ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2024 р.м. Одеса Справа № 916/2710/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., розглянувши справу

за позовом: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (, 01135, м. Київ, пр-т Перемоги, 14) в особі Ізмаїльської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) (, 68609, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Набережна Лукі Капікраяна, 4)

до відповідача: Приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" (, 68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Пароходна, буд. 28)

про стягнення 9088,79 грн.

Позивач Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" про стягнення 9088,79 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем зобов`язань за договором від 22.12.2018 №367/П-АМПУ-18 про взаємодію сторін під час агентування суден у морських портах України.

Ухвалою від 25.07.2023 позовну заяву позивача прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та вирішено інші процесуальні питання.

Після відкриття провадження у справі судом встановлено, що на підтвердження направлення на адресу відповідача копії позовної заяви з додатками позивачем надано лише опис вкладення у цінний лист, при цьому поштова накладна та фіскальний чек в матеріалах позову відсутні, так само як і докази направлення відповідачу заяви про усунення недоліків з додатками.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.07.2023 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк на усунення недоліків позовної заяви протягом 5 днів з дня вручення ухвали, шляхом подання відповідних доказів направлення відповідачу копії позовної заяви з додатками та заяви про усунення недоліків.

У встановлений господарським судом строк позивачем усунуто недоліки позовної заяви, про що подано відповідні докази.

Ухвалою від 01.08.2023 продовжено розгляд справи.

04.08.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву; 14.08.2023 - нотаріально посвідчений переклад на українську мову "Положення про ремонт флоту ВАТ "УДП".

11.09.2023 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Суд зауважує, що в ухвалі про відкриття провадження у справі суд встановив сторонам строк на подання заяв по суті справи, в тому числі позивачу на подання відповіді на відзив - десять днів з дня отримання відзиву.

Як слідує з довідки АТ "Укрпошта" щодо відстеження поштового відправлення зі штрих кодовим ідентифікатором 359 (номер поштової накладної про направлення відповідачем відзиву на позовну заяву позивачу), означене поштове відправлення отримано позивачем 04.08.2023. Таким чином, останнім днем на подання відповіді на відзив є 14.08.2023.

Разом з тим, відповідь на відзив скерована до суду 06.09.2023, тобто з пропуском строку на її подання.

Відповідно до ст.118 ГПК України, право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.119 ГПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Водночас, суд зазначає, що у відповіді на відзив не міститься клопотання про поновлення процесуального строку на її подання.

Враховуючи вищевикладене та на підставі ст. 118 ГПК України, суд залишає відповідь на відзив без розгляду.

15.09.2023 відповідачем подано заперечення, 16.10.2023 позивачем - пояснення на заперечення відповідача, 27.10.2023 відповідачем - додаткові пояснення на пояснення позивача на заперечення.

Враховуючи залишення без розгляду відповіді на відзив, вказані заяви по суті справи та додаткові пояснення також підлягають залишенню без розгляду.

Суд зазначає, що згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах "Савенкова проти України" від 02.05.2013, "Папазова та інші проти України" від 15.03.2012).

Європейський суд, щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

З огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, судом було здійснено розгляд справи поза межами строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, впродовж розумного строку.

У відповідності до ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Судове рішення підписано без його проголошення у відповідності до приписів ч.4 ст.240 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, 22.12.2018 ПрАТ "Українське Дунайське пароплавство" (відповідач) згідно Декларації про приєднання №108 приєдналося до Договору №367-П-АМПУ-18 про взаємодію сторін під час агентування суден у морських портах України від 03.12.2018, відповідно до п. 1.1 якого, він є договором приєднання в розумінні ст. 634 Цивільного кодексу України, який встановлює рівні умови для всіх суб`єктів господарювання, що здійснюють свою діяльність у морських портах України, та може бути укладений лише шляхом приєднання Морського агента до всіх його умов в цілому шляхом надання Адміністрації Декларації про приєднання до Договору (Додаток №1 до цього Договору), розміщеної на офіційному веб-сайті Адміністрації за адресою http://uspa.gov.ua/ru/morskie-agenty/dogovor-prisoedineniya, в порядку, передбаченому цим Договором.

Одним із видів портових зборів, що передбачений Законом України "Про морські порти України" і Порядком справляння та розміри ставок портових зборів в морських портах України, та підлягає справлянню з судновласника, є якірний збір.

Відповідно до п. 6.1 та п. 6.2 Порядку, якірний збір справляється за стоянку суден на внутрішньому рейді морського порту.

Як зазначає позивач, судна відповідача, в тому числі ліхтери UDP-DM-1038 та UDP-DM-1019, знаходяться на внутрішньому рейді порту із заявленою метою заходу в акваторію - стоянка.

Позивачем щомісячно здійснено розрахунок якірного збору за час стоянки суден в порту, та, відповідно до п.4.5 договору, виставлено рахунки, які супровідними листами №1322/14-02-02/Вих від 10.11.2022 та №46/14-02-02/Вих від 12.01.2023 скеровані на адресу відповідача.

Разом з тим, відповідач відмовився оплачувати рахунки, у зв`язку з чим неоплаченими залишаються рахунки: №8740/12 від 31.10.2022 на суму 4212,71 грн., №8768/12 від 31.10.2022 на суму 2176,56 грн., №11408/12 від 31.12.2022 на суму 631,91 грн.

Так, листом від 21.09.2022 №ЧЗМ-212 відповідач направив позивачу перелік балансового флоту, розташованого на внутрішньому рейді акваторії морського порту Ізмаїл, який, за твердженням відповідача, прямує на ремонт. До переліку були долучені нотіси (інформація про зміну мети перебування судна у порту Ізмаїл), датовані 28.07.2022, в яких зазначена мета - прямує в ремонт, та Договір організації ремонту несамохідного флоту №157-БТОФ від 28.07.2022, укладений між відповідачем та його структурним підрозділом Госпрозрахунковим відокремленим структурним підрозділом "База технічного обслуговування флоту" ПрАТ "Українське Дунайське пароплавство".

На думку позивача, вказані дії є спробою ухилитись від сплати якірного збору, а наведений договір організації ремонту має ознаки фіктивного правочину, оскільки укладений між двома підрозділами ПрАТ "УДП", який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Позивач зауважує, що зазначені в листі №ЧЗЕМ-212 від 21.09.2022 ліхтери знаходяться в акваторії морського порту Ізмаїл тривалий час, зазначена мета - стоянка, що підтверджується довідкою Капітана Ізмаїльського морського порту та довідкою головної диспетчерської ІФ ДП "АМПУ".

Листом від 30.09.2022 №1137/14-02-03/Вих позивач повідомив відповідача, що для зміни мети заходження в акваторію морського порту Ізмаїл відповідач мав вивести флот з акваторії порту, сплатити всі нараховані до дати виходу портові збори, а вже після цього подати нотіс про готовність зайти в акваторію порту, який буде розглянуто у встановленому порядку та надано обґрунтовану відповідь щодо можливості або неможливості допуску суден в акваторію порту, оскільки зміна мети заходження в акваторію морського порту допускається при знаходженні судна поза межами акваторії порту.

Крім того позивач звертає увагу, що заявлена в нотісах мета заходу флоту відповідача в порт не відповідає дійсності, оскільки зазначений в Договорі організації ремонту несамохідного флоту №157-БТОФ від 28.07.2022 флот, який начебто не придатний до експлуатації та прямує в ремонт, використовується відповідачем в господарських цілях, а саме - згідно до Букінг-ноти №КФО/220419-162/9-В-ІЗФ-22 від 03.05.2022 (договір фрахту флоту), укладеного між сторонами даного спору, протягом жовтня-грудня 2022 ліхтери UDP-DM-1038 та UDP-DM-1019 використовувались в якості буферу причальної стінки під час навантаження/вивантаження суден в інтересах фрахтувальника (позивач), що підтверджується довідками диспетчерської.

З урахуванням означеного позивач зауважує, що відповідач безпідставно ухиляється від виконання зобов`язань зі сплати якірного збору, що складає 7021,18 грн. заборгованості за жовтень-грудень 2022, що і зумовило звернення до суду із даним позовом.

Окрім основної заборгованості, позивач нарахував та заявив до стягнення 101,86 грн. 3% річних, 268,07 грн. збитків від інфляції та 1697,68 грн. пені.

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що судна UDP-DM-1038 та UDP-DM-1019 дійсно є власністю відповідача та тривалий час знаходяться в акваторії морського порту Ізмаїл на відстої, однак не використовуються у господарській діяльності як судна у зв`язку з втратою задовільного морехідного стану судна та закінченням строку дії документів Регістру, що повністю виключає вихід суден із порту згідно "Порядку оформлення приходу суден у морський порт, надання дозволу на вихід суден у море та оформлення суден із морського порту", затвердженого наказом Міністерства інфраструктури №430 від 27.06.2013.

В свою чергу, незадовільний технічний стан вказаних суден, відсутність необхідних для судноплавства документів викликали необхідність проведення ремонтно-відновлювальних робіт та підтвердження відповідності конструкцій суден вимогам діючого законодавства, а їх технічного стану - встановленим та достатнім умовам експлуатації судна.

29.07.2022 згідно Розпорядження ПрАТ "УДП" №кп/79а, у зв`язку з необхідністю приведення несамохідного флоту до належного технічного стану, деякі судна, у тому числі баржі UDP-DM-1038 та UDP-DM-1019, які знаходяться в акваторії морського порту Ізмаїл, було спрямовано на ремонт на судноремонтну базу ГВСП "База технічного обслуговування флоту" ПрАТ "УДП".

Відповідач для встановлення ступеню технічного стану суден, визначення комплексу необхідних робіт, на підставі Договору №157-БТОФ від 28.07.2022 згідно графіку направлення в ремонт несамохідного флоту баржі UDP-DM-1038 та UDP-DM-1019 визначило статус суден "направлені в ремонт", термін проведення ремонту листопад-грудень 2023, отже наразі судна знаходяться в очікуванні ремонту, що, за твердженням відповідача, не заборонено жодним діючим нормативним актом.

Про зміну мети перебування флоту в акваторії порту Ізмаїл ПрАТ "УДП" повідомило позивача листом від 21.09.2022 № ЧЗЕМ-212 та направило відповідні нотіси від 28.07.2022. При цьому, означені нотіси не є повідомленнями, що засвідчують наміри виходу/приходу з/в порт Ізмаїл, це повідомлення про готовність до обробки/обслуговування в морському порту.

Крім того відповідач зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність в акваторії порту Ізмаїл внутрішнього рейду у спірний період, а тому судна ПрАТ "УДП" не розташовувались та не перебували на внутрішньому рейді в цей період, у зв`язку з чим відсутні підстави для нарахування та стягнення якірного збору.

Також відповідач зауважує, що позивач не надав доказів звернення до нього з боку відповідача з заявкою про надання послуг для якірної стоянки суден, що, з огляду на вимоги п.3.1.3 та п.4.5 Договору, вказує на безпідставне надання цих послуг та нарахування якірного збору за умовами Договору, порушення позивачем умов Договору та вимог діючого законодавства про обов`язкові умови договору про надання послуг, передбачені ст.901 ЦК України.

ПрАТ "УДП" заявки на надання послуг відстою суден UDP-DM-1038 та UDP-DM-1019 на якірних стоянках у жовтні-грудні 2022 року до ДП "АМПУ" не надавало, відповідачем не підписувались жодні акти наданих послуг за вказаний період, оскільки послуги з якірної стоянки позивачем відповідачу не надавались.

Вищезазначене, на думку відповідача, свідчить про безпідставність заявлених вимог, не підтверджених належними та допустимим доказами, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов наступних висновків.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст.11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч.1 ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч.1 ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання Глави 63 Цивільного кодексу України.

За приписами ч.1 ст.901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що 22.12.2018 ПрАТ "Українське Дунайське пароплавство" (відповідач) згідно Декларації про приєднання №108 приєдналося до Договору №367-П-АМПУ-18 про взаємодію сторін під час агентування суден у морських портах України від 03.12.2018, відповідно до п. 1.1 якого, він є договором приєднання в розумінні ст. 634 Цивільного кодексу України, який встановлює рівні умови для всіх суб`єктів господарювання, що здійснюють свою діяльність у морських портах України, та може бути укладений лише шляхом приєднання Морського агента до всіх його умов в цілому шляхом надання Адміністрації Декларації про приєднання до Договору (Додаток №1 до цього Договору), розміщеної на офіційному веб-сайті Адміністрації за адресою http://uspa.gov.ua/ru/morskie-agenty/dogovor-prisoedineniya, в порядку, передбаченому цим Договором.

Відповідно до п. 1.2 договору, всі права та обов`язки Адміністрації (в тому числі прийняття, узгодження та виконання заявок Морського агента, ведення бухгалтерського обліку, проведення розрахунків, підписання первинних документів, тощо), які передбачені цим Договором (крім Розділу 9 цього Договору), виконуються відповідною філією Державного підприємства "Адміністрація морських портів України", перелік яких визначений у Додатку №3 до цього Договору.

Згідно п.2.1 договору, даний Договір врегульовує взаємовідносини Адміністрації та Морського агента під час агентування суден у морських портах, зокрема, щодо порядку нарахування та оплати за заявками Морського агента портових зборів, спеціалізованої послуги та інших послуг (робіт), що надаються у морських портах України, перелік яких розміщений на веб-сайті Адміністрації за адресою http://usDa.gov.ua/nVmorskie- agenty/perechen-uslug-v-morskikh-portakh-ukrainy (надалі - Послуги).

За умовами п. 3.1.3 договору, Адміністрація зобов`язана надавати Морському агенту рахунки (у тому числі попередні рахунки по портовим зборах) після отримання від Морського агента заявки на надання Послуг, до якої додаються інформація про основні розміри судна та інші необхідні документи у відповідності до Правил. Рахунки на попередню оплату Послуг виставляються та надаються Адміністрацією Морському агенту не пізніше наступного робочого дня після отримання заявки від Морського агента.

Відповідно до п. 3.2.2 Договору, Морський агент зобов`язується своєчасно здійснювати усі розрахунки з Адміністрацією за надані судну і Морському агенту Послуги в порядку, визначеному цим Договором, зокрема, здійснювати від імені Принципала розрахунки з Адміністрацією з портових зборів, спеціалізованої послуги та інших Послуг.

Пункти 4.1. та 4.2. договору закріплюють обов`язковість дотримання сторонами Порядку та визначають порядок здійснення оплати.

У п. 4.3. договору сторони погодили, що у разі внесення змін та (або) доповнень до нормативно-правових актів, якими затверджені відповідні збори, тарифи, сторони, під час розрахунків, застосовують зазначені нормативно-правові акти з урахуванням змін та (або) доповнень з моменту набрання чинності таких змін та (або) доповнень.

Відповідно до п. 4.5 Договору, остаточні рахунки по суднозаходу, а також по інших Послугах, наданих Адміністрацією, оплачуються Морським агентом відповідно до затверджених вільних цін (тарифів) Адміністрації протягом 20-ти банківських днів з дати своєчасного виставлення рахунку, шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок Адміністрації, згідно з Актом наданих послуг, або інших документів, які підтверджують надання Послуг. Нарахування ПДВ здійснюється згідно з чинним податковим законодавством України.

Відповідно до п.4.6 договору, Адміністрація надає остаточні рахунки на оплату Послуг протягом 5 робочих днів з моменту виконання Морським агентом пп.пп.3.2.7 та 3.2.9. цього Договору та передає їх Морському агенту наступним чином: направляються за адресою електронної пошти/факсом, а у випадку відсутності такої адреси в умовах Договору на дату його підписання - на адресу електронної пошти/факс, повідомлену Морським агентом за запитом Адміністрації; та/або передаються безпосередньо уповноваженому представнику Морського агента під підпис у реєстрі пред`явлених рахунків; та/або направляються Морському агенту іншим загальноприйнятим способом (поштою, кур`єрською поштою, тощо).

Адміністрація може застосовувати будь-який з описаних у цьому пункті договору способів передачі рахунку або кілька способів. Застосування одного з описаних способів передачі рахунку визнається сторонами достатнім з боку Адміністрації для забезпечення оплати Морським агентом такого рахунку.

У випадку виникнення спорів щодо одержання Морським агентом рахунку на оплату Послуг, наданих Адміністрацією, рахунок вважається переданим та одержаним Морським агентом у разі своєчасного виставлення його Адміністрацією Морському агенту.

Згідно п. 4.8. Договору, Морський агент, незалежно від отримання рахунку на оплату Послуг Адміністрації засобами електронної пошти/факсом, зобов`язаний вжити заходів для отримання рахунків на оплату Послуг Адміністрації безпосередньо у відповідному структурному підрозділі Адміністрації протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту фактичного надання Послуг. Неотримання Морським агентом рахунків на оплату Послуг не звільняє Морського агента від обов`язку здійснити їх оплату, не дає підстав для відстрочення оплати, не дозволяє посилатись на неотримання рахунку, як на причину несплати (або несвоєчасної оплати) Послуг, своєчасно виставлених Адміністрацією.

Відповідно до п.4.9 Договору, морський агент зобов`язаний протягом 5 банківських днів після отримання Акту наданих послуг, за відсутності вмотивованих заперечень, оформити та повернути Адміністрації підписаний та скріплений власною печаткою, якщо така використовується у відповідності до чинного законодавства України, належний Адміністрації примірник Акту та здійснити розрахунок згідно з умовами Договору.

Згідно п. 8.1 Договору, він набуває чинності з моменту реєстрації Адміністрацією оригіналу Декларації про приєднання (Додаток №1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною), але в будь-якому разі не раніше 01.01.2019 та діє до 30.06.2019, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, взятих на себе під час дії цього Договору.

За умовами п.8.2, дія Договору вважається продовженою на кожний рік, якщо не пізніше ніж за 30 (тридцять) календарних днів до останнього дня терміну дії договору жодна з сторін письмово не повідомила іншу сторону про припинення даного договору.

Відповідно до п.8.3 Договору, припинення його дії не звільняє сторони від виконання всіх існуючих на день його припинення зобов`язань та сплати штрафних санкцій, які виникли під час дії договору.

Відповідно до п.9.1 Договору, Адміністрація може змінити умови цього Договору в односторонньому порядку, повідомивши про це Морського агента не пізніше ніж за 30 (тридцять) календарних днів, шляхом публікації таких змін на офіційному веб-сайті Адміністрації. При цьому така публікація на офіційному веб-сайті Адміністрації вважається належним чином повідомленням Морського агента.

Згідно п.10.2 Договору, у тих випадках, коли права та обов`язки сторін не охоплені положеннями даного Договору, застосовуються і становлять частину даного Договору норми чинного законодавства України, що регулюють діяльність сторін, і Правила.

Згідно п.10.4 Договору, усі правовідносини, що виникають у зв`язку з виконанням умов цього Договору і не врегульовані ним, регламентуються нормами чинного законодавства України.

У відповідності до ст.ст. 634, 641 Цивільного кодексу України, оприлюднення на офіційному веб-сайті Адміністрації договору з додатками 1-3, які є його невід`ємною частиною, є публічною офертою, умови якої однакові для усіх Морських агентів (п. 12.1.).

Відповідно д п.12.2 Договору, підтвердженням повного та безумовного акцептування публічної оферти є оформлення (підписання) Морським агентом Декларації про приєднання до Договору (Додаток № 1 до цього Договору), що свідчить про прийняття ним публічної оферти.

Згідно п.12.6 Договору, цей договір не потребує подальшого двостороннього підписання на вчинення інших дій та вважається укладеним з моменту отримання та реєстрації Адміністрацією двох оригінальних примірників Декларації про приєднання від Морського агента, що свідчать про згоду дотримуватися умов Договору, без підписання письмового примірника Адміністрацією.

Морський агент дає згоду безумовно дотримуватися умов Договору та згоду отримати Послуги на встановлених Адміністрацією умовах з моменту оформлення (підписання) Морським агентом Декларації про приєднання (п.12.7.).

Акцептуючи Договір, Морський агент автоматично погоджується з повним та безумовним прийняттям ним положень Договору та всіх додатків, що є його невід`ємною складовою частиною Договору (п.12.8.).

Статтею 85 Кодексу торговельного мореплавства України визначено, що під час перебування в морському порту будь-яке судно зобов`язане дотримуватися чинних законів і правил України, в тому числі тих, що стосуються безпеки порту і судноплавства в порту, митного, прикордонного, санітарного (фітосанітарного) режимів, лоцманського проведення, буксирування, рятувальних і суднопіднімальних робіт, якірної стоянки і надання місць біля причалів, навантаження і вивантаження вантажів, посадки і висадки людей, послуг, пов`язаних з навантажувально-розвантажувальними роботами, і будь-яких інших портових послуг, портових зборів, запобігання забрудненню навколишнього природного середовища.

За приписами п. 2, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про морські порти України", акваторія морського порту (портова акваторія) - визначена межами частина водного об`єкта (об`єктів), крім суднового ходу, призначена для безпечного підходу, маневрування, стоянки і відходу суден.

Морський порт - визначені межами територія та акваторія, обладнані для обслуговування суден і пасажирів, проведення вантажних, транспортних та експедиційних робіт, а також інших пов`язаних з цим видів господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про морські порти України", у морських портах надаються послуги з обслуговування суден, здійснення операцій з вантажами, у тому числі проведення вантажно-розвантажувальних робіт, послуги з обслуговування пасажирів та інші послуги, передбачені законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України "Про морські порти України", тарифи на спеціалізовані послуги, що надаються в морському порту суб`єктами природних монополій, та послуги, які оплачуються у складі портових зборів, підлягають державному регулюванню національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту.

Статтею 22 Закону України "Про морські порти України" передбачено, що у морському порту справляються такі портові збори: корабельний, причальний, якірний, канальний, маяковий, адміністративний та санітарний. Використання коштів від портових зборів допускається виключно за їх цільовим призначенням. Фінансування утримання гідротехнічних споруд в об`ємах, необхідних для підтримання їх паспортних характеристик, здійснюється за рахунок портових зборів, що справляються у морських портах, де розташовані такі гідротехнічні споруди (ч. 1 ст. 22 Закону України "Про морські порти України").

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону України "Про морські порти України", розміри ставок портових зборів для кожного морського порту встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту, відповідно до затвердженої нею методики. Порядок справляння, обліку та використання коштів від портових зборів, крім використання коштів від адміністративного збору, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту. Кошти від адміністративного збору використовуються відповідно до закону.

Портові збори сплачуються Адміністрації морських портів України, крім випадків, визначених цим Законом (ч. 3 ст. 22 Закону України "Про морські порти України").

Наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 року № 316, який є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту, затверджено Порядок справляння та розміри ставок портових зборів, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12.06.2013 року за № 930/23462 (далі - Порядок).

За умовами п.1.3 Порядку, портові збори (корабельний, причальний, якірний, канальний, маяковий, адміністративний та санітарний) справляються в морських портах із суден і плавучих споруд, що плавають під Державним Прапором України та іноземними прапорами, за групами згідно з додатком 1 до цього Порядку.

Відповідно до п. 1.5 Порядку, нарахування портових зборів здійснюється з умовного об`єму судна, який обчислюється в кубічних метрах і дорівнює добутку трьох величин (довжина судна, ширина судна і висота борту судна), зазначених в обмірному свідоцтві (головні розмірення) або документі, що його замінює. При цьому умовний об`єм судна підлягає округленню у такому порядку: до 0,5 кубічного метра округлюється до цілого числа в меншу сторону, а 0,5 кубічного метра і більше округлюється до цілого числа в більшу сторону.

Згідно з п. 1.14. Порядку, податок на додану вартість нараховується та сплачується відповідно до вимог Податкового кодексу України.

Положеннями п.1.15 Порядку визначено, що цей Порядок є обов`язковим для застосування усіма суб`єктами господарювання незалежно від підпорядкованості та форми власності, які відповідно до чинного законодавства України є учасниками у справлянні із суден портових зборів.

Розділом VІ Порядку врегульовано справляння якірного збору, зокрема, п. 6.2. Порядку визначено, що із суден груп В, Г і Е (спортивні судна, приватні яхти, парусні судна та риболовні судна, що заходять у порти без виконання вантажних операцій) якірний збір справляється за 30 діб стоянки з кожного судна на внутрішньому рейді за такими ставками: 28 доларів США - із суден у закордонному плаванні; 2,8 долара США - із суден у каботажному плаванні.

За кожну наступну добу стоянки судна на внутрішньому рейді понад зазначений строк якірний збір справляється з кожного судна за такими ставками: 3,2 долара США - із суден у закордонному плаванні; 1,6 долара США - із суден у каботажному плаванні.

Відповідно до п. 6.3. Порядку, судна груп Д і Е (крім спортивних суден, приватних яхт, парусних суден та риболовних суден, що заходять у морські порти без виконання вантажних операцій), звільняються від сплати якірного збору.

11.04.2019 року Міністерством інфраструктури України був прийнятий Наказ № 252 "Про внесення змін до наказу Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 року № 316 "Про затвердження Порядку справляння та розміри ставок портових зборів", яким п. 6.2. Порядку доповнено абзацом наступного змісту: "Якірний збір справляється на дату виходу судна з морського порту. У разі стоянки судна на внутрішньому рейді тривалістю понад 30 діб нарахування та справляння якірного збору проводяться щомісяця станом на останній день розрахункового місяця".

Згідно довідки Капітана Ізмаїльського морського порту від 21.06.2023 №59/14-06-01-48, що здійснює загальний нагляд за суднами в акваторії порту в силу приписів Кодексу торговельного мореплавства України та Положення про капітана морського порту та службу капітана морського порту, та довідок головної диспетчерської ІФ ДП "АМПУ" (т.1 а.с.102-126), ліхтери UDP-DM-1038 та UDP-DM-1019 знаходяться в акваторії морського порту Ізмаїл.

Позивачем здійснено розрахунок якірного збору за час стоянки суден в порту, та, відповідно до п.4.5 договору, виставлено рахунки №8740/12 від 31.10.2022 на суму 4212,71 грн., №8768/12 від 31.10.2022 на суму 2176,56 грн., №11408/12 від 31.12.2022 на суму 631,91 грн., від оплати яких відповідач відмовився.

Аналізуючи обставини відмови відповідача від оплати означених рахунків у зв`язку із скеруванням спірних суден в ремонт, суд зазначає наступне.

Як зазначено вище, відповідно до п. 6.3. Порядку справляння та розміри ставок портових зборів, судна груп Д і Е (крім спортивних суден, приватних яхт, парусних суден та риболовних суден, що заходять у морські порти без виконання вантажних операцій) звільняються від сплати якірного збору.

Додатком 1 до Порядку визначено групи суден і плавучих споруд, що плавають під Державним Прапором України та іноземними прапорами, та з яких справляються портові збори, згідно з яким до групи Д відносяться: судна, що заходять вимушено, для зміни екіпажу, для постачання, через карантинні потреби, а також судна, що прямують на/після ремонт/ремонту на/з судноремонтні/судноремонтних підприємства/підприємств (бази/баз) України; службові та військові судна; навчальні, навчально-виробничі судна при виконанні ними рейсів за навчальними планами навчальних закладів, на борту яких перебуває не менш як 50 курсантів, навчально-тренажерні судна; наукові, дослідні, швидкісні судна на підводних крилах, що виконують регулярні пасажирські рейси за розкладом у каботажному плаванні (крім прогулянкових і круїзних рейсів).

До групи Е відносяться: інші судна (судна судноремонтного заводу, аварійно-рятувальні, підводно-технічні, технічні, госпітальні, гідрографічні, судна портового флоту, криголами, які належать суб`єктам господарювання всіх форм власності, що здійснюють діяльність у межах морського порту, а також орендовані ними, спортивні судна, приватні яхти, парусні судна, судна, які проходять ходові випробування, риболовні судна, що заходять без виконання вантажних операцій).

Як слідує з довідок диспетчерської служби ІФ ДП "Адміністрація Ізмаїльського МП":

- судно UDP-DM-1038 зайшло в акваторію порту 06.08.2016 з метою стоянки;

- судно UDP-DM-1019 зайшло в акваторію порту 10.03.1999 з метою стоянки.

Аналогічне підтверджено довідкою Капітана Ізмаїльського морського порту від 21.06.2023 №59/14-06-01-48, а саме - дата приходу в акваторію порту Ізмаїл (постановка на якірну стоянку): 10.03.1999 - судно UDP-DM-1019; 06.08.2016-25.03.2021, 25.03.2021 - судно UDP-DM-1038.

Таким чином, 06.08.2016 та 10.03.1999 спірні судна зайшли в акваторію морського порту Ізмаїл з метою стоянки, протилежного суду не доведено.

Розпорядженням генерального директора ПрАТ "Українське Дунайське пароплавство" від 29.07.2022 №кп/79а "Про спрямування несамохідних суден на ремонт до судноремонтної бази ГВСП "БТОФ" у зв`язку із необхідністю приведення несамохідного флоту до належного технічного стану зобов`язано спрямувати судна, що знаходяться в акваторії морського порту Ізмаїл, на судноремонтну базу, в тому числі судна UDP-DM-1038 та UDP-DM-1019.

В обґрунтування заперечень щодо заявлених позивачем вимог відповідачем подано до матеріалів справи Положення про госпрозрахунковий відокремлений структурний підрозділ "База технічного обслуговування флоту", Положення про ремонт флоту ВАТ "УДП" №Б/К-1-02-СТЕФ-02, затверджене 14.01.2005; Договір №КСБСРЗ/270/576ТС про організацію ремонту флоту господарським способом від 28.12.2021, укладений між відповідачем та Госрозрахунковим відокремленим структурним підрозділом "Кілійський суднобудівельно-судноремонтний завод" ПрАТ "УДП"; графік направлення в ремонт несамохідного флоту на ГВСП "База технічного обслуговування флоту" на 2022-2024 роки.

Також, в матеріалах справи містяться копія Договору №157-БТОФ організації ремонту несамохідного флоту від 28.07.2022, укладеного між відповідачем та Госпрозрахунковим відокремленим структурним підрозділом "База технічного обслуговування флоту" ПрАТ "УДП"; Додаток №1 до договору "Перелік несамохідних суден замовника, які передаються виконавцю у ремонт"; нотіси (інформація про зміну мети перебування судна в порту Ізмаїл) щодо суден UDP-DM-1038 та UDP-DM-1019.

За приписами ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Дослідивши означені докази суд зауважує, що наведені вище договори на проведення ремонту суден відповідача, розпорядження відповідача свідчать про укладення відповідних договорів на проведення ремонтних робіт, в тому числі що стосується спірних суден.

Разом з тим, вказані договори не спростовують обставин знаходження суден в акваторії морського порту Ізмаїл з метою, з якої останні заходили до порту, а саме - з метою стоянки, та не підтверджують, що судна заходили в порт з метою ремонту.

Як зазначено вище, до групи Д, в тому числі, відносяться судна, що заходять вимушено, для зміни екіпажу, для постачання, через карантинні потреби, а також судна, що прямують на/після ремонт/ремонту на/з судноремонтні/судноремонтних підприємства/підприємств (бази/баз) України.

Водночас, відповідачем не доведено, що судна UDP-DM-1038 та UDP-DM-1019 заходили в порт з певною метою, а саме з метою ремонту.

Нотіси (інформація про зміну мети перебування суден в порту Ізмаїл), надані позивачу, відповідно до яких метою заходу визначено - прямує на ремонт, очікувана дата прибуття 28.07.2022, не приймаються судом в якості доказів заходу спірних суден в порт з метою ремонту, оскільки відповідно до п.1.5.17 Зводу звичаїв морського порту Ізмаїл, нотіс - це документ-повідомлення, який засвідчує підхід, відхід та готовність судна до обробки та обслуговування в морському порту Ізмаїл. В даному випадку судна не заходили в порт у дату, визначену в нотісах, а перебували в порту на стоянці з 06.08.2016 та 10.03.1999 відповідно.

Згідно ч.1 ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, призначення суднозаходу має бути підтверджено належними та допустимими доказами, а саме документами, які оформлюються при прибутті суден до порту.

Такі документи в матеріалах справи відсутні, отже відповідачем не доведено, що спірні судна, за якими існує заборгованість зі сплати якірного збору, віднесені до групи Д та звільнені від сплати якірного збору.

Окрім цього суд враховує, що Верховний Суд вже оцінив правовідносини сторін зі сплати якірного збору, що виникають на підставі Договору №367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018, та визнав законними вимоги позивача. Рішенням Господарського суду Одеської області від 03.08.2020, постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.11.2020 у справі № 916/3837/19, залишеними без змін постановою Верховного Суду від 16.02.2021, між тими ж сторонами задоволені позовні вимоги в частині стягнення якірного збору.

Так, у справі №916/3837/19 встановлено, що за Договором № 367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018 вимоги позивача є обґрунтованими, та остаточно підтверджено правомірність нарахування та подальше стягнення з ПрАТ "Українське Дунайське пароплавство" якірного збіру.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Що стосується тверджень відповідача відносно того, що ним не підписувались жодні акти наданих послуг за вказаний період, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 4.10. Договору сторони погодили, що остаточні рахунки по суднозаходу, а також за іншими послугами, наданими Адміністрацією, оплачуються Морським агентом відповідно до затверджених вільних цін (тарифів) Адміністрації протягом 20-ти банківських днів з дати своєчасного виставлення рахунку, шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок Адміністрації, згідно з актом наданих послуг, або інших документів, які підтверджують надання послуг. Нарахування ПДВ здійснюється згідно з чинним податковим законодавством України.

Тобто, приписами укладеного між сторонами Договору № 367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018 року (до якого відповідач, надавши Адміністрації Декларацію про приєднання №108 до Договору № 367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018 року, добровільно приєднався, та з огляду на принцип свободи договору, зобов`язався виконувати умови та приписи вказаного договору), обов`язок з оплати наданих послуг (в т.ч. оплати портових зборів) виникає саме з моменту виставлення належним чином рахунку на оплату наданих послуг, а не з моменту складання та підписання актів приймання-передачі наданих послуг.

При цьому, з інших пунктів договору не вбачається саме обов`язку Адміністрації складання таких актів, з огляду на що, відсутність у матеріалах справи актів приймання-передачі наданих відповідачу послуг, з огляду на наявність відповідних рахунків, не звільняє відповідача від обов`язку з його оплати.

Твердження відповідача відносно того, що в акваторії морського порту Ізмаїл належним чином не визначено наявність внутрішнього рейду у спірний період, а отже судна відповідача не розташовувались та не перебували на внутрішньому рейді, судом не приймаються з огляду на наступне.

Так, статтею 22 Закону України "Про морські порти України" передбачено, що у морському порту справляються такі портові збори: корабельний, причальний, якірний, канальний, маяковий, адміністративний та санітарний.

Наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 № 316, який є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту, затверджено Порядок справляння та розміри ставок портових зборів, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12.06.2013 за № 930/23462.

Розділом VІ Порядку врегульовано справляння якірного збору, зокрема, п. 6.2. Порядку визначено, що із суден груп В, Г і Е (спортивні судна, приватні яхти, парусні судна та риболовні судна, що заходять у порти без виконання вантажних операцій) якірний збір справляється за 30 діб стоянки з кожного судна на внутрішньому рейді за такими ставками: 28 доларів США - із суден у закордонному плаванні; 2,8 долара США - із суден у каботажному плаванні

Отже, відповідно до п. 6.1 та п. 6.2 Порядку, якірний збір справляється за стоянку суден на внутрішньому рейді морського порту.

В свою чергу, чинні межі акваторії морського порту Ізмаїл визначено Постановою КМУ від 07.10.2009 №1208 (з урахуванням Постанови КМУ від 03.06.2013 №406), якірні стоянки в межах акваторії визначено Технічними паспортами якірних стоянок та Свідоцтвами Регістру судноплавства України як визнаним класифікаційним товариством, що здійснює нагляд за акваторіями та гідротехнічними спорудами портів України (копії яких містяться в матеріалах справи).

При цьому, матеріалами справи підтверджено, а відповідачем не спростовано факт перебування ліхтерів UDP-DM-1038 та UDP-DM-1019 у спірний період в акваторії порту, невід`ємною складовою частиною якої є внутрішній рейд у розумінні пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про морські порти України", відповідно до якого, рейд - частина акваторії морського порту, що використовується для стоянки суден на якорі, у тому числі для ремонту суден, посадки (висадки) пасажирів, проведення вантажно-розвантажувальних робіт, в її незахищеній частині (зовнішній рейд) або в частині, захищеній повністю або частково огороджувальними гідротехнічними спорудами чи об`єктами природного походження (внутрішній рейд).

Згідно ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під час розгляду справи судом встановлено, що між позивачем та відповідачем на підставі Договору №367-П-АМПУ-18 про взаємодію сторін під час агентування суден у морських портах України від 03.12.2018 виникли зобов`язальні правовідносини Адміністрації та Морського агента під час агентування суден у морських портах, зокрема, щодо порядку нарахування та оплати за заявками Морського агента портових зборів, спеціалізованої послуги та інших послуг (робіт), що надаються у морських портах України.

При цьому, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, якірний збір в повному обсязі згідно з рахунками не сплатив.

Отже, приймаючи до уваги встановлення судом під час розгляду справи обставини наявності у відповідача заборгованості перед позивачем у спірний період на підставі Договору №367-П-АМПУ-18 про взаємодію сторін під час агентування суден у морських портах України від 03.12.2018 у розмірі 7021,18 грн. основного боргу, враховуючи, що бездіяльність відповідача, яка виражається у несплаті цих коштів, суперечить вищевказаним нормам права та договору, суд дійшов висновку, що позов в цій частині є обґрунтованим, нормативно та документально доведеним, та підлягає задоволенню.

Крім цього, позивач нарахував та заявив до стягнення 1697,68 грн. пені, 268,07 грн. збитків від інфляції та 101,86 грн. 3% річних.

Так, відповідно до п. 4.5 Договору, остаточні рахунки по суднозаходу, а також по інших Послугах, наданих Адміністрацією, оплачуються Морським агентом відповідно до затверджених вільних цін (тарифів) Адміністрації протягом 20-ти банківських днів з дати своєчасного виставлення рахунку, шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок Адміністрації, згідно з Актом наданих послуг, або інших документів, які підтверджують надання Послуг. Нарахування ПДВ здійснюється згідно з чинним податковим законодавством України.

Згідно п. 4.8. Договору, Морський агент, незалежно від отримання рахунку на оплату Послуг Адміністрації засобами електронної пошти/факсом, зобов`язаний вжити заходів для отримання рахунків на оплату Послуг Адміністрації безпосередньо у відповідному структурному підрозділі Адміністрації протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту фактичного надання Послуг. Неотримання Морським агентом рахунків на оплату Послуг не звільняє Морського агента від обов`язку здійснити їх оплату, не дає підстав для відстрочення оплати, не дозволяє посилатись на отримання рахунку, як на причину несплати (або несвоєчасної оплати) Послуг, своєчасно виставлених Адміністрацією.

Згідно п.5.1 Договору, у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим договором.

Відповідно до п. 5.2 Договору, у випадку несвоєчасної сплати послуг, Адміністрація має право вимагати від Морського агента сплати на користь Адміністрації пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за кожний день прострочення. У випадку затримання сплати рахунків в іноземній валюті більш ніж на строк, передбачений чинним законодавством України з моменту надання послуги, Адміністрація має право вимагати від Морського агента компенсації штрафних санкцій, сплачених Адміністрацією. Санкції, передбачені даним пунктом, можуть застосовуватись незалежно від інших заходів відповідальності і заходів забезпечення виконання зобов`язань, які підлягають застосуванню на підставі цього Договору або чинного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

За статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, сторони у договорі за взаємною згодою мають право самостійно встановити розмір пені за прострочку платежу, однак погоджений сторонами розмір пені не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислена на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Суд перевірив розрахунок пені та зазначає, що вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі в сумі 1697,68 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок вимог в частині збитків від інфляції та 3% річних суд зазначає, що його здійснено арифметично правильно, а тому вимоги в цій частині в розмірі 268,07 грн. збитків від інфляції та 101,86 грн. 3% річних підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року) (рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України").

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", рішення від 10.02.2010).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

У зв`язку із задоволенням позову витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське пароплавство" (, 68600, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Пароходна, буд. 28) на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (, 01135, м. Київ, пр-т Перемоги, 14) в особі Ізмаїльської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) (, 68609, Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Набережна Лукі Капікраяна, 4) - 7021 (сім тисяч двадцять одну) грн. 18 коп. основної заборгованості, 101 (сто одну) грн. 86 коп. 3% річних, 268 (двісті шістдесят вісім) грн. 07 коп. збитків від інфляції, 1697 (одну тисячу шістсот дев`яносто сім) грн. 68 коп. пені, 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч.ч.1, 2ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.

Повне рішення складено і підписано 15 січня 2024 р.