючи те, що сума основного боргу відповідача за вказаним договором у розмірі 91 291,20 грн підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і на момент прийняття рішення відповідач не надав документів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про законність та обґрунтованість вимоги Товариства до Державного підприємства про стягнення зазначеної суми, а тому, позов у цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

У зв`язку з неналежним виконанням Державним підприємством зобов`язань за вказаним договором, позивач також просив суд стягнути з відповідача 3173,93 грн 3% річних, нарахованих у період з 07.02.2022 та 24 521,00 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 07.02.2022 по 05.04.2023, на суму боргу у розмірі 91 291,20 грн.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) статтею 610 ЦК України кваліфікується як порушення зобов`язання.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 10.04.2018 у справі №910/10156/17.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц.

Зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормативне визначення принципу диспозитивності надає право учаснику справи вільно розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 2 статті 14 ГПК України).

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина 2 статті 237 ГПК України).

З огляду на прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та процентів за відповідний період, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3165,18 грн 3% річних та 24521,00 грн інфляційних втрат.

Разом із цим, у своїй апеляційній скарзі Державне підприємство посилалося на незастосуванні судом першої інстанції положень частини 3 статті 551 ЦК України та частини 1 статті 233 ГК України) та мав право звільнити відповідача від відповідальності у вигляді стягнення 3% річних та інфляційних втрат, що підтверджується практикою Верховного Суду, сформованій у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18. Однак колегія суддів вважає зазначені аргументи безпідставними, враховуючи таке.

За статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, зі змісту вказаних норм права випливає, що суд має право зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій).

Натомість, враховуючи положення частини 2 статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 ЦК України викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18

Таким чином, стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період прострочення та 3% річних від простроченої суми не є неустойкою (штрафною санкцією), а стаття 625 ЦК України не передбачає можливості зменшення судом її розміру.

Колегією суддів взято до уваги посилання відповідача на його скрутне фінансове становище та пошкодження інфраструктури, завдані внаслідок військової агресії російської федерації.

Однак, за змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від підстав виникнення грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13.11.2019 у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19).

Також згідно з приписами абзацу 2 статті 617 ЦК України та частиною 2 статті 218 ГК України не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Посилання відповідача на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року №902/417/18 не беруться судом до уваги, так як у цій постанові досліджувалося питання зменшення відсотків річних, як визначені у більшому розмірі (40%), ніж передбачені у статті 625 ЦК України, а відтак правовідносини у зазначеній та даній справі не є тотожними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доводи Державного підприємства про зменшення розміру 3% річних та інфляційних нарахувань вважає необґрунтованими.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.

Доводи апелянта про ухвалення господарським судом рішення з порушенням норм матеріального права у зв`язку з чим викладені у ньому висновки в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних не відповідають встановленим обставинам справи, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 24.08.2023 у справі №910/5817/23 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга Державного підприємства має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 129 ГПК України, покладається на апелянта.

Керуючись статтями 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.08.2023 у справі №910/5817/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.08.2023 у справі №910/5817/23 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/5817/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені статтями 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Т.П. Козир

О.В. Агрикова