ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2024 р. Справа№ 910/7078/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Козир Т.П.

Секретар судового засідання: Мельничук О.С.,

за участю представників сторін:

від позивача - Тітов І.С.,

від відповідача - Лісовенко О.О.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут"

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2023 (повний текст рішення складено 29.09.2023)

у справі № 910/7078/23 (суддя Картавцева Ю.В.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут"

до Кабінету Міністрів України

про стягнення 78 065 943,02 грн, -

ВСТАНОВИВ:

У 2023 році Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України про стягнення 78 065 943,02 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок прийняття відповідачем постанови №17 від 24.01.2020 року, яка визнана протиправною та нечинною рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі № 640/17100/20 від 09.08.2021 року, позивач зазнав майнової шкоди, з огляду на що просив суд першої інстанції стягнути 78 065 943,02 грн., з яких: 55 641 616,81 грн. збитків, 19 433 398,75 грн. інфляційних втрат та 2 990 927,46 грн. 3% річних.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між прийняттям відповідачем спірної постанови та шкодою, про яку зазначає позивач, а також, не доведено належними доказами заявленого розміру майнової шкоди, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення шкоди.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2023 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права та не з`ясував обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а також неправильно застосував норми матеріального права в частині визначення суб`єктів, на яких покладені спеціальні обов`язки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №867. Зокрема скаржник вважає, що місцевий господарський суд не врахував поданих позивачем доказів щодо підтвердження реалізації закупленого об`єму газу саме побутовим споживачам, релігійним організаціям. На думку скаржника факт поставки природного газу виключно побутовим споживачам, релігійним організаціям за ціною 5,58 грн. підтверджується належними та допустимими доказами, зокрема договорами купівлі-продажу природного газу, укладеними між позивачем та ТОВ «ЙЕ Енергія», актами приймання-передачі до таких договорів та інформацією щодо вартості природного газу, яка перебуває у вільному доступі. Також скаржник наголошує, що якби відповідач прийняв постанову №17 у порядку та спосіб, визначені Законом, і завчасно оприлюднив зміни ціни продажу природного газу для потреб побутових споживачів, позивач мав би можливість уникнути збитків, шляхом укладення договорів у відповідності до ст. 632 Цивільного кодексу України. Відтак, з врахуванням викладеного, позивач мав всі підстави розраховувати на реалізацію придбаного газу по ціні, яка діяла на 01.01.2020 року, проте з врахуванням прийнятої відповідачем постанови №17, на виконання положення, було змушене реалізовувати вже закуплений природний газ по ціні, що відповідала протиправній постанові №17.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.10.2023 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Козир Т.П., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2023 року відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2023 року, витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/7078/23.

02.11.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів з Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №910/7078/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2023 року у справі №910/7078/23 та призначено розгляд справи на 13.12.2023 року.

15.11.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від відповідача, надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

08.12.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут", позивача у справі, надійшли письмові пояснення.

12.12.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут", позивача у справі, надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю представника в іншому судовому засіданні.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.12.2023 року розгляд справи відкладено на 10.01.2024 року.

09.01.2024 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут", позивача у справі, надійшло клопотання про призначення експертизи.

В судовому засіданні 10.01.2024 року представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник відповідача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Щодо клопотання про призначення економічної експертизи колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, ст. 99 Господарського процесуального кодексу України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Колегія суддів зазначає, що судова експертиза призначається тільки у разі, коли висновки експерта не можуть замінити інші докази, які знаходяться у матеріалах справи чи неможливо застосувати інші засоби доказування. У противному випадку це є затягуванням справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Дульський проти України" від 01.06.2006 (заява № 61679/00), зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.

Право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів.

В поданому клопотанні про призначення економічної експертизи позивач просить на вирішення економічної експертизи поставити питання: «Чи підтверджується документально заявлений у позовних вимогах ТОВ «Львівгаз Збут» розмір майнової шкоди, завданий відповідачем (Кабінетом Міністрів України) внаслідок прийняття протиправної постанови №17.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що зі змісту клопотання позивача вбачається, що останнім не наведено будь-яких обґрунтувань призначення відповідної експертизи, а також не зазначено чому не було подано відповідне клопотання до суду першої інстанції.

Отже, у поданому клопотанні про призначення судової експертизи не наведено будь-яких обґрунтувань, які б свідчили про наявність підстав для призначення судової експертизи, а лише наведено норми Господарського процесуального кодексу України, якими передбачено право суду призначити судову експертизу.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем не вказано та не доведено належними та допустимими доказами, які саме обставини вказують на необхідність проведення експертизи, а матеріали справи місять достатньо відповідних доказів для винесення правомірного рішення.

Колегія суддів повторює, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. Недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 17.07.2018 року у справі №910/4071/17.

Як було зазначено вище, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів (ч. 1 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина перша статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, колегія суддів вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів для встановлення всіх обставин справи, а питання наведені в клопотанні, по суті не відносяться до обставин щодо яких необхідні спеціальні знання у сфері іншій ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, відтак, клопотання позивача про призначення судової експертизи колегією суддів відхиляється.

Статтями 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 19.10.2018 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №867 "Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу" (далі - "Положення").

За змістом пункту 1 Положення воно визначає обсяг та умови виконання спеціальних обов`язків, що покладаються на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (далі - спеціальні обов`язки), зокрема для забезпечення стабільності, належної якості та доступності природного газу, підтримання належного рівня безпеки його постачання споживачам без загрози першочерговій цілі створення повноцінного ринку природного газу, заснованого на засадах вільної конкуренції з дотриманням принципів пропорційності, прозорості та недискримінації. Це положення не позбавляє постачальників природного газу, зокрема із спеціальними обов`язками, права вільно обирати оптового продавця природного газу для потреб їх господарської діяльності.

Таким суб`єктом, на якого покладені спеціальні обов`язки відповідно до вимог даного Положення, є зокрема ТОВ «Львівгаз Збут», що вбачається з додатку до Положення, яким визначено перелік постачальників природного газу, на яких покладено спеціальні обов`язки щодо постачання природного газу побутовим споживачам та релігійним організаціям. Позивач має ліцензію на провадження діяльності з постачання природного газу та, зокрема, здійснює постачання природного газу населенню м. Львів та Львівської області.

Згідно з пунктом 7 Положення постачальник природного газу, який має ліцензію на провадження діяльності з постачання природного газу, уклав договір постачання природного газу з побутовим споживачем, релігійною організацією (крім обсягів, що використовуються для провадження її виробничо-комерційної діяльності) або державним підприємством України «Міжнародний дитячий центр «Артек» та є постачальником такого споживача у місяці (місяцях) постачання з 1 листопада 2018 року по 1 липня 2020 року, має право подати до НАК «Нафтогаз України» заявку на купівлю природного газу в обсязі, необхідному йому для здійснення постачання такому споживачеві. У разі відсутності вузла обліку природного газу в такого споживача вважається, що необхідним є обсяг природного газу, визначений відповідно до норм споживання, встановлених законодавством.

Відповідно до абзацу другого пункту 7 Положення НАК «Нафтогаз України» не має права до 1 липня 2020 року відмовити в задоволенні зазначеної заявки.

За змістом п. 13 Положення (в редакції, що діяла до змін, внесених Постановою КМУ № 17 від 24.01.2020) з 1 січня 2020 року НАК «Нафтогаз України» здійснює продаж/постачання природного газу відповідно до пунктів 7, 8 і 11 цього Положення за цінами, що встановлюються продавцем (постачальником) і покупцем (споживачем) на відповідні періоди поставки (місяць або квартал), але не вище середньої арифметичної ціни газу, за якою Компанія пропонує газ промисловим споживачам за умови попередньої оплати до відповідного періоду поставки газу (місяць або квартал). Вимоги щодо граничного рівня ціни застосовуються окремо до кожного періоду поставки.

Отже, відповідно до умов Положення (в редакції, що діяла до змін, внесених Постановою КМУ № 17 від 24.01.2020) НАК «Нафтогаз України» здійснювала продаж/постачання природного газу з 01 січня 2020 року по 31 січня 2020 року за ціною, що визначалась на рівні 5,50 гривень без урахування податку на додану вартість (ПДВ) - 20%. Усього разом з податком на додану вартість - 6,60 гривень.

У подальшому, 24.01.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про внесення змін до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу», якою внесені зміни до Постанови Кабінету Міністрів України №867 від 19.10.2018 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу».

Абзац п`ятий пункту 6 Постанови КМУ № 867 від 19.10.2018 викладено в такій редакції: «З 1 січня 2020 року ціна придбання природного газу не може бути вищою за ціну продажу природного газу, визначену відповідно до пункту 13 цього Положення, за вирахуванням торговельної надбавки (націнки) НАК «Нафтогаз України» на рівні 1,917 відсотка зазначеної ціни.».

Пункт 13 Постанови КМУ № 867 від 19.10.2018 викладено в такій редакції: « 13. З 1 січня 2020 року НАК «Нафтогаз України» здійснює продаж/постачання природного газу відповідно до пунктів 7, 8 і 11 цього Положення за цінами, що встановлюються продавцем (постачальником) і покупцем (споживачем), але не вище рівня, який, зокрема, враховує середньоарифметичне значення фактичних цін (End of Day) природного газу на наступну добу поставки газу (Day-Ahead and Weekend) на нідерландському газовому хабі (ТТF) за період 1-22 числа місяця постачання газу відповідно до інформації біржі Powernext/EEX, різницю (спред) між ціною на хабі TTF та кордоні України і тариф на послуги транспортування природного газу для точки входу в Україну на міждержавному з`єднанні з Польщею/Словаччиною/Угорщиною.».

У контексті наведеного вбачається, що 24.01.2020 року Кабінет Міністрів України, приймаючи постанову КМУ №17 змінив ціну на продаж/постачання природного газу з 1 січня 2020 року, надавши нормативно-правовому акту зворотної дії в часі.

Після прийняття даної постанови на офіційному веб-сайті НАК «Нафтогаз України» опубліковано повідомлення, що у січні 2020 року оптова ціна на природний газ для потреб населення, виробників тепла та інших захищених споживачів, яким НАК «Нафтогаз України» постачає газ в рамках спеціальних обов`язків (ПСО), становитиме 4,65 грн. за кубометр (без врахування ПДВ, націнки газзбутів та витрат на транспортування газу магістральними і розподільними трубопроводами). Нова ціна була розрахована НАК «Нафтогаз України» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №17 від 24.01.2020 року.

В позовній заяві позивач зазначає, що у січні 2020 року ним було поставлено побутовим споживачам і релігійним організаціям 104 866 971, 00 куб.м. газу.

При цьому, з урахуванням норм Положення, ТОВ "Львівгаз збут" придбало газ в січні 2020 року з ресурсу ТОВ "ЙЕ Енергія" для потреб побутових споживачів і релігійних організацій на підставі укладених договорів купівлі-продажу природного газу № ЛВЗ-Н-02-2019-270/9 від 19.03.2019 року та № 12А167-1131-19 від 01.10.2019 року обсягом 65 460 725,00 м.куб. вартістю 432 040 789,00 грн. Ціна природного газу за цими договорами на січень 2020 року сторонами була встановлена на рівні 6,60 грн. за 1 куб м.

Позивач зазначає, що у зв`язку із прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови № 17, ТОВ "Львівгаз Збут" звернулося із листом №797-Сл-1033-0220 від 05.02.2020 року на адресу ТОВ "ЙЕ Енергія" та направило проекти додаткових угод про зміну ціни шляхом зменшення ціни з 6,60 грн. до 5,58 грн. за 1 кубічний метр.

У зв`язку з відмовою ТОВ "ЙЕ Енергія" підписувати додаткові угоди, ТОВ "Львівгаз збут" звернулося до суду з позовними заявами про визнання додаткових угод до договорів укладеними (справи № 910/6314/20 та № 910/6294/20).

Як було встановлено судом першої інстанції, у межах розгляду вищевказаних справ, судами було встановлено, що ТОВ "Єгаз" (після зміни назви - ТОВ "ЙЕ Енергія") не є суб`єктом на якого покладені будь-які спеціальні обов`язки відповідно до Положення, відтак обов`язки, визначені даним Положенням, в тому числі в частині застосування ціни, не розповсюджуються на ТОВ "Єгаз", що спростовує правову позицію позивача відносно розповсюдження дій Постанови КМУ №867 від 19.10.2018 року, з урахуванням змін внесених Постановою КМУ №17 від 24.01.2020 року на постачальника ТОВ "Єгаз".

Ціна природного газу в Договорі, зокрема, протягом січня 2020 року була визначена на рівні 6,6 грн. за 1 куб м. Така ціна в спірному періоді відповідала цінам, що встановлювались для потреб споживачів "Положенням про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу", затвердженого постанови КМУ від 19.10.2018 року №867 та тим, які пропонувалися НАК "Нафтогаз України".

Відтак, ціни, що були визначені сторонами в Договорі, зокрема, в січні 2020 року не були дискримінаційними по відношенню до позивача, та як наслідок до його кінцевих споживачів, і повністю відповідали вимогам постанови КМУ від 19.10.2018 року №867 до внесення змін Постановою КМУ №17 від 24.01.2020 року.

Крім цього, суди в межах розгляду справ № 910/6314/20 та № 910/6294/20 дійшли висновку, що зміна ціни на вже переданий Відповідачу природний газ відповідно до умов Договору, та з дотриманням вже закінчених процедур передачі природного газу, в порядку передбаченому Кодексом ГТС, через торгові сповіщення та здійснення остаточних алокацій щодобових подач та відборів природного газу в січні 2020 року, є недопустимим і суперечить вимогам статті 632 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Окрім цього, позивач в позовній заяви зазначив, що він придбав в січні 2020 року з ресурсу НАК "Нафтогаз України" для потреб населення і релігійних організацій газ, на підставі укладених договорів купівлі-продажу природного газу № 18-530-Н від 05.11.2018 року, № 18-531-РО від 05.11.2018 року та № 19-15-Н (ГД) від 23.08.2019 року за ціною 6,60 грн. за 1 куб м. грн., яка діяла з 01 січня 2020 року, проте із прийняттям Кабінету Міністрів України постанови № 17 на підставі додаткових угод №18 від 30.01.2020 року ціна за Договорами № 18-530-Н від 05.11.2018 року та № 18-531-РО від 05.11.2018 року була змінена 24.01.2020 року на 5,58 грн. за 1 куб. м., дія якої застосовувалась з 01 січня 2020 року, тобто на вже переданий газ.

При цьому, як зазначає позивач, по договору № 19-15-Н (ГД) від 23.08.2019 року ціна не змінювалась, оскільки обсяги природного газу за цим договором були передані Товариству виключно для постачання побутовим споживачам, які оплатили природний газ до 25.09.2019 року.

У подальшому Постанова Кабінету Міністрів України № 17 була визнана нечинною і протиправною рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.08.2021 року у справі № 640/17100/20, залишеним без змін апеляційним та касаційним адміністративними судами.

З огляду на викладене вище, позивач зазначив, що весь обсяг газу, придбаний як з ресурсу НАК "Нафтогаз України" за ціною 5,58 грн., так і з ресурсу ТОВ "ЙЕ Енергія" за ціною 6,60 грн., він поставив побутовим споживачам і релігійним організаціям за ціною 5,58 грн., зазнавши при цьому майнової шкоди.

Позивач також в позові вказав, що газ придбаний з різних ресурсів в один у той самий період постачався побутовим споживачам і релігійним організаціям щодобово в "загальному потоці". Тобто, технічно визначити з якого ресурсу (ТОВ "ЙЕ Енергія" чи НАК "Нафтогаз України") спожив побутовий споживач газ, поставлений ТОВ "Львівгаз Збут" неможливо.

Відповідно до Правил постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється за вільними цінами, крім ціни постачальника із спеціальними обов`язками, яка встановлюється відповідно до законодавства. Тому, ТОВ "Львівгаз збут", будучи постачальником зі спеціальними обов`язками, не вправі встановлювати різні ціни для побутових споживачів в залежності від ресурсу природного газу.

Отже, позивач зазначив, що у зв`язку із встановленням ціни 6,60 грн. з ПДВ, ТОВ "Львівгаз збут" вимушене було сплатити продавцю 429 149 362, 96 грн. з ПДВ., замість 362 826 279, 58 грн. з ПДВ, за ціною 5,58 грн. за 1 куб м. по договору № ЛВЗ-Н-02-2019-270/9 від 19.03.2019 року та 2 891 426,28 грн. з ПДВ, замість 2 444 569,49 грн. з ПДВ. за ціною 5,58 грн. за 1 куб м. по договору № 12А167-1131-19 від 01.10.2019 року.

Отже, спір у даній справі на думку позивача виник у зв`язку з тим, що внаслідок прийняття Кабінетом Міністрів України протиправної постанови №17, ТОВ "Львівгаз Збут" зазнало майнової шкоди в загальній сумі 55 641 616,81 грн. (без ПДВ), оскільки Товариство вимушене було придбати природний газ у постачальника за більшою ціною (6,60 грн. за 1 куб. м.), при цьому, реалізувати його кінцевим споживачам по протиправно заниженій Кабінетом Міністрів України ціні (5,58 грн. за 1 куб. м. без торгової націнки та замовленої потужності Оператора ГТС).

Одночасно, позивачем вказано, що майнова шкода, завдана Товариству, полягає у втратах, понесених ТОВ "Львівгаз Збут", виражених як різниця між вартістю придбаного газу у ТОВ "ЙЕ Енергія" за ціною 6,60 грн за 1 куб. м., яка відповідала Положенню на дату погодження такої ціни (до 24.01.2020 року) і вартістю газу реалізованого кінцевим споживачам по ціні 5,58 грн. за 1 куб. м., за якою НАК "Нафтогаз України" здійснювало продаж/постачання природного газу з 01 січня 2020 року по 31 січня 2020 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 17 від 24.01.2020 року, яка була в подальшому скасована адміністративним судом у справі № 640/17100/20.

З врахуванням викладеного, позивач просив стягнути з Держави Україна на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз Збут" майнову шкоду, яка завдана Кабінетом Міністрів України внаслідок прийняття постанови від 24.01.2020 року № 17 "Про внесення змін до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу" в загальній сумі 78 065 943,02 грн., що складається з 55 641 616,81 грн. майнової шкоди, 19 433 398,75 грн. інфляційних втрат та 2 990 927,46 грн. 3% річних.

Вказана шкода, за твердженнями позивача, підлягає відшкодуванню останньому на підставі статті 1175 Цивільного кодексу України

Місцевий господарський суд ухвалюючи оскаржуване рішення дійшов висновку, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між прийняттям відповідачем спірної постанови та шкодою, про яку зазначає позивач, а також, не доведено належними доказами заявленого розміру майнової шкоди, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення шкоди.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи погоджується з даним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

За приписами ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 16 цього Кодексу визначено способи захисту цивільних прав та інтересів та передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

За змістом ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Положеннями ст. 13 Конституції України встановлено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Збитками є втрати, яких особа зазнала в зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ст. 22 Цивільного кодексу України).

За змістом ст.ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно зі статтею 1175 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.03.2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначила, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України.

Отже, для відшкодування шкоди за правилами ст.ст. 1175 Цивільного кодексу України необхідно довести такі факти:

- неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, унаслідок якої завдано шкоду, якщо особа, яка заподіяла шкоду, не була уповноважена на такі дії;

- наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом ст. 1173 Цивільного кодексу України завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки особи, яка заподіяла шкоду.

Наявність сукупності всіх вищезазначених умов є обов`язковою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.

При цьому, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача, і є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки тієї особи, яка заподіяла шкоду.

Так, у спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Підставою позову позивач визначив те, що 24.01.2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 17 "Про внесення змін до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу", якою вирішено: внести зміни до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу, затвердженого постановою Кабміну від 19.10.2018 № 867:

1. Абзац п`ятий пункту 6 викласти в такій редакції: "З 1 січня 2020 р. ціна придбання природного газу не може бути вищою за ціну продажу природного газу, визначену відповідно до пункту 13 цього Положення, за вирахуванням торговельної надбавки (націнки) НАК "Нафтогаз України" на рівні 1,917 відсотка зазначеної ціни.";

2. Пункт 13 викласти в такій редакції: " 13. З 1 січня 2020 р. НАК "Нафтогаз України" здійснює продаж/постачання природного газу відповідно до пунктів 7, 8 і 11 цього Положення за цінами, що встановлюються продавцем (постачальником) і покупцем (споживачем), але не вище рівня, який, зокрема, враховує середньоарифметичне значення фактичних цін (End of Day) природного газу на наступну добу поставки газу (Day-Ahead and Weekend) на нідерландському газовому хабі (TTF) за період 1 - 22 числа місяця постачання газу відповідно до інформації біржі Powernext/EEX, різницю (спред) між ціною на хабі TTF та кордоні України і тариф на послуги транспортування природного газу для точки входу в Україну на міждержавному з`єднанні з Польщею/Словаччиною/Угорщиною."; зміни застосовуються з 01.01.2020 року.

Однак, в подальшому рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.08.2021 року у справі № 640/17100/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2021 року та постановою Верховного Суду від 06.10.2022 року, позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" задоволено повністю; визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України 24.01.2020 року № 17 "Про внесення змін до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу"; зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину рішення суду про визнання протиправною та нечинною постанови Кабінету Міністрів України 24.01.2020 року № 17 "Про внесення змін до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу" у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.

Як вірно було досліджено та встановлено місцевим господарським судом, у межах розгляду справи № 640/17100/20 судами, зокрема, було встановлено, що листом від 22.11.2019 року № 01/31-10254 Міністерство енергетики та вугільної промисловості України відповідно до Закону № 1160-IV звернулось до Державної регуляторної служби України щодо розгляду та погодження проекту спірної постанови, до якого додано, зокрема, сам проект та аналіз регуляторного впливу, за результатами розгляду яких, Державна регуляторна служба України прийняла рішення від 12.12.2019 № 524 "Про відмову в погодженні проекту регуляторного акта".

Відповідно до вказаного рішення Державна регуляторна служба України дійшла висновку, що положення проекту постанови КМУ від 24.01.2020 року № 17 "Про внесення змін до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу" не відповідає принципам державної регуляторної політики, а саме: доцільності, адекватності, ефективності, збалансованості, прозорості та врахування громадської думки, визначених статтею 4 Закону № 1160-IV, а також вимогам статті 5 цього Закону в частині недопущення прийняття регуляторних актів, які дублюють регуляторні акти, оскільки ідентичні норми затверджені постановою КМУ від 27.11.2019 № 1000 "Про затвердження змін до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу", яка прийнята з порушеннями вимог та процедур, визначених законодавством про державну регуляторну політику.

З огляду на встановлені вище обставини, та з урахуванням рішення Державної регуляторної служби України про відмову в погодженні проекту оспорюваної постанови (регуляторного акта), суд в межах розгляду справи № 640/17100/20 дійшов висновку, що в силу вимог статті 25 Закону № 1160-IV "Особливості прийняття регуляторних актів органами виконавчої влади, їх посадовими особами", постанова від 24.01.2020 року № 17 "Про внесення змін до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу" не могла бути прийнята Кабінетом Міністрів України.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що в межах розгляду справи № 640/17100/20 судом було встановлено саме порушення порядку та процедури прийняття регуляторного акту та не встановлювалася обставина щодо неправомірність визначення ціни на рівні 5,50 грн. без ПДВ, що не спростовано позивачем в апеляційній скарзі.

Окрім цього, місцевий господарський суд встановив, що у справах № 910/6314/20 та № 910/6294/20, суди дійшли висновку, що ціна природного газу в Договорі, зокрема, протягом січня 2020 року була визначена на рівні 6,6 грн. за 1 куб м. Така ціна в спірному періоді відповідала цінам, що встановлювались для потреб споживачів "Положенням про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу", затвердженого постанови КМУ від 19.10.2018 року №867 та тим, які пропонувалися НАК "Нафтогаз України". Відтак ціни, що були визначені сторонами в Договорі, зокрема, в січні 2020 року не були дискримінаційними по відношенню до позивача, та як наслідок до його кінцевих споживачів, і повністю відповідали вимогам постанови КМУ від 19.10.2018 року №867 до внесення змін Постановою КМУ №17 від 24.01.2020 року.

Щодо розміру майнової шкоди заявленої позивачем до стягнення колегія суддів зазначає наступне.

Визначаючи розмір майнової шкоди позивач зазначає, що така шкода полягає у втратах понесених ТОВ "Львівгаз Збут", виражених як різниця між вартістю придбаного газу у ТОВ "ЙЕ Енергія" за ціною 6,60 грн. за 1 куб. м., яка відповідала Положенню на дату погодження такої ціни (до 24.01.2020) і вартістю газу реалізованого кінцевим споживачам по ціні 5,58 грн. за 1 куб. м., за якою НАК "Нафтогаз України" здійснювало продаж/постачання природного газу з 01 січня 2020 року по 31 січня 2020 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 17 від 24.01.2020 року.

В якості доказів придбання природного газу позивачем у НАК "Нафтогаз України" та ТОВ "ЙЕ Енергія" позивачем долучено до матеріалів справи зокрема копії договорів № ЛВЗ-Н-02-2019-270/9 від 19.03.2019 року з додатковими угодами № 1-10 (т.1, а.с. 39-53), договору №12А167-1131-19 від 01.10.2019 року з додатковими угодами №1-3 (т.1, а.с. 55-62) та акти приймання передачі природного газу від 31.01.2020 року до зазначених договорів (т.1, а.с. 33-35), а також, копії договорів № 18-530-Н від 05.11.2018 року з додатковими угодами №1-18 (т.1, а.с. 64-89), договору № 18-531-РО від 05.11.2018 року з додатковими угодами №1-18 (т.1, а.с. 91-115), договору №19-15-Н(ГД) від 23.08.2019 року з додатковою угодою № 1 (т.1, а.с. 117-123) та актів приймання передачі природного газу від 31.01.2020 року до зазначених договорів. (т.1, а.с. 116, 124).

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до акту приймання-передачі природного від 31.01.2020 року, який здійснювався за умовами договору від 05.11.2018 року №18-530-22 НАК «Нафтогаз України» передає, а ТОВ «Львівгаз збут» приймає природний газ власного видобутку за кодом згідно УКГ ЗЕД 2711 21 00 00, виключно для постачання побутовим споживачам у січні 2020 року за ціною 4, 65 без ПДВ, а з ПДВ 5,58.

Отже, позивач підтверджує ту обставину, що ним було реалізовано закуплений у НАК «Нафтогаз України» природний газ власного видобутку виключно для постачання побутовим споживачам у січні 2020 року за ціною 5,58 грн.

Крім того, колегія суддів зазначає, що позивачем придбано газ у ТОВ «ЙЕ Енергія» відповідно до акту приймання-передачі природного газу від 30.01. 2020 року згідно з умовами договору №ЛВЗ-Н-02-2019-270/9 від 19.03.2019 року та №12А167-1131-19 від 01.10.2019 року зі змісту яких вбачається, що ТОВ «ЙЕ Енергія» передало, а ТОВ «Львівгаз збут» фактично прийняло у січні 2020 року природний газ ввезений на митну територію України за кодом УКТ ЗЕД 2711 21 00 00 в обсязі 65 022 630, 75 м. куб та 438 094, 89 м куб.

В своїй апеляційній скарзі скаржник зазначає, що на підтвердження того факту, що ним було реалізовано побутовим споживачам та релігійним організаціям (крім, обсягів, що використовується для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) наводить положення вищезазначених договорів.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що сам по собі договір та зобов`язання в ньому не містить доказів його виконання та реалізацію придбаного газу відповідним особам на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 19.10.2018 року №867, затвердженого «Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу».

Відтак, зазначені вище докази не можуть слугувати беззаперечними доказами завдання збитків, внаслідок укладання договору з ТОВ «ЙЕ Енергія».

Більше того, колегія суддів звертає увагу, що сам позивач в своїй позовній зави вказує, що газ придбаний з різних ресурсів в один і той самий період постачався побутовим споживачам і релігійним організаціям щодобово в "загальному потоці". Тобто, технічно визначити з якого ресурсу (ТОВ "ЙЕ Енергія" чи НАК "Нафтогаз України") спожив побутовий споживач газ, поставлений ТОВ "Львівгаз Збут" неможливо.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що місцевий господарський суд обґрунтовано дійшов висновку, що доказів реалізації у спірний період всього закупленого у ТОВ "ЙЕ Енергія" об`єму газу саме побутовим споживачам, релігійним організаціям (не для провадження їх виробничо-комерційної діяльності) або державному підприємству України "Міжнародний дитячий центр "Артек" та за ціною 5,58 грн. за 1 куб. м., матеріали даної справи не містять, що свідчить про недоведеність позивачем заявленого розміру майнової шкоди.

Також суд першої інстанції вірно звернув увагу, що в рішенні Господарського суду міста Києва від 01.07.2020 року у справі № 910/6314/20 встановлено, що ТОВ "Єгаз" (ТОВ «ЙЕ Енергія») не є суб`єктом на якого покладені будь-які спеціальні обов`язки відповідно до Положення, відтак обов`язки, визначені даним Положенням, в тому числі в частині застосування ціни, не розповсюджуються на ТОВ "Єгаз" (ТОВ «ЙЕ Енергія»).

Колегія суддів також звертає увагу, що сам позивач не заперечує того факту, що механізм визначення та встановлення ціни на природний газ між позивачем та ТОВ «ЙЕ Енергія» не встановлюється положеннями Постанови №867.

Також позивач вказує, що він та ТОВ «ЙЕ Енергія» скористались своїм правом щодо вільного вибору оптового продавця природного газу для потреб їх господарської діяльності.

Одночасно колегія суддів зазначає, що спірним нормативно-правовим актом регулювалися відносини щодо покладення спеціальних обов`язків між НАК "Нафтогаз України" та позивачем, зокрема, встановлення ціни природного газу в межах зазначених відносин. Однак, 30.01.2020 року між позивачем та Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" було укладено Додаткову угоду № 18 до договору купівлі-продажу газу від 05.11.2018 року № 18-531-РО, якою на підставі Постанови № 17 було внесено зміни до договору та, зокрема, визначено ціну природного газу з 01.01.2020 року по 31.01.2020 року у розмірі 5 580, 00 грн. з ПДВ за 1000 куб.м.

Тобто, внаслідок правовідносин у позивача із НАК "Нафтогаз України" позивачу не було завдано шкоди.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що в укладених між ТОВ "ЙЕ Енергія" та ТОВ "Львівгаз збут" договорах не встановлено умову про розповсюдження дії норм Постанови № 867 щодо визначення ціни, а тому в даному випадку мають місце виключно договірні відносини між сторонами.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що ТОВ "ЙЕ Енергія" та ТОВ "Львівгаз збут" уклали договори за принципом «свободи договору», який визначено у статті 627 Цивільного кодексу України, згідно з якою відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що у даному випадку не застосовується положення Постанови №867 у частині визначення ціни, оскільки відносини, які виникли між позивачем та ТОВ «ЙЕ Енергія» визначаються виключно умовами договору, які уклали між собою товариства на вільно обраних умовах.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не доведено суду всіх складових, необхідних для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, а саме: не доведено розміру заявленої до стягнення шкоди та причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача і розміром заявленої до стягнення позивачем шкоди.

Отже, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданих апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі не було надано суду апеляційної інстанції, а тому відсутні підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 03.04.2023 року з мотивів викладених в апеляційній скарзі, а апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції було надано скаржнику вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" на рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2023 року у справі №910/7078/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2023 року у справі № 910/7078/23 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/7078/23.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 10.01.2024 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

Т.П. Козир