ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2023 року м.Дніпро Справа № 904/2571/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О. (доповідач)

суддів: Кощеєва І.М., Чус О.В.

при секретарі судового засідання: Бурчак А.Ю.

Представники сторін:

від відповідача: Бондаренко Віталій Юрійович, посвідчення №2103 від 05.07.2019 р., адвокат;

представник позивача в судове засідання не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.08.2023 (повний текст складено та підписано 18.08.2023 суддя Євстигнеєва Н.М.) у справі №904/2571/23

за позовом Акціонерного товариства "Дніпрометробуд", м. Дніпро

до Акціонерного товариства "Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті" в особі представництва "Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті", м.Дніпро

про стягнення 718 514,06грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Акціонерне товариство "Дніпрометробуд" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просив суд стягнути з Акціонерного товариства "Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті" в особі представництва "Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті" заборгованісті у розмірі 718 514,06грн, яка складається з :

- основного боргу у розмірі 656 850,15грн;

- пені у розмірі 40 114,50грн;

- 3 % річних у розмірі 5 323,99грн;

- інфляційних втрат у розмірі 16 225,42грн.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.08.2023 у справі №904/2571/23 позовні вимоги Акціонерного товариства "Дніпрометробуд" до Акціонерного товариства "Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті" в особі представництва "Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті" про стягнення 718 514,06 грн. задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства "Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті" в особі представництва "Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті" на користь позивача заборгованість з орендної плати в сумі 547 375,13 грн, пеню в сумі 33428,76 грн, 3 % річних в сумі 4406,90 грн, втрати від інфляції в сумі 13553,2 грн та витрати по сплаті судового збору в сумі 8981,46грн У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що 30.10.2020р. між Акціонерним товариством "Дніпрометробуд" (орендодавець) та Акціонерним товариством "Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті" (орендар) укладений договір оренди нежитлового приміщення № 3-ДО (далі - договір). Із урахуванням умов Додаткової угоди № 3 від 01.10.2021 договір оренди нежилого приміщення № 3-ДО від 30.04.2020 продовжено на строк: з 01.07.2022 по 30.03.2023, з 01.04.2023 по 30.12.2023.

На виконання умов договору оренди між позивачем та відповідачем складені Акти про надання послуг:

№ 148 від 31.10.2022 на суму 105 954,85грн (за жовтень 2022 року), а.с.19;

№ 172 від 30.11.2022 на суму 108 603,72грн (за листопад 2022 року), а.с.20;

№ 190 від 31.12.2022 на суму 109 363,94грн (за грудень 2022 року), а.с.21;

№ 17 від 31.01.2023 на суму 110 129,49грн (за січень 2023 року), а.с.22;

№ 30 від 28.02.2023 на суму 111010,54грн (за лютий 2023 року), а.с.23;

№ 42 від 31.03.2023 на суму 111787,61грн (за березень 2023 року), а.с.24, які підписані сторонами без зауважень, скріплені печатками.

Відповідач свої зобов`язання зі сплати орендної плати не виконав, заборгованість за період з жовтня 2022 року по березень 2023 року складає 656 850,15грн, з яких: 547 375,13грн - заборгованість з орендної плати, 109475,02грн - податок на додану вартість.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції Відповідач не заперечував проти стягнення заборгованості з орендної плати у сумі 547 375,13грн, однак зазначав, що вимога про стягнення суми 109 475,02грн заявлена передчасно у зв`язку з невиконанням позивачем умов договору та закону щодо реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних. Так, у відповідності до умов п. 10.7 договору відповідач притримав оплату послуг на суму податкового кредиту з ПДВ (109475,02грн), який орендар мав би отримати за податковими накладними за період з жовтня 2022 року по березень 2023 року, а саме:

в листопаді 2022 року притримав оплату послуг оренди за Договором за жовтень 2022 року в розмірі суми податкового кредиту з ПДВ, який Орендар мав отримати за вищевказаний період, що складає 17659,14 грн. грн;

в грудні 2022 року Орендар притримав оплату послуг оренди за Договором за листопад 2022 року в розмірі суми податкового кредиту з ПДВ, який Орендар мав отримати за вищевказаний період, та що складає 18100,62 грн;

в січні 2023 року Орендар притримав оплату послуг оренди за Договором за грудень 2022 року в розмірі суми податкового кредиту з ПДВ, який Орендар мав отримати за вищевказаний період, що складає 18227,32 грн;

в лютому 2023 року Орендар притримав оплату послуг оренди за Договором за січень 2023 року в розмірі суми податкового кредиту з ПДВ, який Орендар мав отримати за вищевказаний період, та що складає 18354,91 грн;

в березні 2023 року Орендар притримав оплату послуг оренди за Договором за лютий 2023 року в розмірі суми податкового кредиту з ПДВ, який Орендар мав отримати за вищевказаний період, та що складає 18501,76 грн;

в квітні 2023 року Орендар притримав оплату послуг оренди за Договором за березень 2023 року в розмірі суми податкового кредиту з ПДВ, який Орендар мав отримати за вищевказаний період, та що складає 18631,27 грн.

Повідомлення про притримання оплати послуг на суму податкового кредиту з ПДВ за спірний період направлялись на адресу позивача.

За наведеного, місцевий господарський суд погодився з доводами відповідача про відсутність підстав для стягнення заборгованості у розмірі 109 475,02грн.

Оскільки доказів оплати заборгованості за період з жовтня 2022 року по березень 2023 року у розмірі 547 375,13грн (656850,15грн - 109475,02грн) станом на час розгляду справи відповідач суду не надав, доводів, наведених в обґрунтування позову, не спростував, місцевий госоподарський суд дійшов висновку про обгрунтованість заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 547 375,13грн та визнав їх такими, що підлягають задоволенню.

Позивач нарахував відповідно до положень п. 10.3 договору за порушення строків оплати орендної плати більше чим на два місяці пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (діючої в період, за який сплачується пеня) від простроченої суми за кожний день прострочення у розмірі 40 114,50грн за загальний період з 23.12.2022 по 20.04.2023.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, суд першої інстанції дійшов висновку, що стягненню підлягає пеня у сумі 33428,76грн, із розрахунку:

на суму заборгованості 88295,71грн за жовтень 2022 року пеня за період з 23.12.2022 по 20.04.2023 складає 14 393,41грн,

на суму заборгованості 90 503,10 грн за листопад 2022 року за період з 25.01.2023 по 20.04.2023 складає 10662,01грн,

на суму заборгованості 91136,62грн за грудень 2022 року за період з 23.02.2023 по 20.04.2023 складає 7116,15грн,

на суму заборгованості 91774,58грн за січень 2023 року пеня за період з 11.04.2023 по 20.04.2023 складає 1257,19грн.

Здійснивши перерахунок нарахованих 3 % річних у розмірі 5 323,99грн за період з 23.10.2022 по 20.04.2023 та інфляційні втрати у розмірі 16 225,42грн), місцевий господарський суд дійшов висновку, що стягненню підлягаю 3% річних у сумі 4406,90грн із розрахунку:

на суму заборгованості 88295,71грн за жовтень 2022 року 3% річних за період з 25.10.2022 по 20.04.2023 складає 1291,78грн (початок прострочки визначено з урахуванням ч.5 ст. 254 ЦК України);

на суму заборгованості 90 503,10 грн за листопад 2022 року за період з 25.11.2023 по 20.04.2023 складає 1093,48грн;

на суму заборгованості 91136,62грн за грудень 2022 року за період з 23.12.2023 по 20.04.2023 складає 891,39грн;

на суму заборгованості 91774,58грн за січень 2023 року за період з 11.02.2023 по 20.04.2023 складає 520,48грн;

на суму заборгованості 92508,78грн за лютий 2023 року за період з 28.02.2023 по по 20.04.2023 складає 395,38грн (початок прострочки визначено з урахуванням ч.5 ст. 254 ЦК України);

на суму заборгованості 93156,34грн за березень 2023 року за період з 24.03.2023 по 20.04.2023 складає 214,39грн та втрат від інфляції в сумі 13553,2грн із розрахунку:

на заборгованість жовтня 2022 року в сумі 88295,71грн за період з листопада 2022 року по березень 2023 року індекс інфляції становить 104,5%, відповідно втрати від інфляції складають 3973,31 грн (88295,71грн х 104,5%=92269,02грн-88295,71грн);

на заборгованість листопада 2022 року в сумі 90 503,10 грн за період з листопада 2022 року по березень 2023 року індекс інфляції становить 103,8%, відповідно втрати від інфляції складають 3439,12грн (90 503,10 грн х 103,8%=93942,22грн - 90 503,10 грн);

на заборгованість грудня 2022 року в сумі 91136,62грн за період з січня 2023 року по березень 2023 року індекс інфляції становить 103,0%, відповідно втрати від інфляції складають 2734,10грн (91136,62грн х 103,0%=93870,72грн -91136,62грн);

на заборгованість січня 2023 року в сумі 91774,58грн за період з лютого 2023 року по березень 2023 року індекс інфляції становить 102,2%, відповідно втрати від інфляції складають 2019,04грн (91774,58грн х102,2%= 93793,62грн - 91774,58);

на заборгованість лютого 2023 року в сумі 92508,78грн - за березень 2023 року індекс інфляції становить 101,5%, відповідно втрати від інфляції складають 1387,63грн (92508,78грнх101,5%=93896,41грн - 92508,78грн).

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Не погодившись з вказаним рішенням, Акціонерне товариство "Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті" подало апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.08.2023 по справі №904/2571/23 в частині стягнення пені, та зменшити її розмір до 1671,43 грн.

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Апеляційна скарга обгрунтована наступним:

Апелянт зазначає, що базою нарахування пені був основний борг в розмірі 656850,15 грн. Рішенням суду сума основного боргу була зменшена на суму 109475,02 грн., як заявлений передчасно, відповідно розрахунок пені здійснено Позивачем невірно.

Вважає, що позивач повинен був подати новий розрахунок штрафних санкцій з урахуванням фактичної суми основного боргу, що ним здійснено не було.

Разом з тим, суд самостійно, без будь яких заяв/клопотань Позивача, перерахував розмір пені пропорційно задоволених вимог за основним боргом Відповідача. При цьому Позивач, під час судового слухання, наполягав на стягнення пені в повному обсязі (40114,50 грн.).

Відповідно суд вийшов за межі заявлених Позивачем вимог щодо стягнення пені.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає, що оскаржуване рішення прийнято Господарським судом Дніпропетровської області з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі Представництва «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті» міркування щодо необхідності його зміни є безпідставними в повному обсязі. Просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.08.2023р. по справі №904/2571/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу Представництва «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті» - без задоволення.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.09.2023 року у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Дармін М.О. (доповідач), судді: ОСОБА_1, Кощеєв І.М.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.09.2023 року відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 904/2571/23. Доручено Господарському суду Дніпропетровської області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи №904/2571/23.

20.09.2023 року матеріали справи №904/2571/23 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Рішенням ВРП від 28.09.2023 р. звільненно ОСОБА_1 з посади судді Центрального апеляційного господарського суду у зв`язку з поданням заяви про відставку. На підставі розпорядження керівника апарату суду №2332/23 від 28.09.2023, проведено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.09.2023 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Дарміна М.О. (доповідач), суддів: Кощеєва І.М., Чус О.В.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 28.09.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.08.2023 у справі №904/2571/23. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 12.12.2023 о 12:00 годин.

12.12.2023 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, підтверджено матеріалами справи і не оспорюється сторонами спору:

30.10.2020 між Акціонерним товариством "Дніпрометробуд" (орендодавець) та Акціонерним товариством "Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті" (орендар) укладений договір оренди нежитлового приміщення № 3-ДО (далі - договір).

Відповідно до п. 1.2 договору майно передається в оренду з метою використання його в діяльності орендаря, пов`язаної з завершенням будівництва метрополітену у м. Дніпрі. Протягом строку дії договору оренди орендар використовує об`єкт оренди за їх цільовим призначенням.

Згідно з п. 2.1 договору (в редакції Додаткової угоди № 3 від 01.10.2021) об`єктами оренди є нерухоме майно, яке розташоване за адресою: місто Дніпро, проспект Сергія Нігояна (Калініна), 32:

склад для матеріалів металевий площею 332,5 м2;

ангар з чавунних тюбінгів площею 87,2 м2;

будова приміщень для ремонту автомобілів загальною площею 41,5 м2;

будівля вентиляторної загальною площею 64,3 м2;

виробничий майданчик загальною площею 7.005 м2, кадастровий номер :07:491, нормативна грошова оцінки земельної ділянки на дату укладання договору становить 11 679 316,11 грн.

Пунктом 4.1 договору, з урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 3 від 01.10.2021, визначено, що орендна плата за користування об`єктами оренди щомісяця за 1м2 площі (розрахунок проведено на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786, який є невід`ємною частиною договору за базовий місяць (жовтень) становить:

склад для матеріалів металевий - 51,16 грн, з урахуванням ПДВ 8,53 грн;

ангар з чавунних тюбінгів 57,68 грн, з урахуванням ПДВ 9,61 грн;

будова приміщень для ремонту автомобілів - 119,90 грн, з урахуванням ПДВ 19,98грн;

будівля вентиляторної - 42,77 грн, з урахуванням ПДВ 7,13 грн;

виробничий майданчик - 8,28 грн, з урахуванням ПДВ 1,38 грн.

Загальна сума орендної плати за користування об`єктами оренди (загальна площа 7005 м2) за базовий місяць оренди становить 85017,65 грн, у тому числі ПДВ 14109,61 грн.

Щомісячно, до 10 числа поточного місяця, Орендодавець виставляє Орендарю рахунок на сплату орендної плати за поточний місяць. Акти виконаних робіт та податкові накладні надаються Орендарю відповідно до чинного законодавства (п.4.3. договору).

Сплата орендної плати за Договором оренди проводиться на підставі наданого рахунку протягом 10 (десяти) календарних днів, з моменту отримання такого рахунку Орендарем (п.4.4. договору).

Пунктом 4.8 договору передбачено, що розмір орендної плати за кожний місяць оренди визначається шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць (починаючи з першого місяця оренди), на індекс інфляції за останній відомий на дату виставлення відповідного рахунку місяць.

Обов`язок своєчасно і в повному обсязі сплачувати Орендодавцю передбачену Договором оренди орендну плату та інші платежі відповідно до умов Договору оренди передбачено п.5.3. договору.

Відповідно до п. 10.3 договору за порушення строків оплати орендної плати більше чим на два місяці орендар сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (діючої в період, за який сплачується пеня) від простроченої суми за кожний день прострочення.

Пунктом 10.7. договору передбачено право орендаря застосувати до орендодавця оперативно-господарську санкцію у разі не реєстрації податкової накладної (розрахунку коригування до податкової накладної) в Єдиному реєстрі податкових накладних або в разі порушення Орендодавцем порядку її заповнення.

Під оперативно-господарською санкцією Сторони розуміють право Орендаря притримати в наступному місяці оплату послуг на суму податкового кредиту з ПДВ, який Орендар мав отримати за податковою накладною (з розрахунком коригування до податкової накладної), не зареєстрованою Орендодавцем в Єдиному реєстрі податкових накладних або неналежно заповненої податкової накладної до моменту надання Орендодавцем належним чином оформленої та зареєстрованої податкової накладної (розрахунку коригування до податкової накладної).

В разі не реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних в граничний термін, передбачений законодавством, зобов`язання Орендаря на суму притриманих послуг вважаються виконаними.

Договір оренди набуває чинності з дати його підписання сторонами і діє до 30.06.2022.

Сторони за взаємною згодою можуть продовжити дію договору оренди шляхом укладення додаткової угоди до договору оренди. Орендна плата нараховується з дня підписання акта прийому-передачі об`єкта оренди (п. 12.1 договору, з урахуванням змін внесених додатковою угодою № 3 від 01.10.2021).

Додаткова угода № 3 від 01.10.2021 набирає чинності з моменту її підписання сторонами (п.6 цієї угоди).

Додаткова угода про продовження строку дії договору між сторонами не укладалась, що не заперечується сторонами.

Із урахуванням умов Додаткової угоди № 3 від 01.10.2021 договір оренди нежилого приміщення № 3-ДО від 30.04.2020 продовжено на строк: з 01.07.2022 по 30.03.2023, з 01.04.2023 по 30.12.2023.

Згідно Акту прийому-передачі від 30.04.2020 до договору оренди нежитлового приміщення № 3-ДО від 30.04.2020 та акту прийому-передачі від 01.10.2021 до додаткової угоди № 3 до договору оренди нежитлового приміщення № 3-ДО від 30.04.2020, позивач передав в оренду майно відповідачу.

На виконання умов договору оренди між позивачем та відповідачем складені Акти про надання послуг:

№ 148 від 31.10.2022 на суму 105 954,85грн (за жовтень 2022 року), а.с.19;

№ 172 від 30.11.2022 на суму 108 603,72грн (за листопад 2022 року), а.с.20;

№ 190 від 31.12.2022 на суму 109 363,94грн (за грудень 2022 року), а.с.21;

№ 17 від 31.01.2023 на суму 110 129,49грн (за січень 2023 року), а.с.22;

№ 30 від 28.02.2023 на суму 111010,54грн (за лютий 2023 року), а.с.23;

№ 42 від 31.03.2023 на суму 111787,61грн (за березень 2023 року), а.с.24.

Акти про надання послуг підписані сторонами без зауважень, скріплені печатками.

Відповідно до пункту 4.3. договору оренди позивачем на адресу відповідача виставлені рахунки - фактура: № 194 від 12.10.2022 на суму 105 954,85грн, № 210 від 14.11.2022 на суму 108 603,72грн, № 253 від 12.12.2022 на суму 109 363,94грн, №18 від 31.01.2023 на суму 110 129,49грн, № 32 від 15.02.2023 на суму 111 010,54грн, № 49 від 13.03.2023 на суму 111787,61грн (а.с.13-18).

Відповідач свої зобов`язання зі сплати орендної плати не виконав, заборгованість за період з жовтня 2022 року по березень 2023 року складає 656 850,15грн, з яких: 547 375,13грн - заборгованість з орендної плати, 109475,02грн - податок на додану вартість.

У зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку зі сплати орендної плати позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 656 850,15грн; пеню у розмірі 40 114,50грн за загальний період з 23.12.2022 по 20.04.2023; 3 % річних у розмірі 5 323,99грн за період з 23.10.2022 по 20.04.2023 та інфляційні втрати у розмірі 16 225,42грн, нараховані з листопада 2022 року по березень 2023 року.

Відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 109 475,02грн (податок на додану вартість) та повністю відмовити в стягненні штрафних санкцій, 3 % річних та втрат від інфляції.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:

Предметом апеляційного оскарження є рішення місцевого господарського суду в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 33428,76 грн і, відповідно, відмови в задоволені клопотання відповідача про зменшення пені до 1671,43 грн.

З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині встановлення обставин того, що 30.04.2020р. між Акціонерним товариством "Дніпрометробуд" (орендодавець) та Акціонерним товариством "Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті" (орендар) було укладено договір оренди нежитлового приміщення № 3-ДО, який, з урахуванням умов Додаткової угоди № 3 від 01.10.2021 продовжено на строк: з 01.07.2022 по 30.03.2023, з 01.04.2023 по 30.12.2023. На виконання умов договору оренди між позивачем та відповідачем складені Акти про надання послуг. Відповідач свої зобов`язання зі сплати орендної плати не виконав, заборгованість за період з жовтня 2022 року по березень 2023 року складала 656 850,15грн, з яких: 547 375,13грн - заборгованість з орендної плати, 109475,02грн - податок на додану вартість.

Заперечуючи проти задоволення заявлених позовних вимог, відповідь у своєму відзиві зазначав про наступне:

« … На дату подання відзиву, податкові накладні на суму податкового кредиту з ПДВ, який Відповідач мав отримати, Позивачем не зареєстровані в ЄРПН…

… Відповідач письмово повідомляв Позивача про факт притримання суми в розмірі суми ПДВ за вищевказаний період.

Вважаємо, що вимоги Позивача в розмірі 109475,02 грн. основного боргу заявлені передчасно та не підлягають задоволенню.

Відповідно, розрахунок штрафних санкцій, інфляційних витрат та річних, здійснений Позивачем, не береться до уваги, оскільки розрахований з іншої суми основного боргу…» (а.с. 38-39).

Відповідно до частин 1-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України:

1. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

2. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

З урахуванням вищевикладенного, місцевий господарський суд, частково задовольняючи позовні вимоги, правомірно встановив, що вимоги про стягнення основного боргу в сумі 109 475,02 грн заявлені передчасно у зв`язку із застосуванням Представництвом «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на підставі п.10.7 договору оренди №3-ДО від 30.04.2020р. оперативно-господарської санкції у вигляді притримання оплати послуг з оренди майна на суму податку на додану вартість у складі вартості даних послуг до реєстрації податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до частин 1-3 статті 236 Господарського процесуального кодексу України:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Завданням господарського судочинства, відповідно до частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що: « … Позивач вимагав стягнути пеню в розмірі 40114,50 грн. за прострочення грошового зобов`язання (період нарахування пені з 23.12.2022 по 20.04.2023 р.) При цьому базою нарахування пені був основний борг в розмірі 656850,15 грн. Рішенням суду сума основного боргу була зменшена на суму 109475,02 грн., як заявлений передчасно, відповідно розрахунок пені здійснено Позивачем невірно.

На нашу думку, Позивач повинен був подати новий розрахунок штрафних санкцій з урахуванням фактичної суми основного боргу, що ним здійснено не було

Разом з тим, суд самостійно, без будь яких заяв/клопотань Позивача, перерахував розмір пені пропорційно задоволених вимог за основним боргом Відповідача. При цьому Позивач, під час судового слухання, наполягав на стягнення пені в повному обсязі (40114,50 грн.).

Відповідно суд вийшов за межі заявлених Позивачем вимог щодо стягнення пені…» визнаються колегією суддів надуманими і такими, що завданням господарського судочинства.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, неустойка, виходячи з приписів статей 546, 549 Цивільного кодексу України та статті 230 Господарського кодексу України має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Згідно із частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Крім того, господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору, тощо, що відповідає нормам закону. Добросовісність, розумність та справедливість є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб. В свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об`єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.

Суд враховує і те, що цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Отже, цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності. Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18.

Згідно з частиною 1 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити майновий стан сторін, співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, а також чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Суд відзначає, що вказане питання вирішується судом з урахуванням приписів статті 86 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Аналогічний висновок щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення пені, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладений також у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 22.04.2019 у справі № 925/1549/17, від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18.

Відповідно до частини 4 статті 165 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Відповідні доводи апеляційної скарги в частині того, що : « …Відповідач знаходиться в досить скрутному матеріальному становищі, має заборгованість по заробітній платі, єдиному соціальному внеску. В даний час у відношенні Відповідача відкрито виконавче провадження по примусовому стягненню суми єдиного соціального внеску в розмірі 3 270 444,92 грн.

Кошти на рахунках Відповідача відсутні та на них накладено арешт державним виконавцем. Також накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно Відповідача.

Вищевказані обставини стали відомі Відповідачу після прийняття рішення по справі, тому відповідні докази не подавалися до суду першої інстанції. Відповідно просимо долучити нові докази до матеріалів справи.

Відповідно до практики Верховного Суду, зокрема, у постанові від 04.06.2018 р. у справі № 908/1453/14, від 21.01.2021 р. у справі № 927/704/19, від 30.03.2021 р. у справі 902/538/18, обставинами, на які сторони справи можуть посилатися при розгляді питання про зменшення неустойки, є:

критичний фінансово-господарський стан суб`єкта господарювання;

наявність заборгованості із заробітної плати;

наявність податкового боргу;

зменшення прибутку підприємства;

відсутність коштів на банківських рахунках;

потреба в грошових коштах для підтримання технологічного процесу виробництва;

монопольне становище контрагента;

стягнення 3 відсотків річних та інфляційних нарахувань;

існування дебіторської заборгованості.

Відповідно до усталеної судової практики вважаємо, що пеня може бути зменшена до 5% від задоволеного розміру пені в суді першої інстанції. Тобто до 1671,43 грн…» відхиляються колегією суддів як такі, на які відповідач позбавляється права посилатися з підстав визначених в частині 4 статті 165 Господарського процесуального кодексу України.

З урахуванням вищевикладенного, беручи до уваги правове призначення штрафних санкцій, надаючи оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів визнає вірним висновок суду першої інстанції в частині наявності підстав для стягнення пені у розмірі 33428,76 грн, яка є розумним та оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та такою, що запобігатиме настанню негативних наслідків як для позивача, так і для відповідача.

Відповідно до частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

04.12.2023 від позивача на адресу Центрального апеляційного господарського суду надійшло клопотання, в якому останній просить:

-долучити до матеріалів справи копію заяви про зарахування зустрічних вимог від 30.11.2023 вих. №LET-LIM-GEN-003220;

- долучити до матеріалів справи копію рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.08.2023 по справі №904/4099/22;

- долучити до матеріалів справи копію наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 25.09.2023 по справі №904/4099/22;

-скасувати рішення суду першої інстанції по справі №904/2571/23 в частині стягнення основного боргу в розмірі 313173,35 грн;

-закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу в розмірі 313173,35 грн.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з`ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об`єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Колегія суддів зауважує на тому, що в поданому клопотанні відповідач фактично посилається на зміну обставин, яка відбулась вже після прийняття оскаржуваного рішення. На момент подання позову та на момент прийняття рішення, а саме 16.08.2023, предмет спору існував і розмір заборгованості перед позивачем залишався незмінним.

Враховуючи вищевикладене, вищезазначене, додані до клопотання від 04.12.2023р. докази не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції, як такі, що подані в порушення положень частини 3 статті 269 Господарського процесуального кодексу України. Вказаних доказів Позивач до матеріалів справи не надавав. Про їх існування на момент винесення рішення суду першої інстанцїі не було відомо,

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Відповідно до частин 1, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Під час розгляду справи, колегією суддів не встановлено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення та неправильного застосування норм матеріального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні суду першої інстанції, яке є предметом апеляційного оскарження.

З урахуванням вищевикладеного, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.08.2023 у справі №904/2571/23 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Акціонерного товариства "Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті" на нього, відповідно, підлягає залишенню без задоволення.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 16167,24 грн. покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.08.2023 у справі №904/2571/23 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.08.2023 у справі №904/2571/23 - залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 16167,24 грн покласти на Акціонерного товариства "Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 04.03.2024.

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя О.В. Чус