РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.01.2024Справа № 910/14862/23
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАХІД ЕНЕРГО ЗБУТ»

про стягнення 132 749 842, 00 грн,

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Севериненко К.Р.

Представники учасників справи:

від позивача: Шамраєв М.Є.;

від відповідача: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАХІД ЕНЕРГО ЗБУТ» (надалі - відповідач) про стягнення суми грошових коштів у розмірі 132 749 842, 00 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.15, 16, 530, 610, 692, 693 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договором № 21/12/29-3 купівлі-продажу природного газу від 29.12.2021, в частині повернення раніше сплаченої попередньої оплати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

28.09.2023 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі № 910/14862/23, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче призначено засідання на 01.11.2023.

26.10.2023 від представника позивача, на виконання ухвали суду, надійшли витребувані документи.

31.10.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання через те, що 30.10.2023 останнім було надіслано засобами поштового зв`язку суду та позивачу відзив.

У підготовче засідання 01.11.2023 з`явився представник позивача, представник відповідача в засідання не з`явився. В засіданні представник позивача заявив клопотання про відкладення підготовчого засідання, в зв`язку з необхідністю ознайомитись з відзивом на позов та підготувати відповідь на відзив. Суд, протокольною ухвалою, витребував у порядку ст. 74 ГПК України в позивача письмові пояснення та задовольнив клопотання представників сторін про відкладення підготовчого засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.11.2023 відкладено підготовче засідання в справі на 28.11.2023.

02.11.2023 від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому останній заперечує проти задоволення позову, з посиланням на дію форс-мажорних обставин.

07.11.2023 від представника позивача, на виконання вимог ухвали суду, надійшли пояснення та документи.

09.11.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній заперечує проти доводів відповідача викладених у відзиві.

У підготовче засідання 28.11.2023 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце проведення засідання повідомлявся належним чином.

Враховуючи відсутність клопотань та повідомлень учасників судового процесу про намір вчинити дії, строк вчинення яких обмежений підготовчим провадженням, ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.11.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.01.2024.

У судовому засіданні 09.01.2024 представник позивача надав пояснення по суті позовних вимог та позов просив задовольнити. Представник відповідача в засідання не з`явився про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.

Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Суд зауважує, що він надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи та вважає за можливе розглядати спір за наявними матеріалами.

Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення в справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 09.01.2024 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

29.12.2021 між позивачем (покупець) та відповідачем (продавець) укладено договір №21/12/29-3 купівлі- продажу природного газу (надалі - договір), відповідно до п.1.1. якого продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець - прийняти і сплатити на умовах цього договору природний газ, надалі - газ. Покупець є оптовим покупцем у відповідності до Закону України «Про ринок природного газу».

У відповідності до п. 2.1. договору плановий обсяг газу, який продавець зобов`язується передати у січні 2022 року, а покупець прийняти та оплатити, складає 15 000,000 тис. м3 (п`ятнадцять мільйонів м.куб.).

Пунктом 2.3. договору передбачено, що передача фактично переданого покупцю об`єму газу протягом газового місяця (М) сторони оформлюють актом приймання-передачі газу.

Згідно п. 3.4. договору оплата загальної вартості газу (п.3.1.) проводиться виключно грошовими коштами на поточний рахунок продавця наступним чином: - 223 600 000, 00 грн (двісті двадцять три мільйони шістсот тисяч гривень 00 копійок) -до 31.12.2021 (включно); - остаточний розрахунок здійснюється на підставі фактичного обсягу передачі у газовому місяці та відповідного акту приймання-передачі газу, вказаного у п. 2.3.

30.12.2021 покупцем здійснено попередню оплату продавцю за природний газ у сумі 223 600 000, 00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №4041 від 30.12.2021.

17.01.2022 листом за вих.№ 6/1 від 17.01.2022 відповідачем повідомлено позивача про відсутність можливості здійснити поставку газу, в зв`язку із відсутністю даного обсягу, а також зазначено про готовність здійснити повернення раніше сплаченої попередньої оплати.

30.03.2022 між позивачем і відповідачем укладено додаткову угоду №1 до договору (надалі - додаткова угода) відповідно до п.1. якої сторони дійшли згоди про розірвання договору на підставі права, наданого сторонам ч.1 ст.604 Цивільного кодексу України.

Пунктом 2 додаткової угоди передбачено, що продавець зобов`язується упродовж 7 банківських днів з дня укладення цієї додаткової угоди повернути покупцю суму попередньої оплати, здійсненої останнім на виконання п. 3.4. договору - тобто в строк до 08.03.2022.

У подальшому, між позивачем і відповідачем укладено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 21.02.2023, відповідно до якої припинено грошові зобов`язання відповідача за договором на суму 44 850 078, 00 грн та угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.02.2023, відповідно до якої припинено грошові зобов`язання відповідача за договором на суму 46 000 080, 00 грн.

Отже, неповернутими залишились грошові кошти в сумі 132 749 842, 00 грн (223 600 000, 00 грн - 44 850 078, 00 грн - 46 000 080, 00 грн), з вимогою про стягнення яких з відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Аналогічні положення містяться в ч.ч.1,7 ст.193 Господарського кодексу України, в яких визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Матеріалами справи підтверджується перерахування позивачем на рахунок відповідача суми попередньої оплати в розмірі 223 600 000, 00 грн (платіжна інструкція №4041 від 30.12.2021).

Як зазначено судом вище 30.03.2022 між позивачем і відповідачем укладено додаткову угоду №1 до договору відповідно до п.1. якої сторони дійшли згоди про розірвання договору на підставі права, наданого сторонам ч.1 ст.604 Цивільного кодексу України.

Пунктом 2 додаткової угоди передбачено, що продавець зобов`язується упродовж 7 банківських днів з дня укладення цієї додаткової угоди повернути покупцю суму попередньої оплати, здійсненої останнім на виконання п. 3.4. договору - тобто в строк до 08.03.2022.

У подальшому, між позивачем і відповідачем укладено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 21.02.2023, відповідно до якої припинено грошові зобов`язання відповідача за договором на суму 44 850 078, 00 грн та угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.02.2023, відповідно до якої припинено грошові зобов`язання відповідача за договором на суму 46 000 080, 00 грн, а всього на загальну суму 90 850 158, 00 грн.

Отже, неповернутими залишились грошові кошти в сумі 132 749 842, 00 грн (223 600 000, 00 грн - 44 850 078, 00 грн - 46 000 080, 00 грн).

Згідно частини 2 ст. 570 Цивільного кодексу України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Водночас, згідно положень чинного в Україні законодавства, авансом є грошова сума, яку перераховують згідно з договором наперед у рахунок майбутніх розрахунків за товари (роботи, послуги), які мають бути отримані (виконані, надані). Тобто, у разі невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17.

Згідно з ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, із реалізацією покупцем його права на повернення передоплати за договором, правочин, що витікає з цього договору, припиняється та виникає нове грошове зобов`язання.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №925/125/14.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, у відповідача виникло грошове зобов`язання по поверненню позивачу передоплати в розмірі 132 749 842, 00 грн, а строк його виконання настав.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов`язання по поверненню позивачу суми попередньої оплати в розмірі 132 749 842, 00 грн, що також підтверджується відповідачем у відзиві на позов.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, суд дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога про стягнення з відповідача 132 749 842, 00 грн попередньої оплати підлягає задоволенню повністю.

Що стосується посилань відповідача на дію форс-мажорних обставин, суд зазначає таке.

Згідно із статтею 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.08.2022 у справі № 922/854/21.

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).

З аналізу наведеного слідує, що на особу, яка порушила зобов`язання, покладається обов`язок доведення того, що відповідне порушення є наслідком дії певної непереборної сили, тобто, що непереборна сила не просто існує, а безпосередньо призводить до порушення стороною свого зобов`язання (необхідність існування причинно-наслідкового зв`язку між виникненням форс-мажорних обставин та неможливістю виконання стороною своїх зобов`язань).

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, в зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України.

Згідно п. 7.1. договору, сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання обов`язків по даному договору, якщо це невиконання є наслідком форс-мажорних обставин.

У пункті 7.2.3. договору погоджено, що дії неприятельських держав, війни або військові дії, громадянські та військові заворушення, блокади, повстання, заколоти, епідемії, карантинні обмеження - віднесено до форс-мажорних обставин.

Відповідно до п. 7.3. договору сторона не буде вважатись такою, що порушує будь яке зі своїх зобов`язань за цим договором і не буде нести відповідальність за будь яку затримку у виконанні або за не виконання будь яких своїх зобов`язань цим договором, якщо таке виконання стає неможливим, зазнає перешкод або затримок в наслідок обставин форс-мажору.

Пунктом 7.4. договору передбачено, що достатнім доказом дії форс-мажорних обставин є документ, виданий Торгово-промисловою палатою України або іншим уповноваженим органом.

Згідно із п.7.5. договору, сторона стосовно якої мають місце обставини форс-мажору, які перешкоджають їй виконувати свої зобов`язання за цим договором, зобов`язуються негайно (але в будь якому випадку не пізніше трьох календарних днів з дня настання таких обставин) повідомити іншу сторону про настання таких обставин.

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази повідомлення відповідачем позивача про настання форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) в строки встановлені пунктом 7.5. договору, з дати їх настання та звернення до Торгово-промислової палати України для посвідчення таких обставин. Лист, що долучений відповідачем до відзиву не містить належних доказів його направлення позивачу, а також датований 05.04.2022, тобто після розірвання сторонами договору 30.03.2022.

Судом також враховано, що відповідач не надав доказів на підтвердження наявності такого причинно-наслідкового зв`язку, зокрема, не підтверджено неможливості виконувати свої зобов`язання за договором у передбачені ним строки саме внаслідок дії воєнного стану, неможливості здійснювати господарську, підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку, відсутності такого прибутку тощо.

При цьому суд зазначає, що наслідком настання форс-мажорних обставин є звільнення відповідача саме від відповідальності за невиконання взятих на себе зобов`язань, а не їх від виконання самого зобов`язання, натомість предметом спору в даній справі є стягнення основної заборгованості за договором (попередньої оплати).

З огляду на викладене, посилання відповідача на те, що він звільняється від виконання умов договору, через введення воєнного стану в Україні, що є форс-мажорною обставиною є необґрунтованими.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

На підставі викладеного, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 132 749 842, 00 грн заборгованості.

Витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЗАХІД ЕНЕРГО ЗБУТ» (01014, місто Київ, бульвар Дружби народів, будинок 38, поверх 2, офіс 205, ідентифікаційний код 43202392) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНАЙТЕД ЕНЕРДЖІ» (01010, місто Київ, вулиця Левандовська, будинок 8А, нежиле приміщення 1-8 групи приміщень 10, ідентифікаційний код 41963985) 132 749 842 (сто тридцять два мільйони сімсот сорок дев`ять тисяч вісімсот сорок дві) грн 00 заборгованості та 939 400 (дев`ятсот тридцять дев`ять тисяч чотириста) грн 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 16.01.2024.

Суддя Я.А.Карабань