ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" січня 2024 р. Справа№ 910/15619/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Козир Т.П.

секретар судового засідання Мельничук О.С.,

представники сторін:

від позивача - Кучерук Н.Г.,

від відповідача - Кравець Р.Ю.

Мартиненко А.В.,

розглядає апеляційну скаргу

Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.11.2023

про відмову у забезпеченні позову

у справі № 910/15619/23 (суддя Картавцева Ю.В.)

За позовом Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Попільнянський комбікормовий завод"

про стягнення 8 333 886,38 грн, -

ВСТАНОВИВ:

У 2023 році Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Попільнянський комбікормовий завод" про стягнення 8 333 886,38 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов`язань з оплати вартості необлікованого об`єму природного газу, з огляду на що позивач просив суд стягнути 8 333 886, 38 грн. заборгованості.

У листопаді 2023 року Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" звернулося до Господарського суду міста Києва з заявою про забезпечення позову.

Заява обґрунтована тим, що предметом позову у справі № 910/15619/23 є стягнення заборгованості, яка виникла у відповідача перед позивачем на підставі рішення комісії з розгляду актів про порушення, внаслідок яких здійснюється перерахунок (донарахування) або зміна режиму нарахування об`ємів природного газу №23/12-21 від 23.12.2021 року щодо донарахування необлікованого обсягу (об`єму) у розмірі 220199,45 м3 на загальну суму 8 333 886,38 грн. за період з 01.10.2021 року по 28.10.2021 року. При цьому, обґрунтованість та правомірність дій позивача була встановлена у ході розгляду справи № 906/70/22, що підтверджується постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.07.2023 року. Водночас, відповідач після закінчення розгляду справи № 906/70/22 розпочав процедуру реорганізації юридичної особи, що підтверджуються витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 85 станом на 27.09.2023 року. Також заявник звертав увагу, що статутний капітал відповідача становить 1 272 930, 00 грн., що у понад 6 разів менший ніж розмір пред`явленої до стягнення заборгованості у розмірі 8 333 886, 38 грн. Крім того позивач звернув увагу, що у відповідача наявний лише один об`єкт, який не перебуває під обтяженням інших кредиторів, за рахунок якого можливо лише частково забезпечити виконання рішення у справі №910/15619/23. Вказані обставини на думку заявника, свідчать про необхідність накладення арешту і на кошти відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено повністю.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що наслідком реорганізації юридичної особи є перехід до правонаступників не лише прав та майна, але й обов`язків юридичної особи, що реорганізується. Також місцевим господарським судом зазначено, що запропонований захід забезпечення позову може призвести до блокування господарської діяльності відповідача, що на переконання суду першої інстанції не відповідає принципам розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 року у справі №910/15619/23 та прийняти нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що ухвала суду першої інстанції не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, зокрема в силу того, що ухвалена з неповним з`ясуванням обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням вимог процесуального права. Зокрема скаржник вважає, що місцевий господарський суд не у повному обсязі з`ясував обставини справи, зокрема не надав оцінки іншим доводам позивача у частині майнового стану відповідача, у тому числі не врахував позицію Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду в постанові від 17.06.2022 року у справі №908/2382/21.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.11.2023 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Кравчук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2023 року відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 року, витребувано з Господарського суду міста Києва копії матеріалів справи № 910/15619/23, що необхідні для розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 року у справі № 910/15619/23.

30.11.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів з Господарського суду міста Києва надійшли матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 року у справі №910/15619/23.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.12.2023 року, у зв`язку з відпусткою судді Кравчука Г.А., сформовано для розгляду справи №910/15619/23 колегію суддів у складі головуючого судді: Агрикової О.В., суддів: Козир Т.П., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.11.2023, розгляд справи призначено на 10.01.2024 р.

06.12.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (канцелярія) Північного апеляційного господарського суду від Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз", позивача у справі, надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2023 року клопотання Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено.

19.12.2023 року через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів (канцелярія) Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні 10.01.2024 року представник позивача надав усні пояснення по справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити апеляційну скаргу. Представники відповідача надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представників сторін, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Близькі за змістом висновки щодо застосування статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/19256/16, від 14.05.2018 у справі № 910/20479/17, від 14.06.2018 у справі № 916/10/18, від 23.06.2018 у справі № 916/2026/17, від 16.08.2018 у справі № 910/5916/18, від 11.09.2018 у справі № 922/1605/18, від 14.01.2019 у справі № 909/526/18, від 21.01.2019 у справі № 916/1278/18, від 25.01.2019 у справі № 925/288/17, від 26.09.2019 у справі № 904/1417/19.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 137 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) виключено; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) виключено; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 137 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту вказаної норми вбачається, що під час розгляду, зокрема заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно та/або грошові кошти, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись грошовими коштами та/або майном, а тому може застосуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

Під забезпеченням позову у даному випадку слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. При цьому забезпечення позову має бути спрямоване проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про стягнення коштів.

Отже, позивач звернувся до суду з позовною вимогою майнового характеру.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, вказав, що позивачем належними і допустимими доказами не доведено обставин, з якими закон пов`язує застосування заходів забезпечення.

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

За змістом статті 136 Господарського процесуального кодексу України обґрунтування щодо необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.01.2019 у справі № 902/483/18, від 28.08.2019 у справі №910/4491/19, від 12.05.2020 у справі № 910/14149/19, від 13.01.2020 у справі №922/2163/17.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.

Отже, у кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів наявні підстави вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків від заборони відповідачу вчиняти певні дії.

Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу. (Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 922/2928/17 та у постанові Верховного Суду від 05.08.2019 у справі № 922/599/19).

Крім того, під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову господарським судам слід враховувати, що такими заходами не повинні блокуватися господарська діяльність юридичної особи, порушуватися права осіб, що не є учасниками судового процесу, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Верховний Суд у своїх постановах від 10.10.2019 року у справі № 904/1478/19, від 16.12.2019 року у справі № 904/3459/19 та від 28.05.2021 року у справі № 10/5026/290/2011(925/1502/20) дійшов до висновків щодо застосування, зокрема, статті 137 Господарського процесуального кодексу України, які полягають у тому, що накладення арешту на (нерухоме) майно, що належить відповідачам з метою забезпечення позову про стягнення коштів, не має зв`язку з предметом позовної вимоги (стягнення коштів), оскільки таке (нерухоме) майно не належить до предмета спору у цих справах, накладення арешту на майно має стосуватися майна, що належить до предмета спору (позови про визнання права власності на нього або про витребування цього майна з чужого незаконного володіння жодною із сторін у межах цих справ не подавалися).

Також колегія суддів звертає увагу, що накладення арешту, як на кошти, так і на майно відповідача, причому окремо на те, і на інше - у повній сумі спору, матиме наслідком подвійне забезпечення позовних вимог (і за рахунок коштів, і за рахунок майна), що також суперечить наведеним вимогам закону стосовно співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що наслідком реорганізації юридичної особи є перехід до правонаступників не лише прав та майна, але й обов`язків юридичної особи, що реорганізується.

Отже, реорганізація відповідача ніяким чином не здійснить утруднення виконання рішення у даній справі в разі задоволення позову, чого позивачем не спростовано.

Крім того, місцевий господарський суд вірно звернув увагу, що з врахуванням видів діяльності відповідача, а саме торгівля автомобілями та легковими автотранспортними засобами, надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів, торгівля іншими автотранспортними засобами, такий вид забезпечення позову, як заборона відчужувати транспортні засоби та інше наявне рухоме майно, що належить на праві власності може призвести до блокування господарської діяльності відповідача, що на переконання суду не відповідає принципам розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову.

Щодо доводів скаржника, що у відповідача наявний лише один об`єкт, який не перебуває під обтяженням інших кредиторів, за рахунок якого можливо лише частково забезпечити виконання рішення у справі №910/15619/23, колегія суддів звертає увагу, що позивачем не доведено звернення стягнення на предмет іпотеки на теперішній час, тому такі доводи базуються лише на припущеннях, адже позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження порушення зобов`язань за кредитними договорами відповідачем, або наявність претензій банку до відповідача щодо виконання зобов`язання.

Разом з тим, позивачем не наведено і обставин на підтвердження вчинення відповідачем конкретних дій, спрямованих на реалізацію значної кількості належного відповідачу майна, щодо якого, станом на день звернення з заявою про забезпечення позову, відсутні обтяження.

Щодо посилання скаржника в апеляційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у Верховного Суду від 17.06.2022 року у справі №908/2382/21 щодо застосування статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України у розгляді заяв про забезпечення позову, колегія суддів виходить з того, що оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову суд здійснює у кожній конкретній справі, з урахуванням поданих заявником доказів, доводів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Застосування судом положень статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України у вказаній справі залежало від конкретних обставин справи та наданих заявником доказів, доводів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову, і саме цим обґрунтована відмінність у судових рішеннях.

Місцевий господарський суд у даній справі відмовив у застосуванні заходів забезпечення позову у зв`язку з недоведеністю заявником необхідності у застосуванні певного виду забезпечення та можливості утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Відтак, застосування судом першої інстанції норм права при розгляді заяви про забезпечення позову не суперечить жодному з вказаних скаржником висновків суду касаційної інстанції.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 06.03.2023 року у справі №916/2239/22.

Колегія суддів звертає увагу на те, що хоча поняття "обґрунтованого" рішення не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент учасників справи, а міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення, проте суд у будь-якому випадку, навіть без відображення окремих аргументів у своєму рішенні (якщо він вважає їх такими, що не впливають на правильне рішення спору або не відносяться до суті справи), в силу імперативних приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України повинен під час розгляду справи надати оцінку особливо тим аргументам учасників справи, оцінка яких є необхідною для правильного вирішення спору.

Колегія суддів зауважує, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є компетенцією виключно національних судів першої та апеляційної інстанцій. Проте зважаючи на прецедентну практику Європейського суду з прав людини, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Колегія суддів з огляду на викладене зазначає, що скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин щодо застосування статей 136, 137, 236 Господарського процесуального кодексу України у правовому та процесуальному сенсах, а інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Враховуючи усе вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку стосовно того, що оскаржувана ухвала Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 року у справі №910/15619/23 є обґрунтованою та такою, що постановлена з дотриманням норм процесуального права та за умов повного з`ясування обставин справи, а відтак не підлягає скасуванню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що застосування заходів забезпечення позову в даному випадку не відповідають вимогам ч. 1 ст. 137 Господарського процесуального кодексу України та не сприяють ефективному захисту і відновленню порушених прав та інтересів заявника.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги, згідно ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 255, 269, 270, 271, п.1 ч.1 ст. 275, ст.ст. 276, 282, 284, Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Житомиргаз" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 року у справі № 910/15619/23 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 року у справі № 910/15619/23 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 року у справі №910/15619/23.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та в строк передбаченими ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 10.01.2024 року.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

Т.П. Козир