РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.10.2023Справа № 910/10422/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Гаврищук К.М., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "АГРО-ЕКО ХХІ" вул. Центральна буд. 40, с. Крушанівка, Кам`янець-Подільський район, Хмельницька область, 32390

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Твін Експерт" площа Спортивна 1А, м. Київ, 01601

про стягнення 1 369 700,00 грн.

Представники сторін:

від позивача: Сергійчук Ю.В.

від відповідача: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "АГРО-ЕКО ХХІ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Твін Експерт" про стягнення 1 369 700,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору № 1 про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги від 27.10.2015 року в частині своєчасного та повного повернення наданих коштів, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.07.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/10422/23, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 10.08.2023 року.

Судом встановлено, що до початку судового засідання 10.08.2023 року від уповноваженого представника відповідача через канцелярію суду 10.08.2023 року надійшов відзив на позовну заяву б/н від 10.08.2023 року, з запитаннями до позивача в порядку ст. 90 ГПК України, а також з доданим клопотанням б/н від 10.08.2023 року про витребування у позивача оригіналів письмових доказів, а саме договору надання поворотної безвідсоткової фінансової № 1 від 27.10.2015 року, укладений між ТОВ "ВКФ "Агро-Еко ХХІ" та ТОВ "Твін Експерт" (копія якого є додатком до позовної заяви) та акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2023 року по 01.02.2023 року ТОВ "ВКФ "Агро-Еко ХХІ" і ТОВ "Твін Експерт" (копія якого є додатком до позовної заяви), які судом долучені до матеріалів справи.

Зокрема, в поданому відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що в період з 22.04.2015 року по 20.08.2021 року керівником відповідача був гр. ОСОБА_1 , повноваження якого щодо розпорядження грошовими коштами та майном Товариства з обмеженою відповідальністю «Твін Експерт» за Статутом відповідача обмежені в межах суми, що не перевищує 300 000,00 грн. Разом із тим, з 21.08.2021 року керівником товариства є Волошко М.Е. , про що внесено відповідні зміни до ЄДРПОУ, якому при зміні керівника не передавались первинні бухгалтерські документи, оригінал спірного Договору та нічого не відомо про факт та обставини укладення правочину. Окрім цього, як зазначає відповідач, за результатами аналізу банківських операцій по рахунку за період 2015 року - 2023 роки жодного платежу від позивача за Договором № 1 від 27.10.2015 року не виявлено, а також позичальником не надано жодних первинних документів на підтвердження викладених в позовній заяві обставин перерахування коштів.

Додатково відповідач зазначає, що 18.10.2017 року товариством було повернуто поворотну фінансову допомогу в розмірі 5 400 000,00 грн., а також стверджує, що наданий позивачем суду акт звірки взаєморозрахунків між сторонами за період 01.01.2023 - 01.02.2023 року містить ознаки підроблення та є недостовірним. Відзив судом долучений до матеріалів справи.

У підготовчому судовому засіданні 10.08.2023 року для надання позивачем для огляду оригіналів документів, витребуваних відповідачем, отримання відзиву на позовну заяву та надання відповідей на запитання в порядку ст. 90 ГПК України, а також надання позивачем відповіді на відзив протокольною ухвалою оголошено перерву до 20.09.2023 року.

Судом доведено до відома сторін, що до початку судового засідання через канцелярію суду 17.08.2023 року від уповноваженого представника позивача надійшла заява б/н від 10.08.2023 року про долучення доказів на виконання вимог ухвали суду від 17.07.2023 року, а саме копій платіжних доручень на загальну суму 3 615 000,00 грн. та виписки банку, а також 25.08.2023 року надійшли клопотання б/н від 21.08.2023 року про витребування доказів у відповідача, а саме повну виписку по особових рахунках ТОВ "Твін Експерт" з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року та з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року та відповідь на відзив б/н від 21.08.2023 року, з доказами направлення іншій стороні, в якій позивач заперечує проти доводів відповідача та зазначає, що згідно витягу з ЄДПРОУ обмежень директора відповідача на вчинення дій від імені товариства не виявлено, товариством - позичальником схвалено правочин шляхом повернення отриманої безвідсоткової фінансової допомоги, а надання грошових коштів та їх часткове повернення підтверджується виписками банку. Додатково позивач наголошує, що акт звірки розрахунків був отриманий від відповідача засобами поштового зв`язку підписаним та засвідченим печаткою ТОВ «Твін Експерт» та зазначає, що грошові кошти, отримані від відповідача 12.10.2017 року в сумі 5 400 000,00 грн. зараховані за іншим договором про надання поворотної фінансової допомоги № 1, укладеним між сторонами 12.10.2017 року. До відповіді на відзив позивачем надана заява свідка - гр. ОСОБА_3 , який перебував на посаді директора ТОВ «Агро-Еко-ХХІ» як на момент укладення спірного Договору № 1 від 27.20.2015 року, так і наданий час. Документи судом долучені до матеріалів справи.

Також через систему "Електронний суд" від представника відповідача 06.09.2023 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив б/н від 06.09.2023 року з доказами направлення на адресу іншої сторони, в якому відповідач заперечує обставини що дійсного змісту (умов) Договору № 1 від 27.10.2015 року, підписання останнього особисто директором ОСОБА_4 , та достовірність акту звірки, наданого позивачем; заява б/н від 06.09.2023 року про виклик свідків, а саме гр. ОСОБА_3 , директора ТОВ ВКФ "Агро-Еко ХХІ", гр. ОСОБА_5 , кінцевого бенефіціарного власника ТОВ ВКФ "Агро-Еко ХХІ", гр. ОСОБА_6 , керівника ТОВ "ХОЛОДПРОДКОНТРАКТ", та клопотання б/н від 06.09.2023 року про призначення почеркознавчої експертизи та судової технічної експертизи документів. Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.

Розглянувши в підготовчому судовому засіданні 20.09.2023 року подане 25.08.2023 року клопотання позивача про витребування доказів у відповідача, а саме оригіналів повної виписки по особових рахунках ТОВ "Твін Експерт" з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року та з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року, а також клопотання уповноваженого представника відповідача б/н від 06.09.2023 року про призначення почеркознавчої експертизи та судової технічної експертизи документів, за умови наявності інших доказів, що можуть підтвердити або спростувати обставини справи та у зв`язку з відсутністю процесуальної необхідності, судом протокольною ухвалою відмовлено в задоволенні вказаних клопотань сторін.

Також, розглянувши в підготовчому судовому засіданні 20.09.2023 року клопотання представника відповідача про допит свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , за умови можливості надання нотаріально посвідчених заяв свідка, наявність яких є передумовою виклику свідків для допиту відповідно до ч. 1 ст. 89 ГПК України, та відсутності таких документів, на даній стадії підготовчого провадження судом протокольною ухвалою відмовлено в клопотанні представника відповідача про виклик свідків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2023 року враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі № 910/10422/23 та призначення справи до судового розгляду по суті на 19.10.2023 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.2023 року задоволене клопотання ТОВ ВКФ "Агро-Еко ХХІ" про участь у судовому засіданні 19.10.2023 року в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

До початку судового засідання 19.10.2026 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача 18.10.2023 року надійшла заява б/н від 18.10.2023 року про розгляд справи по суті без участі представника «Твін Експерт», в якій також відповідач заперечує проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву; заява б/н від 18.10.2023 року про застосування строків позовної давності. Заява судом долучена до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, а також заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін на час проведення судового засідання 19.10.2023 року до суду не надходило.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 19.10.2023 року уповноважений представник позивача приймав участь в режимі відеоконференції, уповноважений представник відповідача в судове засідання не з`явився.

Про дату, час і місце проведення судового засідання 19.10.2023 року відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою представника відповідача б/н від 20.09.2023 року.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вищевикладене, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю "Енержі Сервіс" не скористалося наданими йому процесуальними правами, зокрема, представник відповідача не прибув в судове засідання з розгляду справи по суті, з урахуванням заяви відповідача про розгляд справи 19.10.2023 року без участі його представника, суд здійснював розгляд справи по суті 19.10.2023 року року за відсутності представника відповідача виключно за наявними матеріалами.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 19.10.2023 року представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та просив їх задовольнити.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 19.10.2023 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 27 жовтня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Твін Експерт» (позичальник за договором, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма "АГРО-ЕКО ХХІ" (кредитор за договором, позивач у справі) було укладено Договір про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги № 1 (далі - Договір), відповідно до умов пункту 1.1 якого в порядку та на умовах, передбачених чинним Договором, позивач зобов`язався надати відповідачу поворотну безвідсоткову фінансову допомогу, а позичальник зобов`язався використати її для власних потреб і повернути у визначений даним Договором строк.

Розділами 2- 8 Договору сторони погодили права та обов`язки сторін, строк дії договору, інші умови тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Згідно п. 3.1 Договору даний договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і є дійсним до моменту його повного виконання.

Вказаний Договір підписано уповноваженими представниками позичальника та кредитора і скріплено печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором позики, який підпадає під правове регулювання норм глави 71 Цивільного кодексу України.

За змістом статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як визначено в пункті 1.2 Договору фінансова допомога надається у розмірі 3 615 000,00 грн. для власних потреб позичальника. Фінансова допомога надається шляхом перерахування на розрахунковий рахунок позичальника.

Згідно п. 1.3 Договору відсотки на фінансову допомогу, що надається за цим Договором, не нараховуються.

Як встановлено судом за матеріалами справи, на виконання умов п. 1.2 Договору Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо - комерційна фірма «Агро-Еко ХХІ» було перераховано на банківський рахунок відповідача поворотну фінансову допомогу в загальній сумі 3 615 000,00 грн., що підтверджується копіями платіжних доручень № 756 від 27.10.2015 року на суму 615 000,00 грн., № 757 від 27.10.2015 року на суму 1 000 000,00 грн., № 758 від 27.10.2015 року на суму 1 000 000,00 грн., № 759 від 27.10.2015 року на суму 1 000 000,00 грн. та виписки банку за період 27.10.2015 року, наявними в матеріалах справи.

Належних та допустимих доказів на спростування обставин повного та належного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо - комерційна фірма «Агро-Еко ХХІ» як позичальником умов Договору в частині суми перерахування та його строків від відповідача до суду не надходило.

За таких обставин суд доходить висновку, що позивачем виконані прийняті на себе на підставі укладеного між сторонами Договору зобов`язання з надання поворотної фінансової допомоги в сумі 3 615 000,00 грн. Товариству з обмеженою відповідальністю "Твін Експерт", а відповідачем, у свою чергу, прийнята ця поворотна фінансова допомога без будь яких зауважень.

Факт передачі позивачем грошових коштів належним чином підтверджено матеріалами справи.

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Зокрема, відповідно до пункту 1.4 Договору фінансова допомога надається строком на 2 роки з дати зарахування грошових коштів фінансової допомоги на розрахунковий рахунок позичальника, з можливістю дострокового повернення.

По закінченні строку, вказаного в пункті 1.4 цього Договору, позичальник зобов`язується повернути фінансову допомогу в повному обсязі шляхом перерахування на розрахунковий рахунок кредитора (пункт 1.5 Договору).

Як зазначено позивачем в позовній заяві, висловлено останнім в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, зокрема, копією виписки банку, відповідачем було здійснено лише часткове повернення отриманої безвідсоткової поворотної фінансової допомоги в сумі 2 245 300,00 грн., а саме: 31.03.2017 року в сумі 1 192 500,00 грн. та 12.05.2017 року в сумі 1 052 800,00 грн. із зазначенням призначення платежів «повернення безвідсоткової фінансової допомоги згідно договору № 1 від 27.10.2015 року. Без ПДВ».

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

При цьому, як вказує позивач, останній звертався до позичальника усними вимогами про повернення наданої поворотної фінансової допомоги в сумі 1 369 700,00 грн., проте вжиті заходи не принесли результату.

Доказів повернення відповідачем поворотної фінансової допомоги матеріали справи не містять.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом, свої зобов`язання щодо повернення позивачу повної суми безвідсоткової поворотної фінансової допомоги, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у Товариства з обмеженою відповідальністю «Твін Експерт» утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у розмірі 1 369 700,00 грн., яку останній просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів розірвання або визнання недійсним Договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги № 1 від 27.10.2015 року та/або окремих її положень суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та в процесі виконання з боку сторін також відсутні.

В свою чергу, в частині заперечень відповідача проти позовних з посиланням на укладення спірного Договору директором ТОВ «Твін Експерт» ОСОБА_1. за наявності визначених Статутом обмежень щодо розпорядження грошовими коштами та майном на суму 300 000,00 грн., а також нездійснення передачі новому директору товариства документів бухгалтерського обліку та тексту самого Договору, суд зазначає, що факт надання позивачем відповідачу передбаченої Договором поворотної безвідсоткової фінансової допомоги в розмірі 3 615 000,00 грн. підтверджується наявними у матеріалах справи належними доказами, а саме копіями платіжних доручень від 27.10.2015 року №№ 756, 757, 758, 759 та відповідною випискою банку по рахунку ТОВ ВКФ «Агро-Еко ХХІ».

При цьому суд наголошує, що відсутність у нового керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Твін Експерт» оригіналів певних документів бухгалтерського та податкового обліку не впливає на обсяг цивільних прав та обов`язків відповідача як юридичної особи перед третіми особами, у тому числі перед позивачем ВКФ «Агро-Еко ХХІ» згідно Договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги № 1 від 27.10.2015 року.

За змістом матеріалів справи судом встановлено, що обмеження керівника товариства - директора ОСОБА_1. згідно Статуту розпоряджатися майном та коштами Товариства в межах суми, що не перевищує 300 000,00 грн., крім сплати податкових та обов`язкових платежів, про які внесені відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, не відносяться до предмету Договору та спірних правовідносин, позаяк умовами спірного Договору передбачено отримання відповідачем поворотної фінансової допомоги, без нарахування та сплати товариством відсотків за користування позикою, а не її надання.

Також суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Статтею 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Тобто, законодавець не ставить схвалення правочину в обов`язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т.ін.).

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 02.04.2019 року у справі № 904/2178/18.

Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Таким чином, зі змісту норми частини першої статті 241 ЦК України вбачається, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, здійснення чи прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.09.2018 року у справі № 910/18812/17, від 08.07.2019 року №910/19776/17.

При цьому, як зазначено в постанові Верховного Суду від 20.03.2018 року у справі № 910/8794/16, при оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення.

Суд зазначає, що договір позики є двостороннім правочином, права та обов`язки за ним виникають як у позичальника, так і кредитора, а відтак необхідно оцінити дії обох сторін, які вчинялись на виконання такого правочину.

Зокрема, як встановлено судом за матеріалами справи, сторонами вчинялись дії, направлені на схвалення правочину, який виконувався протягом тривалого часу, зокрема, відповідачем здійснене часткове повернення фінансової допомоги в сумі 2 245 300,00 грн., а саме виписка банку свідчить про перерахування відповідачем 31.03.2017 року та 13.02.2017 року на рахунок позивача грошових коштів з посиланням в призначенні платежу саме на реквізити спірного Договору № 1 від 27.10.2015 року.

Згідно з пунктом 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21 січня 2004 року №22, обов`язковим реквізитом платіжного доручення є «призначення платежу», який заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу; повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України, а також він перевіряє дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «призначення платежу».

Тобто, право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, тобто особі, що здійснює відповідний платіж.

Після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті «Призначення платежу», вирішується між сторонами без участі банку.

Згідно правового висновку, викладеного в постановах Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 809/34/17, від 01.07.2020 року у справі № 824/74/19а, право визначати призначення платежу належить виключно платнику, тобто особі, що здійснює відповідний платіж. До списання грошових коштів з рахунку платник наділений правом змінити реквізит "Призначення платежу" шляхом відкликання платіжного доручення. Тобто, з моменту перерахування грошових коштів на рахунок отримувача обов`язок банку з виконання доручення платника вважається виконаним. Внесення змін до призначення платежу такого платіжного доручення є неможливим.

Наразі, заперечень щодо визначеного відповідачем призначення платежу з боку позивача, а також факту отримання вказаних коштів, їх розміру з боку відповідача матеріали справи не містять.

Отже, вказані конклюдентні дії щодо виконання умов Договору в сукупності свідчать про його наступне схвалення та визнання відповідачем своїх обов`язків з повернення поворотної фінансової допомоги саме на підставі належним чином укладеного між сторонами Договору про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги № 1 від 27.10.2015 року.

Таким чином, за висновками суду матеріалами справи та наявними доказами підтверджується залишок неповернутої відповідачем безвідсоткової поворотної фінансової допомоги за Договором в розмірі 1 369 700,00 грн.

Поряд із цим, судом не приймаються до уваги заперечення відповідача проти позову з посиланням на здійснення 18.10.2017 року повернення коштів в сумі 5 400 000,00 грн., оскільки, як вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи копії виписки по рахунку позивача, ТОВ «Твін Експерт» перераховано грошові кошти із зазначенням призначенням платежу: «Повернення поворотної фінансової допомоги зг. дог. без ПДВ».

В той же час судом враховано той факт, що між сторонами 12.10.2017 року також було укладено Договір про надання поворотної безвідсоткової фінансової допомоги, предметом якого є позика в сумі 5 400 000,00 грн., яка надана відповідачеві 12.10.2017 року згідно платіжних доручень №№ 736, 737, 738 від 12.10.2017 року, тобто в сумі, що відповідає предмету договору, при цьому, як зазначено відповідачем у відзиві, позивачеві 18.10.2017 року повернуто кошти в сумі 5 400 000,00 грн.

Тобто, за змістом призначення платежів від 18.10.2017 року без зазначення реквізитів договору суд позбавлений можливості встановити конкретний договір, на виконання якого перераховувались вказані кошти, що в сукупності з встановленим судом згідно матеріалів справи (копій договорів № 1 від 27.10.2015 року, №б/н від 12.10.2017 року, ухвал про відкриття Господарським судом міста Києва проваджень у справах про стягнення заборгованості), та підтвердженим обома сторонами фактом наявності значної кількості укладених між сторонами аналогічних договорів про надання поворотної фінансової допомоги та судових спорів щодо стягнення заборгованості за такими договорами, не може бути розцінене як належний доказ на підтвердження виконання відповідачем зобов`язання з повернення поворотної фінансової допомоги за спірним Договором.

У свою чергу, відповідачем не надано суду власні банківські виписки за банківським рахунком ТОВ «Твін Експерт» за спірний період на спростування тверджень позивача про надання грошових коштів за Договором, відтак суд здійснював розгляд справи виходячи з наявних матеріалів та визначав розмір заборгованості з неповернення поворотної фінансової допомоги на підставі наданих позивачем доказів.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов`язань щодо повернення поворотної фінансової допомоги у визначений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів повернення отриманих від позивача коштів відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача 1 369 700,00 грн. боргу законними та обґрунтованими.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості в сумі 1 369 000,00 грн. та відмову в задоволенні позову на підставі статті 267 Цивільного кодексу України.

Суд вважає за необхідне зазначити, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Отже, дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд.

Суд зазначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (пункт 5).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В абзаці першому та п`ятому підпункту 2.1 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (далі - Постанова № 10) зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

При цьому, за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 ГПК України, з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги.

Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В свою чергу, судом за матеріалами справи встановлено факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань зі своєчасного та повного повернення поворотної фінансової допомоги в сумі 1 369 000,00 грн.

За змістом частини 1 статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з матеріалів справи, строк виконання зобов`язань з повернення позики за Договором настає зі спливом 2 років з дати зарахування спірних грошових коштів фінансової допомоги на розрахунковий рахунок позичальника, тобто враховуючи дату перерахування коштів відповідачеві 27.10.2015 року - з 27.10.2017 року.

При цьому згідно відмітки про реєстрацію вхідної кореспонденції з даною позовною заявою позивач звернувся до суду 30.06.2023 року.

Разом з цим судом враховано, що пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт був введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX), який набрав чинності з 2 квітня 2020 року.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року: з 12 березня 2020 року з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу на всій території України запроваджено карантин. Карантин діє протягом всього часу з дати запровадження з 12.03.2020 року, та в подальшому був продовжений постановою Кабінету Міністрів України №383 від 25.04.2023 року до 30.06.2023 року.

Отже, відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу з урахуванням дії карантину на території України з 12.03.2020 року по 30.06.2023 року строк позовної давності збільшено на увесь строк дії карантину.

Крім того, згідно з пунктом 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Розділ "Прикінцеві положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 згідно із Законом України "Про несення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" № 2120-IX від 15.03.2022 року (далі Закон України № 2120-IX від 15.03.2022 року).

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022 на території України із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан строком на 30 діб, який продовжено згідно зі змінами, внесеними Указами Президента № 133/2022 від 14.03.2022 року, № 259/2022 від 18.04.2022 року, № 341/2022 від 17.05.2022 року, № 573/2022 від 12.08.2022 року, № 757/2022 від 07.11.2022 року, № 58/2023 від 06.02.2023 року, № 254/2023 від 01.05.2023 року та № 451/2023 від 26.07.2023 року.

Отже, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу з урахуванням дії на території України воєнного стану з 24.02.2022 року по 15.11.2023 року строк позовної давності збільшено на увесь строк його дії.

Відповідно до положень статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним принципом, дія нормативно-правового акту в часі починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Наразі, судом встановлено за матеріалами справи, що з урахуванням строку повернення позики 27.10.2017 року, позовна давність за вимогами позивача станом на 12.03.2020 року, тобто на момент набрання чинності вказаним Законом України від 30.03.2020 року № 540-IX не спливла, відтак її перебіг було зупинено згідно Закону України від 30.03.2020 року № 540-IX та Закону України від 15.03.2022 року № 2120-ІХ, дія яких розповсюджується на спірні правовідносини, на період дії на території України карантину та воєнного стану.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем на момент звернення з позовом до суду 30.06.2023 року встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України строк позовної давності не пропущений.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011 року в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994 року в справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 1 липня 2003 року в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

У відповідності до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Твін Експерт" (Україна, 01601, м. Київ, пл. Спортивна, буд. 1 А; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційної фірми "Агро-Еко ХХІ" (Україна, 32390, Хмельницька область, Кам`янець-Подільський р-н, с. Крушанівка, вул. Центральна, буд. 40; ) 1 369 700,00 грн. (один мільйон триста шістдесят дев`ять тисяч сімсот грн. 00 коп.) боргу та витрати по сплаті судового збору в розмірі 20 545,50 грн.(двадцять тисяч п`ятсот сорок п`ять грн. 50 коп.).

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 09 лютого 2024 року.

Суддя А.М. Селівон