ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2023 Справа № 917/522/23

За позовом Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, площа Перемоги, 2, м. Кременчук, Полтавська область,39600

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк", вул. Малопідвальна, буд. 8, м. Київ, 01001

про стягнення 124 630,58 грн

Суддя Солодюк О.В.

Секретар судового засідання Голик В.М.

Учасники справи згідно протоколу судового засідання

Розглядається позовна заява про стягнення 124 630,58 грн безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів.

Ухвалою суду від 10.04.2023 позовна заява прийнята судом до розгляду, відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 09.05.2023р. на 09-40 год.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач користувався земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі.

Від представника позивача до матеріалів справи надійшла заява (вх. № 5712 від 08.05.23р.) про проведення підготовчого засіданні без його участі.

Від представника відповідача до матеріалів справи надійшла заява про участь у судовому засіданні 09.05.2023 в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів (вх. № 5596 від 04.05.2023).

Ухвалою суду від 05.05.2023 було відмовлено представнику відповідача в зв"язку з відсутністю технічної можливості проведення судового засідання в режимі відеоконференції 09.05.2023 о 09 год. 40 хв.

Ухвалою суду від 09.05.2023 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів. Відкладено розгляд справи на 18.07.2023 на 10:00 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

11.05.2023 (вх. № 5921) від представника відповідача до матеріалів справи надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечує повністю, з огляду на наступне.

14.08.2017 Банк набув право власності на майно, що складається з будівлі палацу культури, яка розташована за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, проспект Свободи, 56/2, площею 3 876,89кв.м. Одразу після набуття права власності на вказані об`єкти нерухомості, Банк 19.04.2018 звернувся до міського голови Кременчуцької міської ради Малецького В.О. із заявою № 55-10/127 від 19.04.2018 з проханням надати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, що перебуває у комунальній власності.

09.08.2018 Позивачем було прийняте рішення про надання дозволу Банку на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 5 381кв.м. для експлуатації та обслуговування частини будівлі палацу культури по проспекту Свободи, 56.

09.04.2019 було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), але Банк не звертався з заявою щодо оформлення користування земельною ділянкою. Після набуття права власності на нежитлове приміщення Банк не зміг правомірно ним володіти і використовувати, зважаючи на протиправні дії зі сторони колишнього власника будівлі - ПрАТ "Авто КрАЗ".

Банк неодноразово звертався до ПрАТ "Авто КрАЗ" з вимогами звільнити займаний об`єкт нерухомості, але ситуація не змінилась. На даний час Банк, як власник нежилих приміщень, не має можливості ними користуватись в зв`язку з неправомірними діями ПрАТ "Авто КрАЗ".

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 27.03.2023р. між Кременчуцькою міською радою та ХК "АвтоКрАЗ" 09.06.2005 було укладено договір оренди земельної ділянки площею 5 381 кв.м. для експлуатації та обслуговування частини будівлі палацу культури по проспекту Свободи, 56, строком дії до 01.08.2009р.

Отже, договір оренди земельної ділянки від 09.06.2005 припинив свою дію 01.08.2009.

Відповідач зазначає, що у своїй позовній заяві Позивач, як на одну із підстав позову, посилається на статті 377 ЦК України та 120 ЗК України, відповідно до положень яких якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку і переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.

Однак на момент набуття Банком права власності на об`єкти нерухомості (14.08.2017) у попереднього власника цієї нерухомості не було правовстановлювального документа щодо користування земельною ділянкою, оскільки договір оренди земельної ділянки припинив свою дію 01.08.2009.

Отже, до Банку не перейшло право користування земельною ділянкою, на якій була розміщена набута ним у власність нерухомість, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача, тому що у попереднього землекористувача був відсутній правовстановлювальний документ, який би визначав такі умови і обсяг.

Тому Відповідач вважає, що до нього не переходило право користування земельною ділянкою в розмірі 5381 кв.м., як це було визначено договором оренди земельної ділянки від 09.06.2005 для ХК "Авто КрАЗ". Однак Позивач, обраховуючи розмір неотриманої ним орендної плати за період з 01.10.2021 по 28.02.2023, виходив саме з того, що до Відповідача, в порядку статей 377 ЦК України та 120 ЗК України, перейшло право користування саме таким розміром земельної ділянки.

Відповідач зазначає, що свідоцтва за якими Банк набув право власності на нерухоме майно, не містять необхідної істотної умови, з якою закон пов`язує перехід права користування земельною ділянкою: у цих свідоцтвах взагалі не зазначено ані розміру ані кадастрового номеру земельної ділянки, на якій розташовані такі будівлі та споруди, і право користування якою мало б перейти до Банку. Та і не могло перейти таке право користування, бо, як зазначалося вище, такого права не було у попереднього власника нерухомого майна і на момент набуття права власності Банком на нерухоме майно, був відсутній кадастровий номер земельної ділянки.

Виходячи з того, що до Банку не перейшло право користування земельною ділянкою на тих самих умовах, на яких нею користувався попередній землекористувач, в тому числі до Банку не перейшло право користування саме 5 381кв.м., то Банк користувався земельною ділянкою лише в межах площі його об`єктів нерухомого майна, а відтак твердження про те, що Відповідач користувався земельною ділянкою площею 5 381 кв. м. є припущенням, що є неприпустимим для здійснення розрахунку збитків, виходячи саме з такого розміру земельної ділянки.

19.06.2023 (вх. № 7656) від представника позивача до матеріалів справи надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначено, що на дату звернення до суду з даним позовом, відповідач так і не вчинив дій щодо оформлення документів на право користування земельною ділянкою під належним йому нерухомим майном, тому в період з 01.10.2021 по 28.02.2023 відповідач користувався земельною ділянкою без правовстановлюючих документів. Окрім того, спір у справі стосується сформованої земельної ділянки, а тому сумнівів щодо її розміру не має бути. Також відповідачем не надано доказів щодо використання земельної ділянки іншою площею, ніж зазначено в державному кадастрі.

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає користувачем земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому землекористувачу. Розмір орендної плати здійснювався, виходячи з актуального розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Щодо перебування відповідача в ліквідаційній процедурі, позивач зазначає, що процедура ліквідації банку вважається завершеною, а банк як юридична особа ліквідованим з дня внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Наразі в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань інформація про ліквідацію банка відсутня, а тому Банк може бути відповідачем у справі.

В задоволенні заяви позивача від 11.11.2022 № 01-37/1554 про визнання вимог кредитора Банком було відмовлено листом від 27.12.2022 № 2430/08 у зв`язку з відсутністю договору оренди земельної ділянки.

В судовому засіданні 18.07.2023 оголошено перерву до 20.09.2023 до 10:00 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

04.09.2023 (вх. № 10790) від представника відповідача до матеріалів справи надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Ухвалою суду від 20.09.2023 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 02.11.2023 на 14:00 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

В судовому засіданні 02.11.2023 представник позивача позовні вимоги підтримує, представник відповідача проти позову заперечує, оголошено перерву до 21.12.2023 до 10:00 год.

21.12.2023 в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.10.2022 за № 313527386 Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" є власником будівлі палацу культури, загальною площею 3876,89 кв. м за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, просп. Свободи, 56/2.

26 липня 2018 року Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" звернулося до Кременчуцької міської ради Полтавської області із заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, що перебуває у комунальній власності для експлуатації та обслуговування будівлі палацу культури по просп. Свободи, буд. 56/2 в м. Кременчуці.

Рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області від 09 серпня 2018 року "Про надання дозволу на розроблення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) юридичним та фізичним особам в м. Кременчуці" надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) Публічному акціонерному товариству "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" площею 5381 кв.м для експлуатації та обслуговування будівлі палацу культури по просп. Свободи, 56.

Однак, як зазначає позивач, Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" так і не оформило документ, що посвідчує право користування спірною земельною ділянкою, використовує земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату за договором не сплачує, хоча земельна ділянка використовувалась для розміщення об`єкту нерухомого майна, що призвело до недоотримання Кременчуцькою міською радою Кременчуцького району Полтавської області доходу від орендної плати за землю, який остання мала б отримати у разі оформлення відповідно до вимог Земельного кодексу України правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Позивач, вважає, що відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, кадастровий номер :07:002:0139 за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, проспект Свободи, 56. При цьому відсутні докази належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою, зокрема, укладення відповідних договорів оренди з Кременчуцькою міською радою Кременчуцького району Полтавської області та державної реєстрації права оренди. Таким чином, як зазначає позивач, відповідач користувався вказаною земельною ділянкою в період з 01.10.2021 по 28.02.2023 та зберіг у себе кошти, які мав заплатити позивачу за користування земельною ділянкою у вигляді орендної плати, а тому повинен повернути ці кошти позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України.

При прийнятті рішення судом враховано наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01.04.2008 №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Відповідно до частин 1, 2 ст.120 Земельного кодексу України (в редакції станом на 14.08.2017) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частиною 3 ст.7 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Згідно ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).

Відтак, за загальним правилом, закріпленим у ст.120 Земельного кодексу України і ч.3 ст.7 Закону України "Про оренду землі", ст. 377 ЦК України, особа, яка набула право власності на будівлю чи споруду, набуває такі ж самі права на земельну ділянку, на яких вона належала попередньому власнику (землекористувачу) на час відчуження будівлі або споруди.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.08.2017 Банк набув право власності на майно, що складається з будівлі палацу культури, яка розташована за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, проспект Свободи, 56/2 , площею 3 876,89 кв.м. Після набуття права власності на вказаний об`єкт нерухомості, 26.07.2018 Банк звернувся до міського голови Кременчуцької міської ради Малецького В.О. із заявою № 26-/10-11/3930 з проханням надати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, що перебуває у комунальній власності.

09.08.2018 Позивачем було прийняте рішення про надання дозволу Банку на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 5 381 кв.м. для експлуатації та обслуговування будівлі палацу культури по проспекту Свободи, 56.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 27.03.2023 між Кременчуцькою міською радою та ХК "АвтоКрАЗ" було укладено договір оренди земельної ділянки площею 5 381 кв. м. по проспекту Свободи, 56, м. Кременчук. Державна реєстрація речового права - 09.06.2005 р. зі строком дії до 01.08.2009р.

Дата державної реєстрації земельної ділянки - 09.06.2005 р.

Однак, як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.10.2022 за № 313527386 Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" є власником будівлі палацу культури, загальною площею 3 876,89 кв. м за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, просп. Свободи, 56/2.

Матеріали справи не містять інформації з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з місцезнаходженням: Полтавська область, м. Кременчук, просп. Свободи, 56/2.

Позивачем до матеріалів справи надано інформацію з Державного земельного кадастру та витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки площею 5 381 кв. м. з кадастровим номером :07:002:0139 за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, проспект Свободи, 56. Позивач не надав суду доказів про наявність нерухомого майна відповідача за вищезазначеною адресою, а отже, і доказів користування відповідачем даною земельною ділянкою.

Вищезазначене виключає застосування судом ст. 7 Закону України «Про оренду землі», ст. 120 ЗК України, ст. 377, 1212 ЦК України.

Суд також зазначає, що відповідно до рішення Правління Національного банку України № 90-рш/БТ від 25.02.2022 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №130 від 25.02.2022 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку (зі змінами згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду від 10.05.2022 № 329), згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Промінвестбанк" та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Промінвестбанк" Караченцева Артема Юрійовича.

Відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб щодо ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Уповноваженій особі Фонду - Караченцеву Артему Юрійовичу делеговано повноваження щодо вчинення будь-яких дій та приймання рішень, які належать до повноважень органів управління і органів контролю банку.

Згідно з п.1 ч. 4 ст. 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", на виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 110 ЦК України юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв`язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.

Згідно із частиною восьмою статті 111 ЦК України ліквідаційна комісія (ліквідатор) після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами складає проміжний ліквідаційний баланс, що включає відомості про склад майна юридичної особи, яка ліквідується, перелік пред`явлених кредиторами вимог та результатах розгляду. Проміжний ліквідаційний баланс затверджується учасниками юридичної особи, судом або органом, що прийняв рішення про ліквідацію юридичної особи.

За змістом положень частин третьої, четвертої статті 112 ЦК України у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право протягом місяця з дати, коли він дізнався або мав дізнатися про таку відмову звернутися до суду із позовом до ліквідаційної комісії. За рішенням суду вимоги кредитора можуть бути задоволені за рахунок майна, що залишилося після ліквідації юридичної особи. Вимоги кредитора, заявлені після спливу строку, встановленого ліквідаційною комісією для їх пред`явлення, задовольняються з майна юридичної особи, яку ліквідовують, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, заявлених своєчасно (постанова Верховного Суду від 25.11.2021 у справі № 922/2194/21).

Виходячи із змісту статті 112 ЦК України, у разі відмови ліквідаційної комісії у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду кредитор має право звернутися до суду.

В аспекті питання належності обраного позивачем способу захисту слід зауважити, що згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Так право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19).

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.

Поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland)).

Таким чином, як ефективний засіб (спосіб) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland)).

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тож визначення та обрання ефективного способу є запорукою поновлення порушеного права особи, а у разі такої неможливості - отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Отже, завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Позивач у цій справі обрав спосіб захисту порушеного права у вигляді звернення до суду із позовом про стягнення грошової суми до відповідача, який на час розгляду справи перебуває в стані ліквідації (припинення).

Водночас, законодавством передбачений спеціальний порядок задоволення кредиторами своїх вимог до особи, яка припиняється шляхом звернення із відповідними вимогами до ліквідаційної комісії такої особи.

Такого способу захисту порушеного особою, що припиняється, права стягувача (кредитора), як звернення із вимогами саме про стягнення заборгованості норми статтей 104- 112 ЦК України не передбачають.

Отже, прийняття судом рішення про задоволення позову про стягнення грошових коштів з боржника, який перебуває в стані припинення, не свідчить про можливість ефективного захисту порушеного права позивача, оскільки не виключає необхідності звернутись до ліквідаційної комісії щодо визнання та акцептування його вимог уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів, та, у випадку відмови у задоволенні вимог кредитора або ухилення від їх розгляду, повторного звернення до суду.

Процедура виведення з ринку і ліквідації банку регулюються нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яким с спеціальним відносно інших законодавчих актів України уданих правовідносинах.

В силу ст. 3 вказаного Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд гарантування вкладів є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Таким чином, вимоги кредиторів задовольняються в порядку, визначеному Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що не є предметом та підставами цього позову.

Отже, відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача та ініціювання процедури його ліквідації як юридичної особи, зумовило для позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема, виникнення спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення в порядку та черговості, передбаченої Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". При цьому, задоволення вимог окремого кредитора-юридичної особи, заявлених поза межами ліквідаційної процедури банку, у тому числі на підставі судового рішення, не допускається, оскільки в такому випадку активи з банку виводяться, а заборгованість третіх осіб перед банком збільшується, що порушує принцип пріоритетності зобов`язань неплатоспроможного банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

За таких обставин на позивача поширюються обмеження щодо задоволення майнових вимог, впроваджені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому його вимоги не можуть бути задоволені поза межами ліквідаційної процедури банку в окремому позовному провадженні.

При цьому вищезазначені обмеження стосуються всіх без виключення вимог кредиторів банку, що ліквідується, незалежно від моменту виникнення відповідного грошового зобов`язання останнього.

Саме такий висновок викладено у постанові КГС Верховного суду від 20.03.201 8р. у справі № 910/3226/17. Аналогічна позиція наведена у постанові Верховної Суду від 02 березня 2018 року у справі № 910/8297/17.

Таким чином, задоволення вимог кредитора здійснюється у ліквідаційній процедурі, в порядку, визначеному Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Згідно п. 11 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку.

Як зазначено вище, ПАТ «Промінвестбанк» перебуває в стані припинення з 25.02.2022р.

Враховуючи те, що Національним Банком України відкликано ліцензію ПАТ «Промінвестбанк», а Фондом гарантування вкладів прийнято рішення про початок процедури ліквідації банку, потенційному кредитору необхідно користуватись спеціальною процедурою заявлення та визнання або невизнання вимог, в порядку, визначеному Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, спосіб, що обрав позивач для захисту та є предметом позовних вимог до Банку, є неефективним.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що позивачем не надано суду доказів користування відповідачем земельною ділянкою площею 5 381 кв.м. з кадастровим номером :07:002:0139 за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, проспект Свободи, 56, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 124 630,58 грн. безпідставно збережених коштів спростовані доданими до матеріалів справи доказами, безпідставні і задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 123, 129, 210, 232, 233, 236, 238, 240, 241 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Згідно з частинами 1, 2 статті 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно ст. 257 ГПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Солодюк О.В.