УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

16.01.2024Справа № 910/19876/23
Суддя Господарського суду міста Києва Трофименко Т.Ю., матеріали

за позовом: 1. ОСОБА_1 ,

2. ОСОБА_2 ,

до: 1. ОСОБА_3 ,

2. ОСОБА_4

про визнання недійсними свідоцтва про право власності, свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності на земельну ділянку,

УСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва надійшла спільна позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка містить такі вимоги:

- визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_3 на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0159 га (кадастровий номер :90:001:0005), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 від 30.10.2023 № 2-1163;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_3 на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,0159 га (кадастровий номер :90:001:0005), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 від 30.10.2023 № 2-1165;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_4 на 1/4 частку земельної ділянки площею 0,0159 га (кадастровий номер :90:001:0005), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 від 30.10.2023 № 2-1167;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 40/100 частин земельної ділянки площею 0,0159 га (кадастровий номер :90:001:0005), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 20/100 частин земельної ділянки площею 0,0159 га (кадастровий номер :90:001:0005), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Вирішуючи про відкриття провадження у справі, суд дійшов висновку про відсутність для цього підстав, з огляду на таке.

За приписами ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Частиною 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду. При цьому зі змісту рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 №9-зп слідує, що не є порушенням права на судовий захист відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених не у відповідності до чинного законодавства.

За приписами ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, 17.10.2008 між ФОП ОСОБА_5 та позивачами, як фізичними особами-підприємцями, було укладено договір про спільну діяльність, в процесі виконання якого у 2010 році побудовано нежитловий будинок - магазин для продажу продовольчих товарів, площею 74,8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який, а також на земельну ділянку площею 0,0159 га (кадастровий номер :90:001:0005) відповідно до умов договору зареєстровано за ФОП ОСОБА_5 . Проте, у зв`язку зі смертю ФОП ОСОБА_5 у 2023 році вказану земельну ділянку зареєстровано у відповідних частках за новими власниками (спадкоємцями), якими є відповідачі, на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 31.10.2023, свідоцтв про право на спадщину № 2-1165 від 31.10.2023 та №2-1167 від 31.10.2023.

Обгрунтовуючи звернення із даним позовом до господарського суду, позивачі зазначають, що перехід всіх прав ФОП ОСОБА_5 щодо спірної земельної ділянки до його спадкоємців порушують права позивачів на оформлення права власності на спільне майно, набуте в результаті спільної діяльності на виконання умов договору про спільну діяльність від 17.10.2008, а тому даний спір за суб`єктним складом та характером правовідносин підлягає вирішенню господарським судом.

Суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (наприклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

З огляду на положення ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18.

Як вбачається з поданого позову, його подано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як фізичними особами, а не як фізичними особами-підприємцями. При цьому, зазначено, що у 2011 році ОСОБА_2 припинила свою підприємницьку діяльність.

Крім того, даний позов заявлено до відповідачів, які не є фізичними особами-підприємцями.

Натомість, як вже вище було зазначено, коло господарських спорів, у яких стороною може бути фізична особа, законом обмежене.

Ознаками господарського спору, який належить до юрисдикції господарського суду, є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, а також спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України.

За пунктами 1, 4, 6 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Водночас судом встановлено, що між сторонами даного спору відсутні господарські правовідносини, а підстави даного позову зводяться виключно до порушення майнових прав позивачів на нерухоме майно (землю).

Згідно з ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Таким чином, справи в спорах щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами. Винятком є спори щодо таких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи встановлені судом обставини, характер спору та суб`єктний склад його сторін, з огляду на те, що даний спір стосуватиметься приватних інтересів відповідачів, які отримали спірне нерухоме майно (землю) у порядку спадкуванн, суд вважає, що даний позов має розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи, що поданий на вирішення суду спір не відноситься до числа спорів відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, то права позивачів не підлягають судовому захисту у господарському суді, а подана позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

У п. 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Аадам ІІ проти Німеччини» зазначено, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоч остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що це вже спотворює саму суть цього права.

Слід також звернути увагу на іншу складову закріпленого у статті 6 Конвенції права - вимогу щодо законності суду, тобто суду, встановленого законом. Це поняття включає організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції) складову. Порушення під час визначення юрисдикції суду безумовно призводить до порушення права на справедливий суд (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2018 у справі №820/5586/16).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Отже, з огляду на зазначене, господарський суд відмовляє у відкритті провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України.

На виконання вимоги ч. 6 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України господарський суд роз`яснює позивачам, що поданий на розгляд суду спір за суб`єктним складом сторін та характером правовідносин підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

З огляду на вказане, відмова господарського суду в прийнятті даної позовної заяви не суперечить ч. 3 ст. 124 Конституції України, оскільки це не позбавляє позивачів права на захист своїх прав і охоронюваних законом інтересів у спосіб і в порядку встановленому Конституцією України та законами України, зокрема подання відповідної позовної заяви до суду іншої юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 175, 233-235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсними свідоцтва про право власності, свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання 16.01.2024 та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня складання повного тексту ухвали.

Суддя Т.Ю. Трофименко