РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.01.2024Справа № 910/8304/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Стасюка С.В., розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд"

до Державного підприємства "Завод 410 ЦА"

про стягнення 88 655,60 грн.

Без виклику представників учасників справи

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ

1. Стислий виклад позиції позивача

Товариство з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Завод 410 ЦА" (відповідач) про стягнення 88 655,60 грн., у тому числі 52 716,00 грн. основного боргу, 5 524,47 грн. 3 % річних, 26 725,01 грн. інфляційних втрат, 3 690,12 грн. штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором купівлі-продажу № УМТЗ-19-234/3 від 06.09.2019 в частині здійснення повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

2. Стислий виклад позиції відповідача

У поданому відповідачем відзиві, останній заперечує щодо задоволення позовних вимог, вказуючи, що Державним підприємством "Завод 410 ЦА" не виконано договірних зобов`язань від не залежних від нього підстав. Зокрема, відповідач відзначає, що наявність форс-мажорних обставин, такі як, дія карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" запровадженої постановою КМУ № 211 від 11.03.2020 та введення в Україні воєнного стану 24.02.2022 відповідно до указу Президента України, унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Також, у зв`язку з наявністю на переконання відповідача обставин непереборної сили, останній просить суд відмовити у стягненні на користь позивача штрафних санкцій: 5 524,47 грн. 3 % річних, 26 725,01 грн. інфляційних втрат, 3 690,12 грн. штрафу або зменшити розмір означених санкцій до 10%.

3. Процесуальні дії у справі

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.

21.06.2023 до Господарського суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву.

21.08.2023 до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 000, 00 грн.

21.08.2023 до Господарського суду міста Києва надійшла заява відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

04.09.2023 до Господарського суду міста Києва надійшла заява позивача про долучення до матеріалів справи належним чином засвідчених доказів (які були подані разом із позовною заявою), наданих позивачем з метою усунення суперечностей відповідача щодо завірення доданих до позову доказів.

Таким чином, приймаючи до уваги, що відповідач повідомлявся про відкриття провадження у справі належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи, відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. При розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

06.09.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд" (постачальник) та Державним підприємством "Завод 410 ЦА" (покупець) був укладений договір купівлі-продажу № УМТЗ-19-234/3 за умовами п. 1.1. якого продавець протягом строку дії договору зобов`язується поставити покупцю товари, зазначені в специфікаціях які є невід`ємною частиною цього договору (далі - специфікації).

Згідно п.1.2. договору: найменування товару: кабельно-провідникова продукція, Код ДК 021:2015-34731000-0.

Загальна сума цього договору на момент його укладення складає: 52 716,00 грн., в тому числі ПДВ 20%: 8 786,00 грн (п. 3.1. договору)

За умовами п. 3.3. договору ціна цього договору може бути змінена за взаємною згодою сторін шляхом укладання додаткової угоди до цього договору.

Відповідно до п. 5.1. договору строк поставки партії товару буде вказано в кожній специфікації окремо.

В п. 5.2. договору сторонами передбачено, що місце поставки товарів буде вказано в кожній специфікації окремо.

Умови поставки товарів буде вказано в кожній специфікації окремо (п. 5.3. договору).

Згідно п. 5.4. договору поставка товарів здійснюється окремими партіями згідно з заявкою покупця, переданою факсимільним зв`язком, або електронною поштою у рамках специфікацій, яка є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. 5.6. договору право власності на товар, а також ризики випадкової втрати або пошкодження товару переходять від постачальника до покупця в момент передачу товару на склад покупця з підписанням відповідних товаросупровідних документів та проходженням вхідного контролю на складі покупця, якщо не передбачено інше.

За умовами п. 4.1. договору розрахунки проводяться наступним чином:

- покупець направляє продавцю (факсимільним зв`язком або електронною поштою) заявку на поставку товару в рамках специфікацій, які є невід`ємними додатками до даного договору.

- продавець передає покупцю рахунок для оплати замовленої продукції

- покупець згідно рахунку в рамках специфікації (додатку) проводить платіж, умови зазначаються в кожній специфікації окремо.

Згідно п. 4.2., 4.3. договору форма розрахунків: безготівкова, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок продавця, вказаний в договорі. Днем оплати товару вважається день надходження грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

У відповідності до п. 6.1.1., 6.1.2. договору покупець зобов`язаний зокрема: своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари; приймати поставлені товари згідно з умовами цього договору.

Пунктом 7.1. договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством України.

За прострочення виконання зобов`язань за договором понад 30 днів з винної сторони додатково стягується штраф у розмірі 7% від суми заборгованості (п. 7.3. договору).

Специфікацією № 1 до договору було погоджено сторонами поставку певних товарів на суму 52 716,00 грн. з ІІДВ.

Також, вказаною специфікацією № 1 було погоджено умови оплати: 100% оплата проводиться після поставки товару та проходження вхідного контролю на ДП "Завод 410 ЦА" з відстрочкою платежу до 30-ти банківських днів.

В ході розгляду справи, судом встановлено, що на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу товар за рахунком-фактурою № СФ-0000189 від 16.09.2019 року, зокрема:

- за видатковою накладною № РН-0000300 від 30.09.2019 було поставлено товар на суму 11 220,00 грн. з ПДВ.

- за видатковою накладною № РН-0000303 від 04.10.2019 було поставлено товар на суму 36 000,00 грн. з ПДВ.

- за видатковою накладною № РН-0000304 від 08.10.2019 було поставлено товар на суму 5 388,00 грн. з ПДВ.

- за видатковою накладною № РН-0000316 від 28.10.2019 було поставлено товар на суму 108,00 грн. з ПДВ.

Як про це вказує позивач, товар був прийнятив відповідачем без зауважень, жодних вимог з приводу якості, кількості, комплектності товару відповідачем не було заявлено.

Спір у даній справі виник у зв`язку з порушенням відповідачем договірних зобов`язань щодо оплати поставленого позивачем товару, внаслідок чого, у відповідача й утворилася заборгованість. Крім того, у зв`язку з порушенням строків здійснення оплати, позивачем було здійснено нарахування 3% річних, інфляційних втрат та штрафу.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.

Проаналізувавши зміст укладеного між сторонами договору № УМТЗ-19-234/3 від 06.09.2019, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є змішаним договором купівлі-продажу з елементами поставки.

Частиною 7 ст. 179 ГК України встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно ч. 1 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства, які у свою чергу кореспондуються зі ст. 628 ЦК України.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 265 ГК України та ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Частинами 1, 2 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Як про це вказувалося вище та що у свою чергу встановлено судом, продавцем було поставлено покупцю товар за загальну суму 52 716,00 грн. з ПДВ, що підтверджується видатковими накладними, а саме: № РН-0000300 від 30.09.2019, № РН-0000303 від 04.10.2019, № РН-0000304 від 08.10.2019, № РН-0000316 від 28.10.2019.

Судом встановлено, що означені видаткові накладні підписані уповноваженими представниками сторін без будь яких зауважень до кількості, якості та ціни товару, що тим самим підтверджує факт поставки позивачем товару та відповідно його прийняття відповідачем.

Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідачем не спростовується та не заперечується факт поставки такого товару постачальником та отримання його покупцем.

Водночас, суд вказує, що оплату товару відповідачем у передбачений специфікацією № 1 строк, зокрема, протягом 30 банківських днів проведено не було, а саме: за видатковими накладними № РН-0000300 від 30.09.2019 до 12.11.2019, № РН-0000303 від 04.10.2019 до 19.11.2019, № РН-0000304 від 08.10.2019 до 20.11.2019, № РН-0000316 від 28.10.2019 до 09.12.2019.

Разом з тим, докази здійснення такої оплати відсутні як й станом на час звернення позивача з даним позовом, так й станом на час розгляду даної справи.

Частинами 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Так, відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, оскільки, відповідач не спростував доводів позивача щодо порушення строків здійснення оплати поставленого товару та відповідно не надав суду доказів здійснення такої оплати, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору № УМТЗ-19-234/3 від 06.09.2019 та положення ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України.

В той час, судом відхиляються твердження відповідача, стосовно того, що виконання зобов`язань було унеможливлено наявністю форс-мажорних обставин, зокрема, дії карантину запровадженої постановою КМУ № 211 від 11.03.2020 та введення в Україні воєнного стану 24.02.2022 відповідно до указу Президента, оскільки, як було встановлено судом вище обов`язок щодо оплати товару у відповідача виник у 2019 році, як до введення дії карантинних обмежень, так й до введення воєнного стану.

Натомість, суд вказує, що жодних аргументів чи то обставин, які унеможливлювали виконання відповідачем зобов`язань за договором, як то до дії карантинних обмежень, так й до дії воєнного стану останнім суду не наведено.

Що стосується здійснених позивачем нарахувань 7% штрафу, інфляційних втрат та 3% річних, то суд зазначає наступне.

В п. 7.3. договору сторони погодили, що за прострочення виконання зобов`язань за договором понад 30 днів з винної сторони додатково стягується штраф у розмірі 7% від суми заборгованості.

Штрафними санкціями відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Базою для нарахування розміру боргу з урахуванням індексу інфляції є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, яка існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, на який розраховуються інфляційні втрати, є період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Додатково суд звертає увагу, що у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду роз`яснив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Суд здійснивши перерахунок 7% штрафу від суми заборгованості, а також 3% річних та інфляційних втрат (виходячи з перебігу періодів здійснення нарахування - 13.11.2019, 19.11.2019, 21.11.2019, 10.12.2019 по 16.05.2023, дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 690,12 грн. штрафу, 5 524,47 грн. 3 % річних та 26 725,01 грн. інфляційних втрат.

Що стосується клопотання відповідача про відмову у стягненні на користь позивача штрафних санкцій: 5 524,47 грн. 3 % річних, 26 725,01 грн. інфляційних втрат, 3 690,12 грн. штрафу, або зменшення їх розміру до 10%, яке мотивоване військовим станом в Україні, кризовими явищами у вітчизняній економіці та специфікою діяльності відповідача, а також тим, що останнє є державним підприємством, то суд вказує наступне.

Право суду зменшити розмір штрафних санкцій закріплено в ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення неустойки.

При цьому, ані у зазначеній нормі, ані в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Подібний висновок міститься у пункті 67 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20.

Обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Аналогічний висновок міститься у п. 23 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.05.2022 у справі № 910/10675/21.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 ЦК України, статтею 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24.09.2020 у справі №915/2095/19, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 19.02.2020 у справі №910/1199/19, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 21.09.2021 у справі № 910/10618/20.

У постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21 міститься висновок, що, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань застосування таких санкцій до боржника є стимулювання належного виконання ним договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені та/або штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

У свою чергу, відповідач, заявивши клопотання про зменшення розміру штрафних санкції, враховуючи встановлені судом в ході розгляду даної справи обставини, не надав суду доказів та не навів беззаперечних обставин, які могли б свідчити про поважність причин порушення строку оплати товару, з огляду на те, що обов`язок такої оплати, як було встановлено судом вище, виник у відповідача в кінці 2019 року.

Також відповідачем не доведено невідповідності розміру стягуваного штрафу наслідкам порушення зобов`язання.

Крім того, відповідачем також не вказав про жодні обставини, які могли б свідчити про майновий стан сторін та соціальну значущість підприємства, що мають значення для вирішення питання про зменшення штрафних санкцій.

Враховуючи викладене, суд не вбачає об`єктивних підстав для зменшення розміру штрафу заявленого позивачем до стягнення з відповідача за порушення строків виконання грошового зобов`язання.

Крім того, в п. 8.3 договору передбачено, що доказом виникнення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України.

Втім, суд вказує, що таких доказів в матеріалах справи не міститься.

Натомість, лист від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1. Торгово-промислової палати України лише засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з 24.04.2022, які судом не заперечуються та які фактично тривають по даний час, що у свою чергу є загальновідомим фактом.

Відтак, суд вказує, що лист від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1. лише констатується факт настання форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), втім, не доводиться суду неможливість виконання умов договору у погоджений сторонами строк.

Разом з тим, суд також зазначає, що відповідачем не представлено суду доказів того, що його діяльність у зв`язку з карантинними обмеженнями та воєнними діями призупинялась.

Отже, з огляду на викладене, суд дійшов висновку про правомірність заявлення позивачем штрафу.

Також, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача в частині відмови або ж зменшення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки, стаття 625 входить до розділу I "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 Цивільного кодексу України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Згідно з усталеною судовою практикою нарахування на суму боргу трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таких висновків у подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, у постанові від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц, у постанові від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16.

Відтак, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не є санкцією, а виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та у отриманні компенсації від боржника.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14.05.2018 у справі № 904/4593/17, від 13.06.2018 у справі № 912/2708/17, від 22.11.2018 у справі № 903/962/17, від 23.05.2018 у справі № 908/660/17, від 05.08.2020 у справі №757/12160/17-ц, від 02.09.2020 у справі № 802/1349/17-а, від 22.04.2020 у справі № 922/795/19, від 19.12.2019 у справі № 911/2845/18.

Відтак, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, тому не можуть бути зменшені судом на підставі ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 551 Цивільного кодексу України.

Що ж стосується заявленого відповідачем клопотання про застосування до вимог позивача про стягнення штрафу наслідків сплину позовної давності, то суд не вбачає підстав для застосування таких наслідків, з огляду на наступне.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання, які взяли сторони на себе при укладенні договору, повинні виконуватися належним чином та відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Статтею 258 ЦК України для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

Разом з тим, відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного Кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину.

У свою сергу, постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11.03.2020 № 211 установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин.

Строк дії карантину продовжено до 30.06.2023 постанова Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383.

Таким чином, оскільки, позивач звернувся до суду з позовом 24.05.2023 (відправлення позову до суду), то за таких обставин, ним не було пропущено спеціальний строк позовної давності на звернення з позовом про стягнення штрафу, адже, такий строк був продовжений в силу Закону на строк дії карантину.

Що стосується вирішення питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, а саме, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000, 00 грн, то суд вказує наступне.

Згідно ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому, відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, в п. 6.1. постанови Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 закріплено, що за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Об`єднана палата зазначає, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, позивачем до заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, було надано договір-доручення про надання правової допомоги від 01.02.2021, додаткову угоду № 1 від 01.02.2021, додаткову угоду № 2 від 30.12.2022, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 864, ордер серії АР № 1136865, акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 16.08.2023 на суму 5 000, 00 грн, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу (додаток № 1) до акту та платіжну інструкцію № 1319 від 16.08.2023.

Клопотання відповідача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу мотивоване великою кількістю однотипних справ за участю тих самих сторін. Також відповідач зазначає, що у нього наявні сумніви щодо необхідності, фактичності та дійсності надання відповідної правової допомоги, надані позивачем документи не містять підтвердження їх підготовки саме адвокатом.

Згідно п. 2 додаткової угоди № 1 від 01.02.2021 до договору-доручення про надання правової допомоги: підготовка позовної заяви, відповіді на відзив, відзиву, заперечення на відповідь на відзив, зустрічного позову, апеляційної скарги, касаційної скарги (в незалежності від витраченого часу) - за 1 документ становить - 5 000, 00 грн.

Разом з тим, дослідивши вказаний вище акт приймання-передачі наданої правової допомоги від 16.08.2023 та проаналізувавши його зміст при вирішенні питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судом встановлено, що вказаний вище акт підписаний уповноваженими сторонами, та підтверджує те, що Адвокатське бюро виконало та передало, а клієнт отримав та прийняв юридичні послуги та виконані роботи по наданню правничої допомоги, а саме підготовці позовної заяви у справі № 910/8304/23 на суму 5 000, 00 грн, без будь-яких зауважень щодо обсягу наданих послуг, якості та ціни.

Також, судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Водночас, суд зазначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином, оскільки в даному випадку виконавець з клієнтом дійшли взаємної домовленості щодо визначеного в акті надання послуг виду послуг - підготовка позовної заяви та відповідно загальну вартість наданих послуг - 5 000, 00 грн, крім того, надання таких послуг не суперечить положенням Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", то за таких обставин, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000, 00 грн є реальними, документально підтвердженими, співмірними із складністю справи та наданих виконавцем послуг.

Тоді, як заперечення відповідача є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами, а відтак, на переконання суду, носять суто формальний характер, у зв`язку з чим, враховуючи категорію справи та розмір заявлених позивачем витрат, суд дійшов висновку, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000, 00 грн є реальними, відповідно підлягають відшкодуванню та відповідному стягненню з відповідача на користь позивача сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000, 00 грн.

Частинами 1-2 ст. 74 ГПК України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1-3 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

ВИСНОВКИ СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Враховуючи встановлений судом факт порушення відповідачем договірних зобов`язань в частині здійснення оплати за отриманий товар, відсутність в матеріалах справи доказів на спростування заявлених вимог, перевіривши наведені в позовній заяві розрахунки штрафу, інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов висновку, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд" підлягає задоволенню та відповідно стягненню з Державного підприємства "Завод 410 ЦА" належить 52 716,00 грн основного боргу, 3 690,12 грн. штрафу, 5 524,47 грн. 3 % річних та 26 725,01 грн. інфляційних втрат.

Що стосується витрат на професійну правничу допомогу, то оскільки заперечення відповідача є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами, а відтак, на переконання суду, носять суто формальний характер, у зв`язку з чим, враховуючи категорію справи та розмір заявлених позивачем витрат, суд дійшов висновку, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000, 00 грн є реальними, відповідно підлягають відшкодуванню та відповідному стягненню з відповідача на користь позивача сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000, 00 грн.

Витрати по сплаті судового збору відповідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд" - задовольнити.

2. Стягнути з Державного підприємства "Завод 410 ЦА" (03151, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, будинок 94; ідентифікаційний код 01128297) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Груп Інтрейд" (49005, м. Дніпро, вул. Лешко-Попеля, будинок 13, літ. А-2, інше нежитлове приміщення 2-18; ідентифікаційний код 41071921) заборгованість в сумі 52 716 (п`ятдесят дві тисячі сімсот шістнадцять) грн 00 коп., штраф в сумі 3 690 (три тисячі шістсот дев`яносто) грн 12 коп., 3% річних в сумі 5 524 (п`ять тисяч п`ятсот двадцять чотири) грн 47 коп., інфляційні втрати в сумі 26 725 (двадцять шість тисяч сімсот двадцять п`ять) грн 01 коп., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. та судовий збір в сумі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено: 15.01.2024

Суддя Сергій СТАСЮК