ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2024 року м. Черкаси Справа № 925/1415/23

Господарський суд Черкаської області у складі судді Зарічанської З.В., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс",

до відповідача - ОСОБА_1 ,

про стягнення 57 883,97 грн.

17.10.2023 до Господарського суду Черкаської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс" (далі - ТОВ "Компанія "Нотапс") з вимогою стягнути з ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) 25 184,39 грн пені, 14 938,56 грн відсотків за користування товарним кредитом, 3 % річних - 4 615,71 грн та 13 145,31 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару згідно з договором поставки на умовах товарного кредиту № 41/2008К від 13.03.2008.

Суд установив, що відповідач є фізичною особою.

Згідно з приписами ч. 6, 7 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, що не є підприємцем, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом п`яти днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

На виконання зазначеної норми, 19.10.2023 господарський суд звернувся з відповідними запитами до Державної міграційної служби України та до Відділу "Центр надання адміністративних послуг" Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади.

06.11.2023 від Державної міграційної служби надійшла відповідь, з якої випливає, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

08.11.2023 від Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади надійшла відповідь, в якій підтверджено місце реєстрації відповідача.

Ухвалою від 13.11.2023 господарський суд відкрив провадження у справі №925/1415/23 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними матеріалами. Постановив розпочати розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін 12.12.2023. Встановив сторонам строк для подання заяв по суті.

Господарський суд враховує, що копія ухвали про відкриття провадження у справі, надіслана на встановлену вище адресу відповідача повернута до суду 30.11.2023 з відміткою пошти "за закінченням терміну зберігання".

01.12.2023 господарський суд повторно надіслав на адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідно до витягу з сайту "Укрпошта" за трек-номером 672, копія ухвали від 30.11.2023, надіслана відповідачу, 09.12.2023 повернута за зворотною адресою із зазначенням: "адресат відсутній за вказаною адресою".

Згідно з п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, копія ухвали про відкриття провадження у справі вважається врученою відповідачу 09.12.2023.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ГПК України, відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Отже, строк для подання відзиву у справі сплив 25.12.2023. Проте, відповідач своїм правом не скористався, відзив на позов не подав.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. (ч. 9 ст. 165 ГПК України)

Крім того, відповідач додатково повідомлений шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті Господарського суду Черкаської області. Таке оголошення суд розмістив 01.12.2023.

За ч. 4 ст. 122 ГПК України, відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. В оголошенні про виклик вказуються дані, зазначені в частині першій статті 121 цього Кодексу.

Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про те, що відповідач належно повідомлений про розгляд справи.

12.12.2023 господарський суд розпочав розгляд справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, господарський суд встановив таке.

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові від 18.01.2021 у справі № 925/669/20 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс" до ОСОБА_1 про стягнення 113 513,93 грн Північний апеляційний господарський суд встановив такі обставини, які не підлягають доказуванню у цій справі:

"...13.03.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КОРПОРАЦІЯ АГРОСИНТЕЗ» (у тексті договору - постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Марюхна Олегом Івановичем (у тексті договору - покупець) було укладено договір поставки на умовах товарного кредиту №41/2008К (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати у власність покупця товар (насіння соняшника "Зевс"), а покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його вартість і відсотки за користування товарним кредитом на умовах передбачених договором.

Згідно з п. 2.1. договору постачальник надає покупцю товарний кредит у розмірі вартості отриманого та неоплаченого покупцем товару на період: з дати одержання товару покупцем (але не раніше 20.03.2008) до 01.09.2008.

Вартість договору становить ціну товару (35 000,00 грн.) і суму відсотків за користування кредитом та складає 36 179,45 грн, у тому числі ПДВ 6 029,91 грн (п. 2.4 договору).

У Додатку №1 до договору сторони погодили розрахунок відсотків за користування товарним кредитом, строки оплати та вартість договору.

Як зазначає позивач, у зв`язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням відповідачем взятого на себе грошового зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару згідно вказаного договору ТОВ «КОРПОРАЦІЯ АГРОСИНТЕЗ» звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовною заявою про стягнення з ФОП Марюхни О.І. суми заборгованості та штрафних санкцій за період із 02.09.2008 по 08.01.2009.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 05.03.2009 у справі №04/417 позов ТОВ «КОРПОРАЦІЯ АГРОСИНТЕЗ» задоволено частково; стягнуто з ФОП Марюхни О.І. на користь ТОВ «КОРПОРАЦІЯ АГРОСИНТЕЗ» 25 943,83 грн основного боргу, 10 853,83 грн штрафу, 1 146,25 грн втрат від інфляції, 185,54 грн річних, 381,29 грн витрат по держмиту та 113,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

23.03.2009 на примусове виконання зазначеного рішення у справі №04/417 видано наказ.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 13.05.2014 у справі №04/417 здійснено процесуальне правонаступництво на стадії виконання рішення господарського суду, змінено сторону (стягувача) у виконавчому провадженні щодо примусового виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 23.03.2009 у справі №04/417 з ТОВ «КОРПОРАЦІЯ АГРОСИНТЕЗ» () на його правонаступника ТОВ «Компанія «Нотапс» ().

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань згідно договору та рішення Господарського суду Черкаської області від 05.03.2009 у справі №04/417, позивач звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовною заявою про стягнення з ФОП Марюхни О.І. суми 3% річних та інфляційних витрат за період із 24.03.2009 по 20.10.2014.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 11.12.2014 у справі № 925/1938/14 у позові було відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2015 у справі №925/1938/14, рішення скасовано; позов ТОВ «Компанія «Нотапс» задоволено повністю; стягнуто з відповідача на користь позивача 4623,99 грн 3% річних, 9386,23 грн інфляційних витрат, 1000,00 грн витрат на послуги адвоката, 1827,00 грн судового збору.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за договором, а також рішення Господарського суду Черкаської області від 05.03.2009 у справі №04/417, 07.11.2017 ТОВ «Компанія «Нотапс» звернулося до Шполянського районного суду Черкаської області з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 3% річних та інфляційних витрат за період з 21.10.2014 по 03.11.2017.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 04.05.2018 у справі №710/1234/17 позов ТОВ «Компанія «Нотапс» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Компанія «Нотапс» 2360,04 грн 3% річних та 17278,59 грн інфляційних втрат за період з 21.10.2014 по 03.11.2017.

Постановою Шполянського РВДВС ГТУЮ у Черкаській області від 12.11.2019 відкрито виконавче провадження за №60483843 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 23.03.2009 у справі №04/417 про стягнення з ФОП Марюхни О.І. на користь ТОВ «КОРПОРАЦІЯ АГРОСИНТЕЗ» 25 943,83 грн основного боргу, 10 853,83 грн штрафу, 1 146,25 грн втрат від інфляції, 185,54 грн річних, 381,29 грн витрат по держмиту та 113,00 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу..."

Станом на 05.12.2019 наказ Господарського суду Черкаської області від 23.03.2009 у справі №04/417 не був виконаний. 25.05.2020 ТОВ "Компанія "Нотапс" звернулась до Господарського суду Черкаської області з позовом про стягнення з відповідача пені, відсотків за користування товарним кредитом та інфляційних втрат (справа № 925/669/20).

30.10.2020 Господарський суд ухвалив рішення у справі № 925/669/20, яким позов задовольнив частково, стягнув з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс" 37 832,17 грн за користування товарним кредитом, 4 340,75 грн втрат внаслідок інфляції та 2 102,00 грн витрат на сплату судового збору.

18.01.2021 Північний апеляційний господарський суд ухвалив постанову у справі № 925/669/20, якою апеляційну скаргу ТОВ "Компанія "Нотапс" на рішення Господарського суду Черкаської області від 30.10.2020 у справі №925/669/20 задовольнив. Рішення Господарського суду Черкаської області від 30.10.2020 у справі №925/669/20 скасував частково, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

"Позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Нотапс» (; 03187, м. Київ, вул. Академіка Глушкова, 40, корпус 5, офіс 526) 37 832 (тридцять сім тисяч вісімсот тридцять дві) грн 17 коп. відсотків за користування товарним кредитом, 4 340 (чотири тисячі триста сорок) грн 75 коп. інфляційних втрат, 71 341 (сімдесят одну тисячу триста сорок одну) грн 01 коп. пені та 2 102 (дві тисячі сто дві) грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору..."

Відповідно до інформації про виконавче провадження № 60483843, станом на 11.10.2023 наказ Господарського суду Черкаської області від 23.03.2009 у справі № 04/417 не виконаний.

Викладене стало підставою для звернення позивачем до суду з цим позовом про стягнення з відповідача 25 184,39 грн пені, 14 938,56 грн відсотків за користування товарним кредитом, 3 % річних - 4 615,71 грн та 13 145,31 грн інфляційних втрат.

Розглядаючи спір господарський суд застосовує такі положення законодавства.

Відповідно до ст. 264 Господарського кодексу України (далі - ГК України) (в редакції на час укладення договору поставки на умовах товарного кредиту № 41/2008К від 13.03.2008) матеріально-технічне постачання та збут продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання як власного виробництва, так і придбаних у інших суб`єктів господарювання, здійснюються суб`єктами господарювання шляхом поставки, а у випадках, передбачених цим Кодексом, також на основі договорів купівлі-продажу.

Законодавством можуть бути передбачені особливості поставки окремих видів продукції виробничо-технічного призначення або виробів народного споживання, а також особливий порядок здійснення поставки продукції для пріоритетних державних потреб.

Основні вимоги щодо укладення та виконання договорів поставки встановлюються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Згідно зі ст. 265 ГК України (в редакції станом на 13.03.2008) за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Сторонами договору поставки можуть бути суб`єкти господарювання, зазначені у пунктах 1, 2 частини другої статті 55 цього Кодексу.

Умови договорів поставки повинні викладатися сторонами відповідно до вимог Міжнародних правил щодо тлумачення термінів "Інкотермс" (988_007).

Поставка товарів без укладення договору поставки може здійснюватися лише у випадках і порядку, передбачених законом.

Реалізація суб`єктами господарювання товарів негосподарюючим суб`єктам здійснюється за цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 694 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) (в редакції станом на 13.03.2008) "Продаж товару в кредит" договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. (ч. 1) Товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу. Зміна ціни на товар, проданий в кредит, не є підставою для проведення перерахунку, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч. 2) У разі невиконання продавцем обов`язку щодо передання товару, проданого в кредит, застосовуються положення статті 665 цього Кодексу. (ч. 3) Якщо покупець прострочив оплату товару, проданого в кредит, продавець має право вимагати повернення неоплаченого товару. (ч. 4) Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати. Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов`язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем. (ч. 5) З моменту передання товару, проданого в кредит, і до його оплати продавцю належить право застави на цей товар. (ч. 6)

У ст. 695 ЦК України (в редакції станом на 13.03.2008) визначено особливості оплати товару з розстроченням платежу. Договором про продаж товару в кредит може бути передбачено оплату товару з розстроченням платежу. Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів. (ч. 1) Якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару. (ч. 2) До договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу застосовуються положення частин третьої, п`ятої та шостої статті 694 цього Кодексу. (ч. 3)

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. (ч. 1 ст. 530 ЦК України)

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). (ст. 610 ЦК України)

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч. 1 ст. 612 ЦК України)

Як уже встановлено судом, рішенням Господарського суду Черкаської області від 05.03.2009 у справі № 04/417 позовом ТОВ "Корпорація Агросинтез" стягнуто з ФОП Марюхни О.І. 25 943,83 грн основного боргу, 10 853,83 грн штрафу, 1 146,25 грн втрат від інфляції, 185,54 грн річних.

В силу положень 4 ст. 75 ГПК України ці обставини, встановлені рішенням суду в господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються, оскільки одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Так, у рішенні від 05.03.2009 у справі № 04/417 за позовом ТОВ "Корпорація "Агросинтез" до ФОП Марюхни О.І. про стягнення 39 803,63 грн, Господарський суд Черкаської області встановив таке:

"Позивач заявив позов в якому просить стягнути з відповідача 18679 грн. 45 коп. вартості переданого відповідачу насіння соняшника "Зевс", 1584 грн. 42 коп. пені, 10853 грн. 83 коп. штрафу, 7264 грн. 38 коп. суми індексу інфляції ціни товару по договору згідно укладеного договору та 198 грн. 05 коп. три проценти річних та 1223 грн. 50 коп. втрат від інфляції, згідно ст. 625 ЦК України.

Заявою від 05.03.2009 позивач відмовився від стягнення пені...

...Відповідно до укладеного договору поставки на умовах товарного кредиту № 41/2008 К від 13.03.2008 позивач передав у власність відповідачу насіння соняшника "Зевс" у кількості 1 тону на загальну суму 35000 грн., що підтверджується накладною № РН-0028 К від 25.03.2008 та довіреністю відповідача від 25.03.2008 № 93074. Загальна сума договору з врахуванням процентів за користування товарним кредитом складає 36179 грн. 45 коп. (35000+1179,45 відсотків).

Одержане насіння соняшника, згідно п.п. 1.1,2.9 договору та додатку № 1 до договору, відповідач зобов`язується оплатити в строки:

- перший платіж в сумі 17500 грн. 45 коп. до 20.03.2008;

- другий платіж в сумі 18679 грн 45 коп. до 01.09.2008.

Перший платіж у сумі 17500 грн. відповідач здійснив своєчасно, що підтверджується реєстром кредитових платежів від 17.03.2008.

Другий платіж в сумі 18679 грн. 45 коп. відповідач до цього часу не оплатив. Згідно п. 2.7 договору у разі збільшення на дату платежу офіційного курсу євро до гривні більш ніж на 2% від його офіційного курсу на дату укладення договору, покупець зобов`язується сплатити постачальнику проіндексовану суму відповідного платежу за договором.

Станом на дату укладення договору (13.03.2008), офіційний курс гривні до євро, встановлений Національним банком України, складав 7,815885 грн. із розрахунку за 1 євро.

На дату складення позовної заяви, офіційний курс гривні до євро складав - 10,855460 грн. із розрахунку за 1 євро.

Таким чином, зростання євро відбулося більш ніж на 2 %. Отже, на 08.01.2009 відповідач повинен сплатити позивачу не 18679 грн. 45 коп., а 25943 грн. 83 коп., згідно п. 2.7 договору (проіндексована сума платежу)..."

З викладеного випливає, що між сторонами склались правовідносини на підставі договору поставки на умовах товарного кредиту з розстроченням платежу, оскільки відповідно до п. 2.3. Договору, сума відсотків за користування товарним кредитом зазначена в додатку № 1 що є невід`ємною частиною договору.

У свою чергу, в додатку № 1 до договору, яким є розрахунок відсотків за користування товарним кредитом, строки оплати й вартість Договору встановлено:

1. Розрахунок відсотків по першому платежу:

сума товарного кредиту (вартість товару) - 17 500 грн,

дата оплати першого платежу (товарного кредиту й відсотків) - 20.03.08,

річна ставка товарного кредиту - 15 %,

відсоток до оплати - 50 %,

сума першого платежу (сума товарного кредиту + сума нарахованих відсотків) - 17 500 грн.

2. Розрахунок відсотків по другому платежу:

сума товарного кредиту (вартість товару) - 17 500 грн,

дата, з якої нараховуються відсотки - 20.03.08,

дата оплати другого платежу (товарного кредиту й відсотків) - 01.09.08,

строк користування товарним кредитом - 164 дні,

річна ставка товарного кредиту - 15%,

відсоток до оплати - 50 %,

сума нарахованих відсотків за користування кредитом - 1179,45 грн,

сума другого платежу (сума товарного кредиту + сума нарахованих відсотків) - 18 679,45 грн.

Господарський суд встановив, що з наведених розрахунків випливає, що суми першого та другого платежів складаються безпосередньо з суми товарного кредиту та суми нарахованих відсотків. Стягнення відсотків за користування товарним кредитом, як і суми товарного кредиту заявлено ТОВ "Корпорація "Агросинтез" у справі №04/417 і рішенням від 05.03.2009 у такій справі позов ТОВ "Корпорація "Агросинтез" задоволено, стягнуто суму другого платежу, до якого входили сума товарного кредиту та сума нарахованих відсотків.

Крім того, ухвалою Господарського суду Черкаської області від 13.05.2014 у справі № 04/417 суд здійснив процесуальне правонаступництво на стадії виконання рішення господарського суду, змінив сторону (стягувача) у виконавчому провадженні щодо примусового виконання наказу Господарського суду Черкаської області від 23.03.2009 у справі № 04/417 з ТОВ "Корпорація Агросинтез" на його правонаступника ТОВ "Компанія "Нотапс".

В ухвалі від 13.05.2014 у справі № 04/417 господарський суд зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 25 ГПК України усі дії вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив.

Оскільки вказані судові рішення у справі № 04/417 набрали законної сили у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку, та беручи до уваги, що сторонами у вказаній справі є ті ж самі юридичні особи (або правонаступник однієї з них, для якої обов`язкові дії, що вчинені у судовому процесі у справі № 04/417), що і у справі, яка розглядається, суд доходить висновку про доведеність та обґрунтованість встановлених у них обставин, які повторного доведення не потребують.

Також суд враховує, що відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ФОП Марюхни О.І., 03.04.2009 припинено стан суб`єкта підприємницької діяльності, номер запису: 4000132.

Водночас суд зазначає, що припинення підприємницької діяльності відповідача до звернення з позовом до суду не є перешкодою для розгляду справи в порядку господарського судочинства, оскільки спірні правовідносини у цій справі виникли саме щодо виконання договору поставки, укладеного між суб`єктами господарської діяльності. Тобто стороною правочину виступала фізична особа-підприємець та припинення надалі підприємницької діяльності не змінює правовий статус особи у зобов`язанні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 760/13915/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/8729/18 від 13.02.2019.

У зв`язку з тривалим невиконанням відповідачем зобов`язань за договором щодо оплати вартості отриманого товару, а також несплати встановленої рішенням суду у справі № 04/417 заборгованості за договором у розмірі 25 943 грн, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача пені, нарахованої на вказану суму боргу за період 25.05.2020 - 10.10.2023.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України)

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч. 1 ст. 612 ЦК України)

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. (ст. 549 ЦК України)

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. (ч. 6 ст. 231 ГК України)

Крім цього, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", згідно зі ст. 1, 3 якого платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, відповідно до п. 5.3.1 Договору сторони погодили, що за порушення строків платежів за договором Покупець сплачує Постачальнику пеню в розмірі 0,25%, але не більше розміру, визначеної законодавством, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, а також додатково штраф у розмірі 30 % вартості договору за кожен факт порушення строку платежу.

На виконання вказаного пункту, оскільки пеня в розмірі 0,25% перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України, позивач здійснив нарахування на суму заборгованості 25 943,83 грн в розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Водночас, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Господарський суд звертає увагу, що цим приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане. Водночас, законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

Крім того, умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов`язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

У п. 5.4. Договору сторони дійшли згоди про те, що частина шоста статті 232 Господарського кодексу України не поширюється на порядок нарахування неустойок (штрафних санкцій) за прострочення виконання зобов`язань за даним договором.

Нарахування неустойок (штрафних санкцій, пені), за прострочення виконання зобов`язань за даним Договором, здійснюється до моменту виконання зобов`язань належним чином. (п. 5.5. Договору)

По всіх вимогах, які виникають із даного Договору, строк позовної давності встановлюється тривалістю в 3 (три) роки. (п. 6.2. Договору)

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. (ч. 1 ст. 259 ЦК України)

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. (ч. 3 ст. 267 ЦК України)

З матеріалів справи випливає, що відповідач не скористався своїм правом на звернення до суду із заявою про застосування строків позовної давності.

Господарський суд звертає увагу на те, що за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. При цьому, із системного аналізу положень статей 526, 599, 611 ЦК України випливає, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник в установленому законом порядку не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сплати передбачених законом сум інфляційних нарахувань, процентів річних, а також у випадках, передбачених умовами договору, сум штрафних санкцій (неустойки) аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за період 25.05.2020 - 10.10.2023 на суму заборгованості 25 943,83 грн, суд дійшов висновку, що його здійснено правильно, отже вимога позивача про стягнення з відповідача 25 184,39 грн пені є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19, право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу та можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань надано сторонам частинами другою та четвертою статті 231 ГК України. В інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, а також приписами статті 546 ЦК України та статті 231 ГК України.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача 14 938,56 грн нарахованих відсотків за користування кредитом за період 06.12.2019 - 10.10.2023 в розмірі 14 938,56 грн, посилаючись на п. 2.2. Договору, відповідно до якого за користування товарним кредитом Покупець сплачує Постачальнику відсотки в розмірі 15 % річних від вартості отриманого але неоплаченого Товару за кожний день користування товарним кредитом.

Проте, як досліджено і встановлено судом вище відсотки за товарний кредит, а саме їх розмір та період, за який вони сплачуються, сторони узгодили в Договорі та Додатку № 1 до Договору.

Позивач у позові зазначає, що при проведенні/здійсненні нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами на прострочений розмір грошового зобов`язання застосовано та враховано правову позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду, котра викладена та міститься у Постанові від 03.12.2021 у справі № 910/14180/18.

Дослідивши наведену позивачем позицію Верховного Суду, господарський суд встановив, що Верховний Суд щодо стягнення відсотків за користування кредитом зазначив, зокрема таке: "...зокрема положення статті 536, частини третьої статті 693, частини першої статті 1054, частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України у їх сукупності, передбачає можливість для покупця нарахування на суму сплаченої ним продавцю попередньої оплати процентів за користування грошовими коштами, що узгоджується із загальним правилом про оплатний характер позики. Порушення продавцем обов`язку щодо передачі товару, який був попередньо оплачений, надає покупцеві можливість стягнути з продавця проценти за користування чужими грошовими коштами.

За своєю правовою природою проценти є винагородою (платою) за користування грошовими коштами. Натомість неустойка є видом забезпечення виконання зобов`язання та за своєю правовою природою є штрафною санкцією, яка може застосовуватись до боржника у разі порушення ним зобов`язання.

Отже передбачені статтею 536 та частиною третьої статті 693 Цивільного кодексу України проценти мають зовсім іншу правову природу, ніж неустойка (пеня, штраф), виступають способом захисту прав та інтересів покупця який, здійснивши оплату продукції на умовах попередньої її оплати набув також статусу кредитора за договором по відношенню до продавця до моменту передання йому такої продукції. При цьому до моменту пред`явлення покупцем вимоги до продавця про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України, користування продавцем грошовими коштами попередньої оплати як сумою позики буде вважатися правомірним, на які покупець як кредитор може правомірно нараховувати проценти за користування. Натомість після пред`явлення покупцем продавцю такої вимоги (про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України) за умови непоставки продавцем покупцю товару та неповернення суми попередньої оплати у продавця виникає грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, а користування продавцем цими коштами буде неправомірним. У такому випадку покупець втрачає право на нарахування продавцю на суму цих коштів процентів, передбачених частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, та разом з цим набуває право на нарахування та стягнення з продавця процентів, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, що нараховуються внаслідок прострочення боржником (у даному випадку - продавцем) грошового зобов`язання (з повернення попередньої оплати) та які є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання на відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима..."

Так господарський суд зазначає, що викладені висновки не є застосовними при розгляді цієї справи, оскільки правовідносини у справі, яка розглядалась Верховним Судом не є релевантними правовідносинам, які є предметом розгляду цієї справи.

Як уже встановлено судом, правовідносини між сторонами у цій справі виникли на підставі договору поставки на умовах товарного кредиту саме з розстроченням платежу. Відповідно до додатку № 1 до Договору, у розрахунках вже враховано 15 % за користування кредитом, які стягнуто відповідно до рішення від 05.03.2009 у справі № 04/417.

Отже, позивач помилково ототожнює відсотки за користування товарним кредитом із відсотками за користування чужими грошовими коштами. Так у ч. 5 ст. 596 ЦК України (в редакції станом на 13.03.2008) визначено, що якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Стаття 536 ЦК України (в редакції станом на 13.03.2008) у свою чергу передбачає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. (ч. 1) Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. (ч. 2)

Водночас визначені відсотки у п. 2.2. Договору є відсотки за користування товарним кредитом, що передбачені іншою нормою, а саме - абз. 2 ч. 5 ст. 694 ЦК України (в редакції станом на 13.03.2008): "Договором купівлі-продажу може бути передбачений обов`язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем."

Як встановлено судом, у Додатку № 1 до Договору сторони визначили строк користування кредитом - 164 дні, річну ставку товарного кредиту - 15% і суму нарахованих відсотків - 1179,45 грн. Суд встановив, що така сума стягнута рішенням від05.03.2009 справі № 04/417.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами сторони в Договорі не встановили, також позивач не навів норм закону чи іншого акту цивільного законодавства, яким би такі проценти були встановлені на виконання ч. 2 ст. 536 ЦК України.

Отже, у позивача відсутні підстави для нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами на підставі ст. 536 ЦК України.

Також господарський суд, враховуючи, що укладений між сторонами Договір має елементи кредитного договору щодо нарахування відсотків за користування товарним кредитом, враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16:

"82. Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає частина друга статті 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до статті 1048 ЦК України.

83. Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

84. Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України.

85. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

86. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.

87. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.

...

Щодо можливості нарахування процентів поза межами стоку кредитування

109. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

110. Приписи частин другої та третьої статті 6 і статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити.

111. Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17.

112. У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону.

113. У статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

114. Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх.

115. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови).

116. Тобто твердження скаржників про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України."

Отже, беручи до уваги те, що умовами п. 2.2. Договору передбачено нарахування відсотків саме за користування товарним кредитом, а дата сплати другого і останнього платежу - 01.09.2008, тобто станом на 06.12.2019 (момент, з якого позивач нараховує 15 % за користування товарним кредитом) договірні відносини між сторонами припинені, у позивача відсутні підстави для нарахування таких відсотків.

З огляду на викладене, господарський суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача 14 938,56 грн відсотків за користування товарним кредитом.

Щодо заявлених позивачем до стягнення 4 615,71 грн - 3 % річних та 13 145,31 грн інфляційних втрат, господарський суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник на вимогу кредитора у випадку прострочення грошового зобов`язання повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зазначила:

"95. Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

96. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).

97. На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

98. Велика Палата Верховного Суду нагадує, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору.

99. Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним. Наприклад, якщо боржник не сплатив гроші за куплене майно, надані послуги в певній сумі, то прострочення грошового зобов`язання не змінює його розміру, яке залишається без змін незалежно від часу прострочення, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

100. Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

101. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.

102. Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо.

103. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором."

Перевіривши розрахунок розрахунку 3 % річних за період 04.11.2017 - 10.10.2023 на суму боргу 25 943,83 грн у розмірі 4 615,71 грн, здійсненого позивачем, суд встановив, що за розрахунком суду, обґрунтованою є сума в розмірі 4 618,71 грн.

Проте, не виходячи за межі позовних вимог, господарський суд задовольняє вимогу позивача про стягнення з відповідача 4 615,71 грн - 3 % річних.

Щодо інфляційних втрат за період травень 2020 - червень 2023 на суму боргу 25 943,83 грн у розмірі 13 145,31 грн, то господарський суд дійшов висновку про те, що він є обґрунтованим та вимога про стягнення інфляційних втрат підлягає задоволенню.

Враховуючи вище викладене, господарський суд частково задовольняє позовні вимоги ТОВ "Компанія "Нотапс": 25 184,39 грн пені, 3% річних - 4 615,71 грн та 13 145,31 грн інфляційних втрат. В решті позову суд відмовляє.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 129, 233, 236-241, 247, 251-252, 326-327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Нотапс" (ідентифікаційний код 38964292, просп. Академіка Глушкова, буд. 40, корпус 5, офіс 526, м. Київ, 03187) 25 184,39 грн пені, 3% річних - 4 615,71 грн та 13 145,31 грн інфляційних втрат, а також витрати, пов`язані з сплатою судового збору у розмірі 1 991,32 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Копії рішення надіслати позивачу за допомогою системи "Електронний суд", відповідачу - поштою.

Повне рішення складено та підписано 09.01.2024.

Суддя Зоя ЗАРІЧАНСЬКА