ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.01.2024м. ДніпроСправа № 904/4046/23

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Загинайко Т.В. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (84333, м. Краматорськ Донецької області, вул. Маяковського, буд. 21; ідентифікаційний код 39969443) в інтересах держави в особі Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" (49000, м. Дніпро, вул. Мандриківська, буд. 47, оф. 503; ідентифікаційний код 41449359)

про визнання недійсними з відповідними змінами в частині включення до ціни договору суми ПДВ пункту 3.2. Договору від 11.03.2022 №0580, пункту 3.2. Договору від 21.03.2022 №0627 та стягнення 46 868 грн. 58 коп.

Без участі представників сторін

ПРОЦЕДУРА:

Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Східного регіону в інтересах держави в особі позивача Військової частини НОМЕР_1 звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою (вх.№3795/23 від 25.07.2023) до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" про визнання недійсними з відповідними змінами в частині включення до ціни договору суми ПДВ пункту 3.2. Договору від 11.03.2022 №0580, пункту 3.2. Договору від 21.03.2022 №0627 та стягнення 46 868 грн. 58 коп., що складає 41 624 грн. 17 коп. - сплаченого ПДВ (основного боргу), 1 128 грн. 97 коп. - 3% річних та 4 115 грн. 44 коп. - інфляційних втрат.

Також просить стягнути з відповідача судові витрати, у тому числі зі сплати судового збору в сумі 8 052 грн. 00 коп.

Позовну заяву було подано без додержання вимог, встановлених статтями 162, 164, 172 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2023 про залишення позовної заяви без руху позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків - 7 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

У подальшому, позивачем подано заяву (вх.№39359/23 від 07.08.2023) про усунення недоліків позовної заяви, відповідно до якої позивачем було виправлено недоліки позовної заяви та виконано вимоги суду, зазначені в ухвалі суду від 31.07.2023.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Військова частина НОМЕР_1 у клопотанні (вх.№52239/23 від 13.10.2023) про зупинення провадження у справі просить зупинити провадження у справі №904/4046/23 за позовом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (84333, м. Краматорськ Донецької області, вул. Маяковського, буд. 21; ідентифікаційний код 39969443) в інтересах держави в особі Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" (49000, м. Дніпро, вул. Мандриківська, буд. 47, оф. 503; ідентифікаційний код 41449359) про визнання недійсними пункту 3.2. Договору від 11.03.2022 №0580, пункту 3.2. Договору від 21.03.2022 №0627 та стягнення 46 868 грн. 58 коп. до дати набрання законної сили рішенням у справі №320/20717/23 та посилається на те, що на адресу військової частини надійшла телеграма Голови Адміністрації Державної служби транспорту від 09.10.2023 №518/11/9-140 та роз`яснення Департаменту юридичного забезпечення Міністерства оборони України від 06.10.2023 №289/2820 про правову позицію Міністерства оборони України правомірності сплати ПДВ по укладеним договорам та повідомленням про перебування на розгляді у Харківському окружному адміністративному суді справи №320/20717/23 щодо оскарження результатів аудиту.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2023 про зупинення провадження у справі задоволено клопотання Військової частини НОМЕР_1 (вх.№52239/23 від 13.10.2023) про зупинення провадження у справі та зупинено провадження у справі №904/4046/23 за позовом Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (84333, м. Краматорськ Донецької області, вул. Маяковського, буд. 21; ідентифікаційний код 39969443) в інтересах держави в особі Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" (49000, м. Дніпро, вул. Мандриківська, буд. 47, оф. 503; ідентифікаційний код 41449359) про визнання недійсними пункту 3.2. Договору від 11.03.2022 №0580, пункту 3.2. Договору від 21.03.2022 №0627 та стягнення 46 868 грн. 58 коп. до розгляду Харківським окружним адміністративним судом справи №320/20717/23 щодо оскарження результатів аудиту та набрання рішенням у справі №320/20717/23 законної сили.

В подальшому Господарським судом Дніпропетровської області було отримано запит Центрального апеляційного господарського суду (вх.№54953/23 від 30.10.2023), до якого додана ухвала від 30.02.2023 у справі №904/4046/23, якою витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи №904/4046/23 у зв`язку з надходженням на адресу Центрального апеляційного господарського суду апеляційної скарги Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону.

Господарським судом Дніпропетровської області листом від 01.11.2023 матеріали справи скеровано до Центрального апеляційного господарського суду.

Як вбачається, постановою Центрального апеляційного господарського суду від 04.12.2023 Апеляційну скаргу Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону задоволено, ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2023 про зупинення провадження у справі № 904/4046/23 скасовано та ухвалено справу № 904/4046/23 направити до Господарського суду Дніпропетровської області для подальшого розгляду. Розподіл сум судового збору, за наслідками перегляду в апеляційному порядку ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 13.10.2023 у цій справі, здійснити Господарському суду Дніпропетровської за результатами розгляду ним справи по суті, згідно із загальними правилами ст. 129 ГПК України.

06.12.2023 справу №904/4046/23 повернуто до Господарського суду Дніпропетровської області.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2023 поновлено провадження у справі №904/4046/23 з 18.12.2023 та продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

З приводу дотримання прав відповідача під час розгляду даної справи судом, слід зазначити таке.

Відповідно до частини 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Згідно з пунктом 1 частини 6 статті 242 цього Кодексу днем вручення судового рішення є, день вручення судового рішення під розписку.

Станом на 08.01.2024 до суду повернулося рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Таким чином, відповідач обізнаний про відкриття провадження у справі, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення 24.08.2023 представнику відповідача ухвали суду від 14.08.2023 (а.с.98).

Також, суд наголошує, що за змістом статей 2, 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" вбачається, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

З урахуванням наведеного, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з ухвалами Господарського суду Дніпропетровської області по даній справі у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Більше того, права відповідача, як учасника справи, не можуть забезпечуватись судом за рахунок порушення прав позивача на своєчасне вирішення спору судом, що є безпосереднім завданням господарського судочинства, та яке відповідно до норм частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Так, ухвалою суду від 14.08.2023, з урахуванням вимог частини 8 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, судом було запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15-ти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Судом також враховані Нормативи і нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України №958 від 28.11.2013, на випадок направлення відповідачем відзиву на позовну заяву або клопотання до суду поштовим зв`язком.

Однак, станом на 08.01.2024 строк на подання відзиву на позовну заяву, з урахуванням додаткового строку на поштовий перебіг, закінчився.

Будь-яких клопотань про продовження вказаного процесуального строку у порядку, передбаченому частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, до суду від відповідача не надходило; поважних причин пропуску вказаного строку суду також не повідомлено.

Згідно із частиною 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Слід також зауважити, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України).

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву та вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Отже, суд доходить висновку, що матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення, оскільки у відповідача було достатньо часу для подання як відзиву на позову заяву так і доказів погашення спірної заборгованості, у разі їх наявності, чого відповідачем зроблено не було, будь-яких заперечень чи відомостей щодо викладених у позовній заяві обставин відповідачем суду також не повідомлено.

Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для подання доказів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції у спорі та надання відповідних доказів.

Справа розглядається відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод протягом розумного строку з урахуванням введення в Україні воєнного стану.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ТА ДОКАЗИ, ЩО ЇХ ПІДТВЕРДЖУЮТЬ

Як вбачається, між Військовою частиною НОМЕР_1 , як покупцем, та відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг", як постачальником, було укладено договори поставки від 11.03.2022 №0580 та від 21.03.2022 №0627 (надалі - Договори) (а.с.25-32).

За умовами пункту 1.1 цих договорів постачальник приймає на себе зобов`язання передати покупцю у власність товари, а покупець зобов`язується сплатити і прийняти вказаний товар, ДК 021:20-9 "Нафта і дистиляти".

Згідно з пунктом 1.2 договору від 11.03.2022 №0580 найменування товару - дизпаливо Energy. Загальна сума цього договору: 49 810 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 8 301 грн. 67 коп. (пункт 3.2 договору від 11.03.2022 №0580).

Згідно з пунктом 1.2 договору від 21.03.2022 №0627 найменування товару - бензин А-92 Energy та дизпаливо Energy. Загальна сума цього договору становить 199 935 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 33 322 грн. 50 коп. (п. 3.2 договору від 21.03.2022 №0627).

Пунктом 10.2 Договору від 11.03.2022 №0580 визначено, що даний договір діє до 31.12.2022.

Пунктом 10.2 Договору від 21.03.2022 №0627 визначено, що даний договір діє до 24.04.2022.

Інші умови цих договорів є тотожними.

Пунктами 1.3, 1.4, 3.1 Договорів визначено, що одиницею вимірювання товару є літр, кількість та ціна 1 літра товару - згідно накладних на товар.

Відпуск товару з АЗС здійснюється за довірчими документами (скретч-картки) на отримання товару відповідно до "Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами", затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1442 від 20.12.1997 (пункт 1.5 Договорів).

За умовами пункту 2.1 Договорів товар вважається переданим постачальником і прийнятим покупцем за кількістю і якістю з моменту фактичного отримання товару.

Пунктом 4.1 Договорів передбачені наступні умови оплати: оплата товару здійснюється покупцем в національній валюті України в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на рахунок постачальника в день виписки рахунку-фактури та накладної на товар. Ціна одного літра вказується в рахунку-фактурі та накладній і дійсна протягом дня їх виписки.

Оплата товару здійснюється покупцем в національній валюті України в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на вказані в рахунку-фактурі реквізити постачальника. Постачальник звільняється від своїх обов`язків стосовно партії товару, оплата якої здійснена на інші реквізити (пункт 4.2 Договорів).

Відповідно до пункту 4.4 Договорів постачальник зобов`язується видати довірчі документи та видаткову накладну на товар представнику покупця за умови надання представником довіреності на отримання товару із зазначенням: ПІБ довіреної особи, паспортні дані, ідентифікація підпису, номенклатура та кількість ТМЦ, що скріплена підписом керівника покупця та печаткою покупця та за наявності в нього паспорту.

У розділі 5 Договорів визначено порядок поставки товару.

Так, строк поставки товарів - до закінчення терміну дії довірчого документу (скретч-картки) (пункт 5.1 Договорів).

Місце поставки (передачі) товарів: передача покупцю товару за цим договором здійснюється на АЗС постачальника шляхом заправки автомобілів покупця при пред`явленні довіреними особами покупця скретч-картки; скретч-картка є підставою для видачі (заправки) в АЗС указаного в карті об`єму і марки товару, після чого всі обов`язки сторін по погашеним скретч-карткам вважаються виконаними; при цьому постачальник не може передати покупцю товар іншої марки чи в кількості меншій, ніж зазначено в скретч-картці (пункт 5.2 Договорів).

Умови постачання товару - самовивезення. Покупець зобов`язується отримати товар на АЗС до закінчення терміну дії довірчого документу, який зазначений на довірчому документі (пункт 5.3 Договорів).

Згідно з пунктами 9.1, 9.2 Договорів усі спори, що виникають з цього договору або пов`язані з ним, вирішуються шляхом переговорів між сторонами. Якщо відповідний спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується в судовому порядку за встановленою підвідомчістю та підсудністю такого спору відповідно до законодавства України.

За змістом пункту 10.1 Договорів ці договори вважаються укладеними і набирають чинності з моменту підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

На виконання Договору від 11.03.2022 №0580 відповідач поставив позивачу дизпаливо Energy на суму 49 810 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 20% - 8 301 грн. 67 коп., що підтверджується підписаною сторонами видатковою накладною від 11.03.2022 №0032/0001680 (а.с.34).

За платіжним дорученням від 11.03.2022 №21 (внутрішній номер 202962379) позивач здійснив повну оплату отриманого згідно з договором від 11.03.2022 №0580 товару в сумі 49 810 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ - 8 301 грн. 67 коп. (а.с.36).

На виконання Договору від 21.03.2022 №0627 відповідач поставив позивачу дизпаливо Energy та бензин А-92 Energy на загальну суму 199 935 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ 33 322 грн. 50 коп., що підтверджується підписаною сторонами видатковою накладною від 21.03.2022 №0032/0001914 (а.с.35).

За платіжним дорученням від 21.03.2022 №41 (внутрішній номер 203877286) позивач здійснив повну оплату отриманого згідно з договором від 21.03.2022 №0627 товару в сумі 199 935 грн. 00 коп., у тому числі ПДВ - 33 322 грн. 50 коп. (а.с.37).

В подальшому позивач надіслав на адресу відповідача лист від 16.08.2022 №13171 з вимогою повернути на розрахунковий рахунок військової частини 41 624 грн. 17 коп. (8 301 грн. 67 коп. + 33 322 грн. 50 коп.) сплаченого ПДВ (20%) у складі вартості товарів, поставлених за договорами (а.с.38).

Вказану вимогу обґрунтовано тим, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" (далі - постанова КМУ №178) до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту у військових частинах, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.

Також в матеріалах справи міститься копія претензії від 23.05.2023 №1 якою позивач просить перерахувати на рахунок військової частини 41 624 грн. 17 коп. (а.с.39).

Як вбачається, відповідач на звернення позивача не відреагував, кошти в сумі 41 624 грн. 17 коп. на рахунок Військової частини НОМЕР_1 не повернув, що й стало причиною виникнення спору спору та звернення позивача з позовом до суду.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ СТОРІН, ВИСНОВКИ СУДУ

Щодо правовідносин сторін

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Як вбачається, спір у даній справі виник з договорів поставки.

Відповідно до частини першої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Положення аналогічного змісту викладені в частині першій статті 265 Господарського кодексу України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписом статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення частини другої статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5).

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 217 Цивільного кодексу України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

За приписами частин першої, третьої статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (частина 5 статті 180 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

У правовідносинах між сторонами у справі можна припустити, що спірні договори могли б бути укладені без включення до них умов щодо ПДВ у розмірі 20%. При цьому, хоча ПДВ і включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну (істотною умовою) в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися за погодженням сторін.

Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20 та від 03.12.2021 у справі №910/12764/20.

Податок на додану вартість, визначення якого наведене в підпункті 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, є непрямим податком, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу. Об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу (підпункт "а" підпункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України).

Згідно з підпунктом г) підпункту 195.1.2 статті 195 Розділу V Податкового кодексу України за нульовою ставкою оподатковуються операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

02.03.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану".

Відповідно до пунктів 1, 2 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.

Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про Державну спеціальну службу транспорту" Державна спеціальна служба транспорту є спеціалізованим військовим формуванням, що входить до системи Міністерства оборони України, призначена для стійкого функціонування транспорту в мирний час та в особливий період.

Відповідно до пункту 1 Положення про Військову частину НОМЕР_1 , затвердженого наказом Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту від 20.10.2021 №252, ця військова частина є структурним підрозділом Державної спеціальної служби транспорту, призначена для забезпечення стійкого функціонування транспорту, що використовується в інтересах оборони держави, в мирний час та в особливий період, підпорядковується Голові Адміністрації спеціальної служби транспорту.

За таких обставин недотримання сторонами при укладенні договорів поставки від 11.03.2022 №0580 та від 21.03.2022 №0627 вимог законодавства є підставою для визнання недійсними пунктів 3.2 цих Договорів у частині включення до договірної ціни 20% податку на додану вартість у сумах 8 301 грн. 67 коп. та 33 322 грн. 50 коп. відповідно.

Частинами першою, другою статті 216 Цивільного кодексу України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто, при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15).

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини 5 статті 216 Цивільного кодексу України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено в пунктах 80-82 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі №925/1276/19).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 Господарського процесуального кодексу України).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто, цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02)).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Об`єднана палата зазначає, що визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині першій статті 2 Господарського процесуального кодексу України, частині першій статті 2 Цивільного процесуального кодексу України.

Аналогічні висновки сформульовано в пунктах 5.5- 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц, фактично уточнюючи висновок, викладений у пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, зауважила на тому, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 Цивільного кодексу України).

Вимога прокурора про визнання недійсними пунктів 3.2 Договорів від 11.03.2022 №0580 та від 21.03.2022 №0627 поєднана з вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача з підстав статті 1212 Цивільного кодексу України сплаченого податку на додану вартість у загальній сумі 41 624 грн. 17 коп., що відповідає наведеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала .

Положення глави 83 Цивільного кодексу України ("Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави") застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Правовий аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Наведений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17.

Враховуючи, що відповідач отримав від позивача спірні грошові кошти у сумі 41 624 грн. 17 коп. без достатньої законної підстави, суд погоджується з доводами прокурора про необхідність повернення позивачу цієї суми в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного позовні вимоги прокурора підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо нарахування 3% річних та інфляційних нарахувань

Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 625, 1212 Цивільного кодексу України положення статті 625 Цивільного кодексу України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених коштів нараховуються 3% річних та інфляційні втрати відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/0156/17.

У питанні визначення строку (терміну), з якого виникає право на стягнення коштів на підставі частини другої статті 625 Цивільного кодексу України з урахуванням положень частини другої статті 530 та статті 1212 цього Кодексу, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 25.02.2020 у справі № 922/748/19.

У пункті 69 указаної постанови Верховний Суд зазначив, що положення статті 1212 Цивільного кодексу України не визначають строк, в межах якого таке повернення (повернення коштів у порядку виконання кондикційного зобов`язання) має бути здійснене, і до настання якого, вимога про таке повернення не підлягає задоволенню. Це зумовлено природою правовідносин з набуття/збереження/знаходження майна без достатньої правової підстави та вказує на необхідність негайного повернення майна. Особливості правового регулювання кондикційних зобов`язань виключають існування строку для належного/непростроченого виконання таких зобов`язань у розумінні статті 530 ЦК України.

З огляду на наведене суд доходить висновку про те, що обов`язок боржника повернути безпідставно одержані кошти виникає, починаючи з наступного дня після їх отримання.

Отже, в даному випадку відповідач мав повернути безпідставно отримані від позивача кошти сум ПДВ, сплачених у ціні товару за договором від 11.03.2022 №0580 - не пізніше 12.03.2022 та за договором від 21.03.2022 №0627 - не пізніше 22.03.2022.

Як вбачається, прокурором до стягнення заявлено 3% річних в розмірі 1 128 грн. 97 коп. за загальний період з 17.08.2022 по 31.12.2023 та інфляційні нарахування за період з вересня 2022 по травень 2023 включно в розмірі 4 115 грн. 43 коп., що є його правом.

Суд погоджується з наданим розрахунком інфляційних нарахувань, вважає його арифметично правильним.

Перевіркою розрахунку 3% встановлено, що розмір 3% річних за період з 17.08.2022 по 14.07.2023 становить 1 135 грн. 83 коп., проте, враховуючи, що прокурором до стягнення заявлено 3% річні в розмірі 1 128 грн. 97 коп., стягненню з відповідача підлягає 3% річних за період з 17.08.2022 по 14.07.2023 в розмірі 1 128 грн. 97 коп.

Щодо представництва прокуратурою інтересів держави у суді

Як вбачається, позовні вимоги прокурора обґрунтовані порушенням інтересів держави внаслідок умисного вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" дій з метою безпідставного отримання з бюджету коштів - податку на додану вартість у сумі 41 627 грн. 17 коп. шляхом включення всупереч положенням постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" податку на додану вартість до вартості товарів для заправки (дозаправки) транспорту до укладених із позивачем договорів поставки від 11.03.2022 №0580 та від 21.03.2022 №0627.

Заявляючи про своє процесуальне право на звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Військової частини НОМЕР_1 , прокурор посилається на статтю 23 Закону України "Про прокуратуру", а також зауважує, що усвідомлена пасивна поведінка позивача, який є стороною і вигодонабувачем за оспорюваними договорами та до компетенції якого віднесені повноваження із захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, є достатньою для втручання прокурора.

При цьому прокурор звертає увагу суду на відповідні висновки з цього питання Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Правовими підставами позову прокурор зазначає, серед іншого, статті 203, 215, 217, 625, 1212 Цивільного кодексу України, постанову Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022 "Про деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану", підпункт "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

За змістом частин третьої, четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

На виконання частин третьої, четвертої статті 53 Господарського процесуального кодексу України та частин третьої, четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", Спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Східного регіону на адресу Військової частини НОМЕР_3 були надіслані повідомлення від 16.06.2023 №07-73ВИХ-23 та від 07.07.2023 №07-97ВИХ-23 № 07-74вих-23 про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів для захисту інтересів держави шляхом повернення зайво сплачених коштів, стягнення відповідних втрат за користування ними відповідачем. При цьому прокурором надано розумний строк для вжиття відповідних заходів та інформування його про результати розгляду повідомлень (а.с.40-44).

Листом від 10.07.2023 №9/12-863 військова частина повідомила, що військовою частиною здійснювалися претензійні заходи щодо повернення надмірно сплачених сум податку на додану вартість відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178, проте відповіді від відповідача не отримано, кошти останнім не повернуто. Також військова частина зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.56).

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (п. 43).

Отже, у цій справі прокурор, звертаючись з позовом до суду, дотримався передбачених чинним законодавством вимог для представництва інтересів держави.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Щодо судового збору

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, стягненню з відповідача на користь прокуратури підлягає 8 052 грн. 00 коп. - витрат на сплату судового збору.

Керуючись пунктом 19.1 Розділу ХІ Перехідних положень, статтями 123, 129, 232, 236, 237, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (84333, м. Краматорськ Донецької області, вул. Маяковського, буд. 21; ідентифікаційний код 39969443) в інтересах держави в особі Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" (49000, м. Дніпро, вул. Мандриківська, буд. 47, оф. 503; ідентифікаційний код 41449359) про визнання недійсними з відповідними змінами в частині включення до ціни договору суми ПДВ пункту 3.2. Договору від 11.03.2022 №0580, пункту 3.2. Договору від 21.03.2022 №0627 та стягнення 46 868 грн. 58 коп. - задовольнити.

2. Визнати недійсним пункт 3.2 Договору від 11.03.2022 №0580 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 8 301 грн. 67 коп., що укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" (49000, м. Дніпро, вул. Мандриківська, буд. 47, оф. 503; ідентифікаційний код 41449359).

3. Визнати недійсним пункт 3.2 Договору від 21.03.2022 №0627 в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 33 322 грн. 50 коп., що укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" (49000, м. Дніпро, вул. Мандриківська, буд. 47, оф. 503; ідентифікаційний код 41449359).

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" (49000, м. Дніпро, вул. Мандриківська, буд. 47, оф. 503; ідентифікаційний код 41449359) на користь Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 41 624 (сорок одна тисяча шістсот двадцять чотири) грн. 17 коп. - сплачений ПДВ (основний борг), 1 128 (одна тисяча сто двадцять вісім) грн. 97 коп. - 3% річних та 4 115 (чотири тисячі сто п`ятнадцять) грн. 44 коп. - інфляційних нарахувань.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" (49000, м. Дніпро, вул. Мандриківська, буд. 47, оф. 503; ідентифікаційний код 41449359) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону (84333, м. Краматорськ Донецької області, вул. Маяковського, буд. 21; ідентифікаційний код 39969443; рахунок UA0025746, МФО 820172 в ДКСУ м. Київ, ) 8 052 (вісім тисяч п`ятдесят дві) грн. 00 коп. - витрат на сплату судового збору.

Видати накази.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Загинайко

Дата підписання рішення,

оформленого відповідно до статті 238 ГПК України,

12.01.2024