РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.01.2024Справа № 910/16925/23
Суддя Господарського суду міста Києва Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Радехівський цукор»

до Акціонерного товариства «Українська залізниця»

про стягнення 39 534,98 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Радехівський цукор» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 39 534,98 грн вартості недостачі вантажу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідач як перевізник належним чином не виконав зобов`язань щодо збереження вантажу під час перевезення, у зв`язку з чим зобов`язаний відшкодувати позивачу заподіяні збитки у розмірі 39 534,98 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.11.2023 прийнято вказаний позов до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/16925/23, справу вирішено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

Частиною 5 ст. 176 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Ухвалу суду від 07.11.2023 про відкриття провадження у справі було надіслано сторонам рекомендованими листами з повідомленням про вручення, які отримано позивачем - 15.11.2023, відповідачем - 14.11.2023, що підтверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Отже, суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення сторін про розгляд справи.

22.11.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

23.11.2023 до суду за допомогою системи «Електронний Суд» від позивача надійшли додаткові пояснення на відзив на позовну заяву.

15.12.2023 до суду за допомогою системи «Електронний Суд» від позивача надійшло клопотання про долучення доказів витрат на правову допомогу.

21.12.2023 до суду за допомогою системи «Електронний Суд» від відповідача надійшли заперечення щодо розподілу судових витрат у справі.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

17.05.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Д.Трейдінг» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Радехівський цукор» (покупець) укладено договір постачання № 1-1-2022/013 (надалі - Договір), згідно з умовами п. 1.1. якого постачальник зобов`язався передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити вугільну продукцію (надалі - вугілля) за марочним складом, ціною та в кількості, наведеним у відповідних специфікаціях до цього договору.

Об`єми та строки (періоди) постачання вугілля узгоджуються сторонами шляхом підписання відповідних специфікацій до цього Договору (п. 1.2. Договору).

Відповідно до п. 2.1. Договору вугілля постачається на умовах «СРТ», згідно Міжнародних правил тлумачення комерційних термінів «Інкотермс» у редакції 2010 року, з урахуванням умов, положень та застережень, які є у цьому Договорі (базисні умови постачання), якщо інші умови поставки не будуть погоджені сторонами додатково у відповідній специфікації до цього Договору; реквізити станцій призначення зазначаються у специфікаціях до Договору; термін постачання вугілля (його частини) визначається окремо у кожній специфікації.

Вугілля постачається партіями, залізничним транспортом у справних полувагонах навалом. Мінімальна партія відвантаження - 1 (один) полувагон (п. 2.3. Договору).

За умовами п. 3.1. Договору ціна (базова договірна ціна) вугілля встановлена на базисних умовах постачання, передбачених цим Договором та зазначається сторонами у відповідних специфікаціях до цього Договору. Фактична договірна ціна вугілля, яке постачається за цим Договором, буде розрахована за фактом приймання вугілля, з урахуванням положень цього Договору та приплат/скидок, обумовлених у специфікаціях (п. 3.2. Договору).

28.06.2023 сторонами Договору укладено Специфікацію № 17, відповідно до якої Товариство з обмеженою відповідальністю «Д.Трейдінг» зобов`язалось поставити, а позивач прийняти і оплатити вугілля, зокрема: вугілля кам`яне Г(Г1) (13-25) в кількості 3000,00 тон +/-10% за базовою ціною 8333,33 грн/тонна без ПДВ на загальну суму 29 999 988,00 грн, в т.ч. ПДВ - 4 999 998,00 грн.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Д.Трейдінг» виставлено позивачу рахунок на оплату № 2806-3 від 28.06.2023 на загальну суму 29 999 988,00 грн, в т.ч. ПДВ - 4 999 998,00 грн.

Пунктом 2 Специфікації № 17 визначено строк поставки: з 01.07.2023 по 31.07.2023.

Згідно з п. 3 Специфікації № 17 вантажоодержувач - ТОВ «Радехівський цукор» (код вантажоодержувача 5003), станції призначення вантажоодержувача: залізнична станція «Шманьківчики» (код: 363801) та/або залізнична станція «Козова» (код: 362404).

Поставка вугілля по цій специфікації здійснюється на умовах «СРТ, залізнична станція призначення» згідно з Міжнародними правилами тлумачення торгових термінів «Інкотермс» в редакції 2010 року.

За Актом приймання-передачі вугільної продукції № 0707-4 від 07.07.2023 до Договору Товариство з обмеженою відповідальністю «Д.Трейдінг» передало, а позивач прийняв 493,05 тонн вугільної продукції (вугілля кам`яне Г(Г1)(13-25) за ціною 8 333,33 грн/тонну без ПДВ на загальну суму 4 930 498,03 грн, в т.ч. ПДВ 20% - 821 749,67 грн.

Відповідно до залізничної накладної № 47827753 від 07.07.2023 відправником - ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» у вагонах №№ 60363751, 62007737, 61016788, 60359353, 52181799, 61190054, 62313820, 63870141, 55618581 відправлено вугілля масою 493050 кг (вантаж у твердому стані; вугілля загружено вище рівня бортів з «шапкою»; поверхня вантажу маркована вапном білого кольору) одержувачу - ТОВ «Радехівський цукор» згідно з Договором.

У графі 49 «Відмітки залізниці» зазначено: «Акт від 09.07.2023 № 462 про відчеп по ком.несправності. Дос. по накладній 41784844».

Так, вагони №№ 60363751 та 62313820 були затримані відповідачем та досилались окремо від основної партії товару, що вбачається із залізничної накладної № 41784844 від 10.07.2023 (графа 49 «відмітки залізниці») та відомості вагонів до вказаної накладної.

19.07.2023 на станції Шманьківчики Львівської залізниці складено Комерційний акт № 363801/1 за формою ГУ-22 про невідповідність маси вантажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах (недостача маси) з ознаками незбереженості вантажу, який підписано начальником станції ОСОБА_1 , комерційним агентом ОСОБА_2 та головним інженером ОСОБА_3.

Вказаний комерційний акт складено на відправку за залізничною накладною № 41784844 від 10.07.2023, у якому зазначено, що вказані вагони прибули досилкою до основної відправки № 47827753 від 07.07.2023 та яким встановлено, що вага вантажу нетто у вагоні № 62313820 склала 50450 кг, що менше ваги зазначеної у перевізному документі на 2900 кг, а вага вантажу нетто у вагоні № 60363751 склала 54150 кг, що менше ваги зазначеної у перевізному документі на 2150 кг. При цьому, цим комерційним актом засвідчено справність вагонів №№ 60363751 та 62313820.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що оскільки вагони, зазначені у накладній № 47827753 від 07.07.2023, прийняті до перевезення Залізницею без зауважень до вантажовідправника, а комерційним актом № 363801/1 від 19.07.2023 підтверджено справність вагонів №№ 60363751 та 62313820, саме відповідач відповідно до ст. 110 Статуту залізниць України має нести відповідальність за незбереження вантажу від часу його прийняття до перевезення і до моменту видачі вантажоодержувачу.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на недоведеність вини Залізниці у незбереженні вантажу під час перевезення. Зокрема, вказував, що позивачем не враховано норм природніх втрат вантажу, з урахуванням яких за розрахунком відповідача недостача по вагону № 62313820 становить 1833,00 кг, а по вагону № 60363751 - 1024,00 кг.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає таке.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 908 ЦК України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Згідно ч. 1 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ч. 3 ст. 909 Цивільного кодексу України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Згідно ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України (надалі - ГК України) умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями встановлюються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно - правовими актами.

За змістом ст. 307 ГК України, ст. 909 ЦК України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

Відповідно до ст. 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 457 від 06.04.1998, Статут залізниць України (надалі - Статут) визначає обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (ст. 3 Статуту).

Статтею 6 Статуту визначено, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил перевезення вантажів, і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої особи-одержувача і супроводжує вантаж до місця призначення.

Укладення договору перевезення вантажу шляхом складання транспортної накладної передбачено також ч. 2 ст. 307 ГК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 Статуту відправники повинні надати станції навантаження на кожне відправлення вантажу заповнену накладну (комплект перевізних документів). Станція призначення видає накладну одержувачу разом з вантажем.

Частиною 2 ст. 24 Статуту передбачено право залізниці перевіряти правильність відомостей, зазначених вантажовідправником у накладній, а також періодично перевіряти кількість та масу вантажу, що зазначаються у накладній.

За приписами ст. 37 Статуту під час здавання вантажів для перевезення відправником має бути зазначена у накладній їх маса, вантажі, що перевозяться насипом і наливом, а також інші вантажі, зважування яких на вантажних вагах неможливе, зважуються на вагонних вагах. Маса вантажів визначається відправником.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про залізничний транспорт» підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України.

Матеріалами справи, а саме, залізничною накладною № 47827753 (досильна № 41784844) підтверджується прийняття вантажу до перевезення Акціонерним товариством «Українська залізниця» (перевізник) від ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» (вантажовідправник) та здійснення його перевезення зі станції відправлення - Ароматная Придніпровської залізниці до станції призначення - Шманьківчики Львівської залізниці.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 924 ЦК України перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

За положеннями ст. 23 Закону України «Про залізничний транспорт» перевізники також несуть відповідальність за зберігання вантажу, багажу, вантажобагажу з моменту його прийняття і до видачі одержувачу, а також за дотримання терміну їх доставки в межах, визначених Статутом залізниць України. За незбереження (втрату, нестачу, псування, пошкодження) прийнятого до перевезень вантажу, багажу, вантажобагажу перевізники несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Статтею 105 Статуту визначено, що залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

Відповідно до ст. 113 Статуту за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Статтею 52 Статуту встановлено, що на станціях призначення залізниця зобов`язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу, зокрема, у разі прибуття вантажу з ознаками недостачі, псування або пошкодження під час перевезення на відкритому рухомому складі або у критих вагонах без пломб, якщо таке перевезення передбачене Правилами перевезення вантажів.

Статтею 110 Статуту передбачено, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

Відповідно до ст. 129 Статуту обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: а) невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах; б) у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу; в) псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу; г) повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу.

Залізниця зобов`язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу. В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми. Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами.

Як було вище зазначено, 19.07.2023 на станції Шманьківчики Львівської залізниці складено Комерційний акт № 363801/1 за формою ГУ-22 про невідповідність маси вантажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах (недостача маси) з ознаками незбереженості вантажу, у якому зафіксовано недостачу вантажу у вагоні № 62313820 - 2900 кг, а у вагоні № 60363751 - 2150 кг.

При цьому будь-які зауваження щодо форми, порядку складання, змісту вказаного комерційного акта та посадових осіб, які його підписали, а також факти його опротестування з боку сторін в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 130 Статуту право на пред`явлення до залізниці претензій та позовів у разі недостачі, псування або пошкодження вантажу має одержувач - за умови пред`явлення накладної, комерційного акта і документа, що засвідчує кількість і вартість відправленого вантажу.

Підпунктом 8 п. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним з способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Стаття 224 ГК України зобов`язує учасника господарських відношень, який порушив господарські зобов`язання або встановлені вимоги, які стосуються здійснення господарської діяльності, відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушені. Під збитками розуміються витрати, здійсненні уповноваженою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не отримані їй доходи, які уповноважена сторона отримала б у разі належного виконання зобов`язання або дотримання правил здійснення господарської діяльності іншою стороною.

Вимогами ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у разі порушення його цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитки визначаються, як втрата, яку особа отримала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила чи повинна зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально отримати при звичайних обставинах, якщо б його право не було порушено (упущена вигода).

Статтею 225 ГК України визначено вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування таких правових наслідків порушення зобов`язань як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. Відсутність хоча б одного з вище перелічених елементів, які створюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов`язань.

Згідно з ч. 2 ст. 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 13 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Стаття 623 ЦК України зобов`язує сторону, яка порушила зобов`язання відшкодувати завдані у результаті цього збитки.

Як підтверджено матеріалами справи, спірний вантаж прийнятий відповідачем до перевезення без зауважень, а прибуття вантажу з недостачею відбулось у справних залізничних вагонах, що підтверджується комерційним актом, що свідчить про те, що втрата частини вантажу відбулася під час перевезення.

Відповідно до ст. 114 Статуту залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, а саме, зокрема, за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі. Недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу (ст. 115 Статуту).

У якості доказів вартості відправленого вантажу позивачем надано рахунок постачальника № 2806-3 від 28.06.2023, у якому зазначено, що ціна однієї тони вантажу становить 8333,33 грн без ПДВ, а загальна сума вантажу з ПДВ становить 29 999 988,00 грн.

Як встановлено судом зі змісту наданого відповідачем відзиву на позовну заяву, останнім фактично не заперечуються обставини щодо допущення ним втрати вантажу під час перевезення, відповідач лише вказує не невірне визначення позивачем кількості недостачі вантажу, виходячи із норм природніх втрат.

Відповідно до п. 27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за № 862/5083, вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто. При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) для вантажів з мінеральним паливом - вугіллям кам`яним, становить 1% маси, зазначеної в перевізних документах.

Як вбачається із матеріалів справи, в залізничних накладних відсутні відомості про те, що спірні вантажі були відправлені вантажовідправником вантажоодержувачу у вологому стані. Навпаки, у графі 20 накладних № 47827753 та № 41784844 зазначено, про те, що вантаж відправлений у твердому стані.

Відповідно до розділу 1 ДСТУ 4082-2002 «Паливо тверде. Ситовий метод визначання гранулометричного складу», затвердженого наказом Держстандарту України від 19.03.2002 за № 163, цей стандарт поширюється на антрацит, кам`яне та буре вугілля, горючі сланці, а також на продукти їх перероблення (в подальшому - «паливо») і встановлює метод визначання грануло-метричного складу палива. З урахуванням визначення національними стандартами України кам`яного вугілля як твердого мінерального палива, при видачі вантажу з кам`яним вугіллям застосовується норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто), яка становить 1% маси вантажу, що зазначена в перевізних документах.

Суд вказує, що позивачем недостачу вантажу розраховано вірно, а саме, з урахуванням норми природної втрати - 1% у зв`язку з чим нестача вантажу за розрахунком позивача 5050 кг, що у вартості становить 39 534,98 грн.

Суд погоджується з твердженнями позивача, що посилання відповідача на норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто у розмірі 2% від маси вантажу є безпідставним, адже, вказаний розмір відсотку визначено Правилами для наступного (виключного) переліку вантажів: вантажі рідкі або здані до перевезення в сирому (свіжому) або у вологому стані; руда марганцева і хромова; кварцити у подрібненому стані (фракції 0-6 мм); мідний купорос; хімічна сировина навалом; солі; фрукти свіжі; овочі свіжі; шкіра оброблена і мокросолона; тютюн; м`ясо свіже.

Для мінерального палива яким є кам`яне вугілля п. 27 Правил видачі вантажів установлено норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто у розмірі 1% маси, зазначеної в перевізних документах. Окрім цього, інформації про визначення рівня вологості вантажу на момент виявлення недостачі (під час складання Комерційного акту) чи на момент передачі вантажу одержувачу немає.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, враховуючи вищевикладене та з огляду на встановлені судом обставини справи, наявні всі елементи складу правопорушення та, як наслідок, покладення на відповідача відповідальності за незбереження вантажу під час його перевезення.

Таким чином, позовні вимоги визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за покладаються на відповідача.

При розгляді даної справи позивачем також було заявлено клопотання про покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 16 497,00 грн.

Згідно зі ст. 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При цьому розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

Водночас, за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5, 6 ст. 126 ГПК України).

Отже, за змістом положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині ч. 4 ст. 129 ГПК України.

Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 129 цього Кодексу.

При цьому, за змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

На підтвердження понесених витрат на послуги із професійної правничої допомоги на суму 16 497,00 грн позивачем в матеріали справи надано:

- договір № 317НП/20 про надання підприємству правової допомоги від 01.01.2021 з додатками (додаткові угоди №№ 2, 3, 4 та протокол доручення № 317НП/20/4), відповідно до якого Адвокатське об`єднання «Галицька правнича група» бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу згідно умов цього договору на підставі заявок позивача та/або на підставі протоколів доручення (п. 2.1.);

- акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 739 від 30.11.2023 на суму 3 447,00 грн та звіт до цього акту;

- рахунок на оплату № 327 від 30.09.2023 на суму 1800,00 грн;

- платіжну інструкцію № 1С24755 від 07.12.2023 на суму 3447,00 грн;

- акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 141 від 30.09.2023 на суму 1800,00 грн та звіт до цього акту;

- акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 337 від 31.10.2023 на суму 11 250,00 грн та звіт до цього акту;

- платіжну інструкцію № 1С21383 від 07.11.2023 на суму 11 250,00 грн;

- рахунок на оплату № 431 від 30.11.2023 на суму 3 447,00 грн;

- платіжну інструкцію № 1С18870 від 12.10.2023 на суму 1800,00 грн;

- рахунок на оплату № 384 від 31.10.2023 на суму 11 250,00 грн.

Крім того, матеріали справи містять докази на підтвердження повноважень представника позивача - адвоката Боровця М.С., а саме: копію ордеру серії ВС № 1230470 від 27.10.2023 та копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1726 від 11.08.2010.

Відповідач, заперечуючи проти заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу, зазначає про те, що витрати у розмірі 16 497,00 грн є завищеними відносно складності даної справи, обсягу виконаної адвокатом роботи, необхідності надання правових послуг, а також такими, що не відповідають критерію розумної необхідності, у зв`язку з чим відповідач просить відмовити у стягненні на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу.

В той же час, відповідач не заявляє клопотання про зменшення заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з чим у даному випадку у суду відсутні підстави для зменшення таких витрат.

Судом встановлено, що акти здачі-приймання робіт (надання послуг) підписані електронними підписами сторонами без зауважень та претензій, та з яких вбачається, що адвокатським об`єднанням надано клієнту, а останнім відповідно прийнято послуги на суму 16 497,00 грн.

Із наданих позивачем звітів до актів виконаних робіт вбачається, що адвокатським об`єднанням надано клієнту наступні види послуг:

1. Вивчення, аналіз доказів до порушення провадження у справі, вивчення, аналіз законодавства та судової практики, визначення судової перспективи та стратегії у судовій справі - 2 год.

2. Усна консультація довірителя щодо надання додаткових документів в якості доказів у справі - 0,5 год.

3. Виготовлення позовної заяви, виготовлення та завірення додатків до позовної заяви, примірників позовної заяви з додатками для інших учасників справи - 8 год.

4. Виготовлення інших документів, передбачених процесуальним законодавством/виготовлення письмового пояснення на відзив на позовну заяву, виготовлення та завірення додатків, примірників заяви з додатками іншим учасникам справи - 4 год.

5. Виготовлення інших процесуальних документів у судовій справі, що передбачені процесуальним кодексом: заяви, клопотання, пояснення тощо та додатків до них/клопотання про долучення доказів з додатками - 3,83 год.

Суд вказує, що надані послуги правничої допомоги були прийняті та фактично оплачені позивачем.

Водночас як зазначає Верховний Суд у численних постановах, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України", заява № 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Оцінивши у порядку ст. 86 ГПК України надані позивачем докази витрат на послуги адвоката, враховуючи заперечення відповідача щодо покладення на останнього витрат позивача на професійну правничу допомогу, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, суд прийшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи, ціною позову та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Так, суд не може брати до уваги акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 141 від 30.09.2023 на суму 1800,00 грн та звіт до вказаного акту про надані адвокатом Боровець М.С. позивачу послуги, оскільки такі документи про надані позивачу послуги складені до видачі адвокату ордеру на надання правничої допомоги адвокату.

Крім того, як вбачається зі звіту до Акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 337 від 31.10.2023, визначені у цьому звіті послуги надавались адвокатами Боровець М.С. та Слободян В.С., в той час як доказів на підтвердження повноважень адвоката Слободян В.С. із представництва інтересів позивача у даній справі до суду не надано; всі документи, що подані в межах даної справи від позивача підписувались лише адвокатом Боровець М.С.

При цьому вказаний звіт до Акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 337 від 31.10.2023 містить таку послугу як виготовлення письмового пояснення на відзив на позовну заяву, виготовлення та завірення додатків, примірників заяви з додатками іншим учасникам справи. Проте, як вбачається із матеріалів справи, додаткові пояснення на відзив на позовну заяву подані позивачем до суду 22.11.2023 через систему «Електронний Суд», що не передбачало безпосереднього виготовлення цих пояснень шляхом їх роздрукування та завірення додатків. Водночас до вказаних додаткових пояснень не додано значного обсягу додатків, а додано лише копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та квитанцію про доставку цих пояснень в електронний кабінет відповідача, що свідчить про завищення визначеного адвокатом часу на надання відповідної послуги.

Жодних інших заяв, крім клопотання про долучення доказів понесених витрат на правничу допомогу, підготовка якого включена у звіт до Акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 739 від 30.11.2023, позивач до суду не подавав.

Отже, суд дійшов висновку не присуджувати позивачу, на користь якого ухвалено судове рішення, всі його витрати на професійну правову допомогу, що заявлені до стягнення.

Так, суд вважає таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та змісту підготовлених адвокатом позивача процесуальних документів, часткове задоволення заяви позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 5 500,00 грн, у зв`язку з чим у решті заявленої до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу суд відмовляє, що відповідає висновку, викладеному у п. 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Радехівський цукор» (80250, Львівська область, Червоноградський район, с. Павлів, проспект Юності, буд. 39; ідентифікаційний код 36153189) збитки у розмірі 39 534,98 грн, судовий збір у розмірі 2 684,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500,00 грн.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 15.01.2024.

Суддя Т. Ю. Трофименко