ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2024 року Справа № 903/999/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Маціщук А.В., суддя Василишин А.Р. , суддя Бучинська Г.Б.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка

на ухвалу Господарського суду Волинської області від 25.10.2023 р. про повернення заяви про забезпечння доказів

у справі № 903/999/23 (суддя Шум М.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро Фонд"

до відповідача Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка

про стягнення 5214599,76 грн.

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до ухвали від 25.10.2023 р. Господарський суд Волинської області у справі № 903/999/23 заяву Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства імені Івана Франка про забезпечення доказів повернув заявнику на підставі норм ст..111 ГПК України.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, відповідач Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство ім. Івана Франка звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить оскаржувану ухвалу про повернення заяви про забезпечення доказів скасувати в частині необхідності сплати судового збору при поданні такої заяви про забезпечення доказів.

Скаржник вважає, що ухвала суду першої інстанції в частині необхідності сплати судового збору при поданні заяви про забезпечення доказів постановлена з порушенням норм процесуального права - ст. ст. 110-111 ГПК України.

Скаржник доводить, що відповідно до ч. 2 ст. 110 ГПК України, способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. При цьому у ч. 3 ст. 111 ГПК України визначено, що за подання заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом. Натомість нормами пункту 2 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» не передбачено сплату судового збору при поданні заяви про заперечення доказів до господарського суду, на відміну від судів загальної юрисдикції та адміністративних судів. Отже, чинне законодавство не передбачає конкретного розміру судового збору при поданні до господарського суду заяви про забезпечення доказів.

Просить врахувати наведене і скасувати ухвалу господарського суду від 25.10.2023 р. у справі № 903/999/23 про повернення заяви про забезпечення доказів в частині необхідності сплати судового збору при поданні заяви про забезпечення доказів.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро Фонд» відзив на апеляційну скаргу не подав, тоді як був належним чином повідомлений розгляд апеляційної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження /а.с. 189 зв. у т.1/.

Відповідно до ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до норм ч. 2 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові).

Відповідно до наведених норм та враховуючи, що клопотань від учасників справи про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи суду не подано, розгляд апеляційної скарги відбувся в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.

20.09.2023 р. позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро Фонд» звернувся до Господарського суду Волинської області з позовною заявою до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу у сумі 5214599,76 грн.

Ухвалою від 03.10.2023 р. Господарський суд Волинської області прийняв до розгляду позовну заяву та відкрив провадження у справі № 903/999/23.

24.10.2023 р. відповідач Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство ім.Івана Франка подав до суду першої інстанції заяву про забезпечення доказів.

В обгрунтування такої заяви відповідач стверджував, що існує необхідність у витребуванні господарським судом від позивача оригіналів усіх доказів, копії яких долучені останнім до позовної заяви, оскільки для відповідача подання таких доказів у оригіналі є неможливим, а витребуванні докази підтвердять або спростують наявність основного боргу.

Відповідач просив суд першої інстанції відстрочити сплату судового збору за такою заявою до 31.10.2023 р., задоволити таку заяву та витребувати у позивача оригінали усіх доказів, що долучені ним до позовної заяви.

Господарський суд Волинської області ухвалою від 25.10.2023 р. відмовив у задоволенні клопотання відповідача про відстрочку сплати судового збору за подання заяви про забезпечення доказів і повернув заяву відповідачу.

Обґрунтовуючи таку ухвалу, суд першої інстанції вказав, що згідно з ч. 3 ст. 111 Господарського процесуального кодексу України за подання заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом, тоді як заявник/відповідач не подав доказів сплати судового збору за подання заяви про забезпечення доказів.

Колегія суддів з такими висновками не погоджується з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 110 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений, або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим.

Частиною 3 статті 111 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за подання заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом. Документ, що підтверджує сплату судового збору, додається до заяви.

Згідно з частиною 4 статті 111 Господарського процесуального кодексу України суд, встановивши, що заяву про забезпечення доказів подано без додержання вимог цієї статті, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Відповідно до частини 2 статті 123 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України "Про судовий збір".

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставки судового збору встановлюються у розмірах, які залежать від найменування документа і дії, за яку справляється судовий збір, та платника судового збору.

Законом України "Про судовий збір" визначено ставки судового збору за подання заяви про забезпечення доказів при зверненні до суду загальної юрисдикції (підпункт 4 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір") та до адміністративного суду (підпункт 6 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір"). Натомість не передбачено ставки судового збору за подання до господарського суду заяви про забезпечення доказів.

Отже, хоча у Господарському процесуальному кодексі України закріплена норма, що при поданні заяви про забезпечення доказів сплачується судовий збір у розмірі, встановленому законом, натомість спеціальним Законом України "Про судовий збір", який визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, не передбачено сплату судового збору за подання до господарського суду заяви про забезпечення доказів. Очевидно, що в даному випадку має місце юридична колізія, яка випливає з розбіжностей у застосуванні нормативно-правових актів.

Принцип правової визначеності (певності) - загальний принцип права, який гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності. Принцип правової визначеності є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права. Про це у низці своїх рішень зазначає Європейський Суд з прав людини. У своїх рішеннях Конституційний Суд України також посилається на принцип правової визначеності, наголошуючи на тому, що він є необхідним компонентом принципу верховенства права.

З огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві національне законодавство має забезпечувати достатній рівень доступу до суду в аспекті права на суд. Для того, щоби право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати зрозумілу та реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права (рішення у справі "Белле проти Франції" від 4 грудня 1995 року (див., mutatismutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі "Bellet v. France", заява N 23805/94, 4 December 1995, § 36).

Зокрема, у справі "Новік проти України" (заява N 48068/06, рішення від 18 грудня 2008 року) Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Відповідно до вимог принципу правової визначеності правозастосовчий орган у випадку неточності, недостатньої чіткості, суперечливості норм позитивного права має тлумачити норму на користь невладного суб`єкта (якщо однією зі сторін спору є представник держави або органу місцевого самоврядування), адже якщо держава нездатна забезпечити видання зрозумілих правил, то саме вона і повинна розплачуватися за свої прорахунки. Це так зване правило пріоритету норми за найбільш сприятливим для особи тлумаченням.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року у справі № 903/834/20, від 03 липня 2019 року у справі №911/1521/18, від 09 листопада 2020 року у справі №904/2404/18.

Як зазначено вище, спеціальним законом, який визначає правові засади справляння судового збору, є Закон України "Про судовий збір", і норми цього закону не передбачають ставки судового збору за подання до господарського суду заяви про забезпечення доказів, а ставки за подання заяви про забезпечення доказів при зверненні до суду загальної юрисдикції та до адміністративного суду є відмінними, і навіть для суду загальної юрисдикції вони розмежовуються за ставками в залежності від суб`єкта подання відповідної заяви - для юридичних осіб або фізичних осіб-підприємців та фізичних осіб.

Враховуючи те, що частиною 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" не встановлено ставку судового збору за подання до господарського суду заяви про забезпечення доказів, у суду першої інстанції не було підстав на час ухвалення відповідного рішення вимагати докази такої сплати, тому суд дійшов помилкового висновку щодо повернення заяви позивача про забезпечення доказів у зв`язку із неподанням доказів сплати судового збору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21 січня 2022 року у справі № 910/15737/20 та від 07 жовтня 2021 року у справі № 903/834/20.

Щодо посилань позивача та суду на частину 1 статті 110 ГПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Обґрунтування необхідності забезпечення доказів наведене у заяві заявником, при цьому спосіб викладення такого обґрунтування, як і його зміст, є правовою позицією заявника.

Відповідно до ч. 4 ст. 111 Господарського процесуального кодексу України підставою для повернення заяви є, зокрема, відсутність обґрунтування необхідності забезпечення доказів, як такого, взагалі, без дослідження на цій стадії його змістовного наповнення.

Здійснюючи розгляд такої заяви по суті, суд досліджує, зокрема, зміст наведеного обґрунтування необхідності забезпечення доказів, встановлює наявність або відсутність підстав для забезпечення доказів.

Так, відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 112 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення доказів розглядається у судовому засіданні в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з особливостями, встановленими цією статтею. Заява розглядається не пізніше п`яти днів з дня її надходження до суду. За результатами розгляду заяви про забезпечення доказів суд постановляє ухвалу про задоволення чи відмову у задоволенні заяви.

Отже, суд першої інстанції у даному випадку повинен був розглянути заяву про забезпечення доказів по суті відповідно до статті 112 Господарського процесуального кодексу України та під час такого розгляду дослідити визначені заявником правові підстави обґрунтування необхідності забезпечення доказів, і за результатом такого розгляду постановити одну з двох ухвал: про задоволення чи про відмову у задоволенні заяви.

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За наведених обставин колегія суддів встановила, що суд першої інстанції вдався до формального тлумачення частини 3 статті 111 Господарського процесуального кодексу України і дійшов неправильного висновку про наявність процесуальних підстав для повернення заяви про забезпечення доказів скаржнику, тому колегія суддів, керуючись п.п. 2,4 ч.1 ст. 280 ГПК України, ухвалює про скасування оскаржуваної ухвали із передачею справи на розгляд суду першої інстанції.

Оскільки справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду, питання розподілу витрат по сплаті судового збору не вирішувалося і має бути вирішене за результатами розгляду позовної заяви по суті.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 275, 277, 280, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка задоволити.

Ухвалу Господарського суду Волинської області від 25.10.2023 р. у справі № 903/999/23 про повернення заяви про забезпечння доказів скасувати.

Справу № 903/999/23 повернути Господарському суду Волинської області для продовження розгляду заяви Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства ім. Івана Франка про забезпечення доказів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, визначеному Господарським процесуальним кодексом.

Головуючий суддя Маціщук А.В.

Суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.