РІШЕННЯ

Іменем України

11 січня 2024 року м. Чернігівсправа № 927/1544/23

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у відкритому судовому засіданні за участю секретаря судового засідання Тарасевич А. М.

За позовом: Керівника Козелецької окружної прокуратури,

вул. Євгена Лоскота, 1, сел. Козелець, Чернігівський район, Чернігівська область, 17000, в інтересах держави в особі

позивача: Козелецької селищної ради Чернігівського району Чернігівської області,

, вул. Соборності, 27, сел. Козелець, Чернігівський район, Чернігівська область, 17000

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ,

РНКОПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1

Предмет спору: про повернення земельної ділянки,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

за участю прокурора: Шиленка М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Козелецької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Козелецької селищної ради Чернігівського району Чернігівської області звернувся до суду з позовом, у якому просить суд зобов`язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 повернути в попередньому стані Козелецькій селищній раді Чернігівського району Чернігівської області земельну ділянку площею 0,0030 га, на якій розташована тимчасова споруда з вивіскою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », та яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 14.11.2023 відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 05.12.2023 о 10:00 та встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті, зокрема, відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та іншим учасникам справи відзиву на позовну заяву.

Відповідно до поштового повідомлення про вручення ухвалу суду від 14.11.2023 відповідач отримав 17.11.2023, а отже останнім днем для подання відзиву на позов є 04.12.2023.

Позивач та відповідач були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в Електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» в ЄСІТС та поштовим повідомленням про вручення, але у підготовче засідання 05.12.2023 не з`явились, від позивача будь-яких заяв та клопотань до суду не надходило.

До початку підготовчого засідання представник відповідача подала до суду клопотання про відкладення підготовчого засідання на іншу дату у зв`язку з тим, що вона у цей же день буде брати участь у розгляді іншої справи (№734/4650/23) у Козелецькому районному суді Чернігівської області. Також у клопотанні повідомлено про направлення 04.12.2023 до суду відзиву на позов.

На підтвердження своїх повноважень представник відповідача надала ордер на надання правничої (правової) допомоги серії СВ №1071151 від 04.12.2023, виданий Адвокатським об`єднанням «Лігал Айк`ю Груп» (адвокат, який надає правничу допомогу Матвійчук А. С.), у якому зазначено, що адвокат діє на підставі договору про надання правової допомоги №04/12/23/1 від 12.12.2023.

Суд вважає неповажними причини неявки представника відповідача у підготовче засідання 05.12.2023, оскільки укладення договору з адвокатським об`єднанням лише за один день до судового засідання та уповноваження цим об`єднанням представляти інтереси відповідача саме того адвоката, який в час судового засідання у цій справі буде брати участь в іншій справі, є виключно неналежною суб`єктивною поведінкою відповідача та адвокатського об`єднання.

При цьому суд також звертає увагу, що в ордері містяться відомості про іншу дату укладення договору, а саме 12.12.2023, а не 04.12.2023.

Станом на час проведення підготовчого засідання ані суд, ані прокурор відзиву на позов не отримували.

Разом з тим, у зв`язку з неможливістю розглянути питання, визначені ч. 2 ст. 182 ГПК України, а саме через неотримання відзиву на позов іншими учасниками справи, з метою належної підготовки справи до розгляду по суті і дотримання строків для початку такого розгляду справи, суд у підготовчому засіданні 05.12.2023 постановив ухвалу про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та про відкладення підготовчого засідання на 26.12.2023 об 11:00.

05.12.2023, після закінчення судового засідання, від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву з доданими до нього документами, у тому числі доказами їх направлення іншим учасникам справи. Дата направлення відзиву до суду 04.12.2023.

Ухвалою суду від 06.12.2023 повідомлено учасників справи про час та місце проведення підготовчого засідання 26.12.2023.

14.12.2023 від прокурора до суду надійшла відповідь на відзив з доказами її направлення іншим учасникам справи. Дата направлення відповіді на відзив до суду 12.12.2023.

Усі учасники справи були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання, що підтверджується довідками про доставку електронного листа в Електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» в ЄСІТС, але у підготовче засідання 26.12.2023 не з`явились, від прокурора та позивача будь-яких заяв та клопотань до суду не надходило.

До початку підготовчого засідання представник відповідача через систему «Електронний суд» подала до суду клопотання про відкладення підготовчого засідання на іншу дату у зв`язку з неможливістю явки у це судове засідання.

Відповідно до п. 2 ч. 2, п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи те, що представник відповідача не навела жодних поважних причин неможливості явки у підготовче засідання 26.12.2023, а також повторну неявку відповідача, який був належним чином повідомлений про це судове засідання, суд відмовив у задоволенні клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Згідно з п. 1, 2 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання 26.12.2023 проводилось за відсутності учасників справи (їх представників).

Суд долучив до матеріалів справи подані учасниками заяви по суті (відзив та відповідь прокурора на відзив), як такі, що подані у порядку та строк, встановлені ГПК України та судом, а тому спір вирішується з їх урахуванням.

У підготовчому засіданні 26.12.2023 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 11.01.2024 на 10:30.

Ухвалою суду від 27.12.2023 повідомлено учасників справи про час та місце проведення судового засідання 11.01.2024.

Позивач та відповідач були належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання, що підтверджується довідками про доставку електронного листа в Електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» в ЄСІТС, але у судове засідання з розгляду справи по суті 11.01.2024 не з`явились, від позивача будь-яких заяв та клопотань до суду не надходило.

До початку судового засідання представник відповідача через систему «Електронний суд» подала до суду клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату у зв`язку з тим, що вона у цей же день буде брати участь у розгляді іншої справи у Північному апеляційному господарському суді.

Враховуючи третю неявку як відповідача, так і позивача у судове засідання, а також приписи п. 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України, відповідно до яких суд розглядає справу за відсутності учасника справи, який був належним чином повідомлений про судове засідання, у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки, судове засідання 11.04.2024 проводилось за відсутності позивача та відповідача (їх представників).

У судовому засіданні 11.01.2024 на підставі ч. 6 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.

Позовні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що ФОП ОСОБА_1 після закінчення терміну дії договору про встановлення земельного сервітуту № 37 від 30.01.2017, укладеного із Козелецькою селищною радою, безпідставно продовжує користуватись земельною ділянкою комунальної власності площею 0,0030 га, на якій розташована тимчасова споруда з вивіскою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », та яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні, оскільки вважає, що прокурор не довів належними доказами перебування спірної земельної ділянки у комунальній власності Козелецької територіальної громади в особі Козелецької селищної ради, а відтак і наявність підстав для представництва інтересів територіальної громади в особі зазначеної селищної ради.

Крім того, відповідач вважає, що прокурор подав позов з пропущенням строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

У відповіді на позов прокурор заперечує проти доводів відповідача, викладених у відзиві, та зазначає, що відповідно до положень п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» спірна земельна ділянка належить до комунальної власності, власником якої є територіальна громада в особі Козелецької селищної ради, а відсутність державної реєстрації речового права на цю земельну ділянку не впливає на обставини виникнення права комунальної власності.

Щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності прокурор, посилаючись на приписи ст. 256, 257, п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а також на триваюче правопорушення, вважає, що цей строк не сплив.

Інших заяв по суті у встановлений строк до суду не надходило.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

Рішенням Виконавчого комітету Козелецької селищної ради від 22.06.2010 №56 дозволено гр. ОСОБА_1 встановити малу архітектурну форму розміром 24 кв. м в АДРЕСА_2 напроти районного будинку культури.

30.01.2017 між Козелецькою селищною радою (далі Розпорядник (володілець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі Сервітуарій) укладено договір про встановлення земельного сервітуту №37 (далі Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору земельний сервітут встановлюється відносно земельної ділянки: площа, кадастровий номер, цільове призначення, правовий режим, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (біля Будинку культури) встановлює земельний сервітут в інтересах Сервітуарія на право встановлення тимчасової споруди для здійснення торгівельної діяльності зблокованої з майданчиком площею 30 м2 згідно з планом меж земельного сервітуту (додаток 1 до Договору, який є невід`ємною частиною цього договору).

Цим Договором встановлюється строковий земельний сервітут терміном на один рік (п. 2.1 Договору).

За умовами п. 2.2 Договору по закінченню терміну даного Договору його дію може бути продовжено за домовленістю сторін, про що сторони не пізніше як за один місяць до закінчення його терміну повідомляють одна одну у письмовій формі. Продовження терміну договору оформляється додатковою угодою.

Згідно з п. 4.2 Договору Сервітуарій зобов`язаний після закінчення терміну договору припинити використання і повернути земельну ділянку в попередньому стані.

Договір підлягає припиненню за умов і в порядку, передбачених ст. 102 Земельного кодексу України (п. 5.2 Договору).

Відповідно до п. 8.1 Договору право земельного сервітуту виникає після підписання цього Договору сторонами та його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку.

Письмових повідомлень сторін про продовження терміну дії Договору та відповідної додаткової угоди сторонами суду не надано.

Доказів державної реєстрації відповідного речового права (земельного сервітуту) на зазначену земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно суду також не надано.

У листі АТ «Чернігівгаз» №97 від 09.03.2021 зазначено, що по АДРЕСА_3 до АДРЕСА_4 в межі охоронних зон газопроводу середнього тиску Ду 219 та низького тиску Ду 102 розташовані торгові ларьки (МАФи) у кількості 25 штук.

25.03.2021 представниками Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області складено акт №144-ДК/145/АП/09/01/-21 перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельними ділянками, розташованими вздовж АДРЕСА_5 , у якому вказаному, що за цими адресами встановлені тимчасові споруди (магазини, кіоски тощо), у тому числі тимчасова споруду з вивіскою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », які знаходяться в межах охоронної зони підземного газопроводу низького тиску, що є порушенням статті 73 ЗК України.

23.11.2021 Виконавчим комітетом Козелецької селищної ради прийнято рішення №398-24/VIII «Про демонтаж тимчасових споруд та малих архітектурних форм на території сел. Козелець», відповідно до якого зобов`язано власників тимчасових споруд та малих архітектурних форм провести їх демонтаж власними силами та за власні кошти, згідно з Переліком (додається), сформованим на підставі акта інвентаризації тимчасових споруд від 06.10.2021; встановлено власникам тимчасових споруд та малих архітектурних форм, визначених у Переліку до цього рішення, строк для добровільного демонтажу та відновлення благоустрою земельних ділянок до 28.01.2022.

У п. 38 Переліку власників тимчасових споруд в межах сел. Козелець, який є додатком до рішення Виконавчого комітету Козелецької селищної ради від 23.11.2021 №398-24/VIII, містяться відомості про тимчасову споруду з вивіскою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », власником якої є ОСОБА_1 .

02.12.2021 Козелецька селищна рада на адресу ОСОБА_1 направила лист від 29.11.2021 №39991/03-12, у якому відповідно до рішення Виконавчого комітету Козелецької селищної ради від 23.11.2021 №398-24/VIII зобов`язала відповідача у термін до 28.01.2022 добровільно, власними силами та за власні кошти демонтувати належну її тимчасову споруду (малу архітектурну форму). Вказаний лист отриманий відповідачем 04.12.2021, на підтвердження чого надано поштове повідомлення про вручення.

Доказів демонтажу тимчасової споруди з вивіскою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованої на АДРЕСА_2 , та повернення спірної земельної ділянки в попередньому стані Козелецькій селищній раді відповідач суду не надала.

Оцінка суду.

Щодо підстав представництва інтересів держави прокурором в даній справі.

Статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас, існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі):

«Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує - наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

Враховуючи викладене, з урахуванням ролі прокуратури в демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах, не може тлумачитися розширено.

Відтак прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України).

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).

Відповідно до ч. 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Відповідно до частини четвертої статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі № 915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.16) і № 922/1830/19 (підпункт 7.1)).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.17) і № 922/1830/19 (підпункт 7.2)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.18) і № 922/1830/19 (підпункт 7.3)).

У пункті 55 постанови від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Згідно з ч. 4, 7 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, останню прокурором подано в особі Козелецької селищної ради у зв`язку із невиконанням нею своїх обов`язків щодо захисту інтересів територіальної громади у суді.

Прокурор вважає, що порушення інтересів держави (територіальної громади) у даному випадку полягає у безпідставному використанні відповідачем земельної ділянки комунальної власності, яка до того ж належить до охоронної зони об`єктів магістральних трубопроводів.

Відповідач вважає, що прокурор не довів належними доказами перебування спірної земельної ділянки у комунальній власності територіальної громади в особі Козелецької селищної ради, а відтак і не довів наявність підстав для представництва інтересів держави в особі цієї селищної ради у суді.

Відповідно до п. «а» ч. 1 статті 12 ЗК України до повноважень місцевих рад належить розпорядження землями територіальних громад.

Частиною ст. 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Згідно із пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

За приписами ч. 1, 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Отже, суб`єктом права комунальної власності є територіальна громада в особі відповідної місцевої ради.

Щодо перебування спірної земельної ділянки у комунальній власності.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка, на якій знаходиться тимчасова споруда відповідача, розташована на АДРЕСА_2 , тобто в межах цього населеного пункту.

Відповідно до п. «а» ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України, уведеного в дію 01.01.2002, усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, перебувають у комунальній власності.

Отже, принцип розмежування земель державної і комунальної власності відображено у положеннях Земельного кодексу України, який, зокрема, полягає у визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді. Тобто всі землі у межах населеного пункту вважаються такими, що із 01.01.2002 перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у Земельному кодексі України.

Іншими словами, правом власності на земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, міська рада наділена в силу закону, зокрема з уведенням 01.01.2002 у дію нового Земельного кодексу України. При цьому за змістом пунктів 1, 3, 7, 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 № 5245-VІ державну реєстрацію речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності об`єктивно не можна було здійснити раніше, ніж із часу розмежування земель державної та комунальної власності, тобто до 01.01.2013. Водночас відсутність державної реєстрації речового права на спірну земельну ділянку після 01.01.2013 не впливає на обставини виникнення та наявність права комунальної власності на відповідну земельну ділянку.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 05.08.2022 у справі №922/2060/20.

Таким чином, суд доходить висновку, що Козелецька селищна рада в особі територіальної громади наділена правом власності на спірну земельну ділянку, розташовану в межах населеного пункту - сел. Козелець, в силу закону, зокрема з уведенням 01.01.2002 у дію нового ЗК України.

Крім цього, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у справі №922/2060/20 акцентував увагу на тому, що у разі виникнення спору щодо приналежності земельної ділянки в межах населеного пункту до комунальної власності або відповідних доводів особи, яка заперечує це, судам слід виходити з того, що за умов правового регулювання статті 83 ЗК України право власності територіальної громади (комунальної власності) на земельні ділянки в межах населених пунктів є спростовною презумпцією.

Обов`язок щодо спростування цієї презумпції належними, допустимими та достовірними доказами покладається саме на ту особу, яка її заперечує, а оцінка таких доказів здійснюється судами з урахуванням вимог статті 86 ГПК України. При цьому для особи, яка заперечує цю обставину, не достатньо лише послатися на те, що спірна земельна ділянка не є комунальною власністю, переклавши тягар доведення на орган місцевого самоврядування, а необхідно саме спростувати зазначену презумпцію.

Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, відповідно до якої принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18 ). Більш того, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).

Разом з тим, відповідач не довів належними, допустимими та достовірними доказами щодо приналежності спірної земельної ділянки не до комунальної власності, а до іншої форми власності.

Отже, враховуючи те, що спірна земельна ділянка комунальної власності, на якій розміщена тимчасова споруда відповідача з вивіскою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », знаходиться на території сел. Козелець, саме Козелецька селищна рада є уповноваженою особою, яка має право здійснювати захист інтересів держави (територіальної громади) у спірних правовідносинах.

За наведених обставин, суд відхиляє доводи відповідача про недоведеність прокурором перебування спірної земельної ділянки у комунальній власності Козелецької територіальної громади в особі Козелецької селищної ради та, як наслідок, відсутність підстав для представництва інтересів територіальної громади саме в особі зазначеної селищної ради.

Стосовно бездіяльності Козелецької селищної ради щодо захисту інтересів держави (територіальної громади) у спірних правовідносинах.

З матеріалів справи вбачається, що прокурор протягом 2021-2023 років неодноразово звертався до Козелецької селищної ради з листами, у яких повідомляв про те, що тимчасові споруди на вул. Соборності у сел. Козелець в порушення вимог чинного законодавства розташовані в межах охоронних зон газопроводу середнього та низького тиску; у листі від 27.09.2023 №50-75-3849вих-23 прокурор повідомив селищну раду про безпідставне користування відповідачем спірною земельною ділянкою, а також просив повідомити про вжиті заходи щодо повернення цієї земельної ділянки позивачу.

Тобто прокурором було повідомлено позивача про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів представницького характеру для захисту законних інтересів держави (територіальної громади).

У листі від 17.10.2023 №2571/03-09 селищна рада повідомила прокурора, що позов про зобов`язання ФОП ОСОБА_1 повернути земельну ділянку не подавався та подаватись не буде.

Відтак позивач особисто підтвердив нездійснення жодних дій, спрямованих на звернення до суду з відповідним позовом, що свідчить про її бездіяльність щодо захисту інтересів держави (територіальної громади).

Отже, підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка позивача, який є компетентним органом у спірних правовідносинах, і у разі виявлення порушень законодавства має право звернутись до суду щодо захисту порушених інтересів, однак цього не зробив і не збирається робити.

Зважаючи на викладене та виходячи із предмету і підстав позову, сформульованих прокурором, суд доходить висновку, що він правильно визначив Козелецьку селищну раду позивачем, оскільки вона є компетентним органом, втім не звернулась до суду з позовом з метою захисту порушених інтересів держави (територіальної громади).

У порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор повідомив позивача про намір подати позов в інтересах держави в особі Козелецької селищної ради про зобов`язання ФОП ОСОБА_1 повернути земельну ділянку.

За таких обставин у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведення з боку прокурора бездіяльності Козелецької селищної ради, як підстави для звернення органу прокуратури до суду за захистом інтересів держави (територіальної громади) та про наявність підстав для звернення прокурора з цим позовом до суду.

Щодо зобов`язання відповідача повернути спірну земельну ділянку.

Предметом позову у даній справі є вимога про зобов`язання відповідача повернути спірну земельну ділянку, на якій розміщена тимчасова споруда, в попередньому стані у зв`язку із закінченням терміну дії договору про встановлення земельного сервітуту №37 від 30.01.2017.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 395 ЦК України сервітут є речовими правами на чуже майно.

Відповідно статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

У статті 402 ЦК України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Зміст права земельного сервітуту унормований статтею 98 ЗК України.

Так, відповідно до ст. 98 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент укладення Договору) право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Стаття 99 Земельного кодексу України передбачає види права земельних сервітутів, до яких належить право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм).

Положеннями частин 1, 2 статті 100 Земельного кодексу України унормовано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки.

Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

За змістом статті 79-1 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент укладення Договору) формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель державної чи комунальної власності у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру.

З викладеного вбачається, що сервітут це право обмеженого користування чужим майном (зокрема земельною ділянкою), потреба у встановленні якого виникає у тих випадках, коли власник майна чи інша особа не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, а відтак право сервітуту може поширюватися і на частину земельної ділянки, яка не сформована і якій не присвоєно кадастровий номер, враховуючи, що наявність чи відсутність державної реєстрації речового права на земельну ділянку не впливає на виникнення та наявність права комунальної власності відповідної ради, як і не впливає на це встановлення земельного сервітуту.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 911/541/20.

Як встановив суд, між Козелецькою селищною радою та ФОП ОСОБА_2 укладено договір №37 від 30.01.2017, відповідно до якого відповідачу встановлено строковий земельний сервітут строком на один рік на спірну земельну ділянку для розміщення тимчасової споруди.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором.

Таким чином, термін дії Договору становить до 30.01.2018.

За умовами п. 5.2 Договору він підлягає припиненню за умов і в порядку, передбачених ст. 102 Земельного кодексу України.

Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 102 Земельного кодексу України дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадку закінчення терміну, на який було встановлено земельний сервітут.

Законодавство не містить спеціального порядку продовження дії земельного сервітуту, разом з тим сторони у п. 2.2 Договору погодили, що по закінченню терміну даного Договору його дію може бути продовжено за домовленістю сторін, про що сторони не пізніше як за один місяць до закінчення його терміну повідомляють одна одну у письмовій формі. Продовження терміну договору оформляється додатковою угодою.

Однак письмових повідомлень сторін про продовження терміну дії Договору та доказів укладення відповідної додаткової угоди суду не надано, а відтак суд доходить висновку, що цей договір припинив свою дію 31.01.2018 у зв`язку із закінченням терміну, на який був встановлений земельний сервітут.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач, не зважаючи на закінчення терміну дії Договору та земельного сервітуту, а також на рішення та повідомлення про необхідність демонтувати тимчасову споруду, що знаходиться на земельній ділянці стосовно якої було встановлено строковий сервітут, жодних дій щодо демонтажу цієї споруди не вчинив та не повернув селищній раді земельну ділянку у попередньому стані.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

При цьому захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Таким чином, вимога про повернення земельної ділянки фактично спрямована на усунення перешкод, пов`язаних з реалізацією права власності та/або користування землею.

Оскільки договір про встановлення земельного сервітуту припинив свою дію, а відповідач не має права земельного сервітуту, останній користується майном (земельною ділянкою) без правових підстав, порушуючи тим самим право власності територіальної громади, а таке порушення не пов`язане з позбавленням володіння власника.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову.

Щодо позовної давності.

У відзиві на позов відповідач заявив про сплив позовної давності.

Строк, у межах якого пред`являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) Цивільним кодексом України визначено як позовну давність (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною 1 ст. 261 цього ж Кодексу передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Згідно з ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Разом з цим, у ст. 268 ЦК України наведено перелік вимог, на які позовна давність не поширюється.

Проте, за змістом зазначеної норми, такий перелік не є вичерпним.

Так, ч. 2 ст. 268 ЦК України передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Але в деяких випадках позовна давність не може поширюватись і на інші категорії вимог, хоча про це прямо й не зазначено у законі.

Так, позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 06.08.2021 у справі № 910/20607/17.

З огляду на те, що прокурором заявлений прокурором позов є негаторним, що зумовлює застосування до спірних правовідносин ст. 391 ЦК України, а відтак, на позовні вимоги у цій справі позовна давність не поширюється.

Висновки суду.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Отже, стягненню з відповідача підлягає судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

Керуючись ст. 13, 14, 42, 73-80, 86, 129, 165, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Зобов`язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) повернути в попередньому стані Козелецькій селищній раді Чернігівського району Чернігівської області (, вул. Соборності, 27, сел. Козелець, Чернігівський район, Чернігівська область, 17000) земельну ділянку площею 0,0030 га, на якій розташована тимчасова споруда з вивіскою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », та яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Чернігівської обласної прокуратури (, вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, 14000) 2 684,00 грн витрат зі сплати судового збору.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 16.01.2024.

Суддя В. В. Шморгун