08 листопада 2023 року
cправа № 916/1489/22
судді Верховного Суду Студенця В.І.
за результатом касаційного провадження за касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб
на рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2022
(суддя Бездоля Ю.С.)
та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 (колегія суддів: Принцевська Н.М., Діброва Г.І., Ярош А.І.)
у справі №916/1489/22
за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд)
про солідарне стягнення 29 975 145,92 грн.
І. ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
1. Із постановою Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №916/1489/22, якою скасовано судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалено нове рішення про задоволення позову, не погоджуюся, вважаю, що слід було касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
ІІ. ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Зміст позовної заяви
1. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) у липні 2022 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про солідарне стягнення 29 975 145,92 грн.
(2) Короткий зміст рішень суду першої й апеляційної інстанцій, а також мотиви з яких суди виходили при ухваленні оскаржуваних судових рішень
3. Рішенням Господарського суду Одеської області від 14.12.2022 у справі №916/1489/22, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.05.2023, у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.
Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, виходили з такого:
1) щодо суті позовних вимог:
- обґрунтованими є доводи позивача, що викладені ним обставини свідчать про надмірний ризик (застава майнових прав за договором банківського вкладу в забезпечення вимог за кредитним договором позичальника, що не мав реальної мети обслуговувати та повернути кредитні кошти, без оформлення належного та співмірного із сумою застави забезпечення), однак відповідачі на зазначені факти не звернули належним чином уваги, наслідком чого стало здійснення ПАТ "Фінростбанк" економічно необґрунтованої операції щодо ТОВ "Біт-Стерео", без належного забезпечення;
- всупереч статутним положенням, Закону "Про банки і банківську діяльність", приписам НБУ відповідачі як члени керівних органів Банку здійснили протиправну операцію, що полягає в укладенні договору застави майнових прав за договором міжбанківського вкладу, в забезпечення вимог за кредитним договором позичальника, що не мав реальної можливості для обслуговування та повернення кредитних коштів, без оформлення належного та співмірного із сумою застави забезпечення, що призвело до заподіяння відповідачами шкоди Банку та його кредиторам;
- заявлені вимоги Фонду до відповідачів про солідарне стягнення коштів є законними та обґрунтованими;
- відповідачі не надали жодних доказів, які б свідчили про економічну обґрунтованість вчинених ними операцій; окрім того, відповідачі не надали жодних пояснень, зокрема, про доцільність вчинення ними відповідних дій;
2) щодо позовної давності:
- відхиляються посилання позивача на положення частини сьомої статті 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в редакції, чинній на день звернення з позовом, згідно з якими Фонд має право звертатися з такими позовами до судів належної юрисдикції (в тому числі іноземних судів) протягом процедури ліквідації банку та протягом трьох років після внесення запису про припинення банку як юридичної особи (спеціальна позовна давність), оскільки зміни до Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", на які посилається позивач, були прийняті лише 30.06.2021, тобто через 3 роки після спливу позовної давності щодо стягнення майнових збитків з відповідачів у цій справі.
(3) Позиція Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги Фонду
4. Верховний Суд постановою від 08.11.2023 касаційну скаргу Фонду задовольнив частково. Рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2022 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 у справі №916/1489/22 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов Фонду задоволено.
5. Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів, головуючий голосує останнім.
При ухваленні рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання рішення чи ухвали. Судді не мають права розголошувати міркування, що були висловлені у нарадчій кімнаті.
Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
У цьому випадку вважаю за необхідне викласти окрему думку, оскільки вважаю, що суду касаційної інстанції слід було касаційну скаргу Фонду залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 14.12.2022 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.05.2023 у справі №916/1489/22 - без змін, з огляду на таке.
ІІІ. СУТЬ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
6. Ураховуючи нормативно-правове регулювання спірних правовідносин, а також встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, вважаю, що висновки судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позовних вимог засновані на законі.
(2) Щодо позовної давності
7. Дійсно у спірних правовідносинах ключовим є питання правомірності/неправомірності застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин позовної давності.
Так, відповідно до статті 256 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦК України) позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до частини першої статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності в силу вимог частини другої ст. 260 Цивільного кодексу України не може бути змінений за домовленістю сторін.
Згідно із частиною першою статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до частини першої статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
У контексті спірних правовідносин доходжу висновку, що фактично перед судом постало питання, яка норма (редакція) статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 58 Закону «Про банки і банківську діяльність» підлягають застосуванню, а саме:
- на час виникнення спірних правовідносин;
- чи на час звернення з даним позовом до суду.
До норм матеріального права належать норми, які визначають коло осіб, що можуть бути притягнуті до відповідальності, підстави такої відповідальності та її розмір. Тоді як до процесуальних норм належать норми, які визначають порядок притягнення особи до відповідальності.
Порядок дій позивача, в тому числі вжиття заходів, спрямованих на задоволення вимог кредиторів Банку, що ліквідується, шляхом звернення з вимогами про відшкодування шкоди до пов`язаних з банком осіб, а у випадку їх невиконання до суду є процесуальною, процедурною нормою.
Відповідно до правовідносин, у яких бере участь Фонд (виявлення недостатності майна для розрахунків з кредиторами, виявлення нікчемних та сумнівних правочинів, протиправної діяльності пов`язаних з Банком осіб, збитків, звернення з вимогами до пов`язаних з Банком осіб, звернення з позовом до суду), мають застосовуватись редакції статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 58 Закону «Про банки та банківську діяльність», що були чинними станом на момент вчинення Фондом відповідних дій.
У свою чергу, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Закону «Про банки та банківську діяльність» у частинах, які визначають порядок здійснення процедурних питань, мають застосовуватись у редакціях, що були чинними станом на день звернення з відповідним позовом.
Так, норми статті 52 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 58 Закону «Про банки та банківську діяльність» щодо підстав, розміру цивільно-правової відповідальності за завдану банку або його кредиторам шкоду є матеріально-правовими, а відтак щодо них застосовується принцип незворотної дії закону в часі.
Приписами статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття цими законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи (абз. 2, 4 п.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13.05.1997 №1-зп/1997).
Відтак при визначенні підстав відповідальності та кола осіб, які можуть бути притягнуті до такої відповідальності, суд повинен керуватися тією нормою, яка була чинною станом на момент виникнення спірних правовідносин, а саме вчинення пов`язаними з банком особами дій, що спричинили банку збитки.
Відповідно до частини п`ятої статті 52 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. Фонд або уповноважена особа Фонду також має право заявити вимоги до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з цим Законом прирівнюються до вкладів.
Кошти, стягнуті з пов`язаних із банком осіб як відшкодування шкоди, а також з небанківських фінансових установ, зазначених в абзаці першому цієї частини, включаються до ліквідаційної маси банку.
У разі невиконання зазначених вимог Фонд звертається з такими вимогами до суду. Такі вимоги забезпечуються накладенням арешту на грошові кошти та майно осіб, до яких вони заявлені, у порядку забезпечення позову.
Ліквідація неплатоспроможного банку не є підставою для закінчення судового розгляду на підставі поданого Фондом позову до пов`язаної з банком особи та не є підставою для звільнення від відповідальності пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.
Відтак з наведеної норми вбачається, що Фонд або уповноважена особа має право на звернення до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. При цьому кошти, стягнуті з таких осіб, включаються до ліквідаційної маси банку.
Велика Палата вказала, що перебіг позовної давності розпочинається з дня затвердження останнього з двох документів, а саме затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів або акта формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків. Тобто, Верховний Суд чітко визначив, з якого моменту в даному випадку починає відраховуватися позовна давність, а саме з моменту коли Фонду стало відомо, що розмір вимог кредиторів не покривається наявними активами банку, що передбачає затвердження одного з двох вищезазначених документів.
З огляду на наведене, вважаю, що суди попередніх інстанцій правомірно врахували дану правову позицію в оскаржуваних судових рішеннях, адже така ухвалена за подібних правовідносин та є релевантною до даної справи.
Так, судами попередніх інстанцій було встановлено, що 25.12.2014 виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення №268/14 «Про затвердження Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «ФІНРОСТБАНК», яким затверджено реєстр акцептованих вимог кредиторів ПАТ «ФІНРОСТБАНК» на суму 673428698,62 грн. При цьому, різниця між оціночною вартістю ліквідаційної маси та розміром акцептованих вимог станом на 25.12.2014 значно перевищувала розмір заявлених до відповідачів позовних вимог.
Рішенням виконавчої дирекції Фонду 16.02.2015 затверджено Акт про формування ліквідаційної маси ПАТ «ФІНРОСТБАНК», відповідно до якого ринкова (оціночна) вартість активів банку становила 121535282,50 грн.

Таким чином, станом на 16.05.2015 Фонду було достовірно відомо про те, що розмір вимог кредиторів перевищує розмір активів банку.

Відтак погоджуюся з висновками господарських судів, що перебіг позовної давності для заявлення Фондом вимог до відповідачів про відшкодування шкоди розпочався саме 17.02.2015 та відповідно закінчився 17.02.2018.

При цьому погоджуюсь і з висновками судів попередніх інстанцій щодо того, що положення частини сьомої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції на день звернення з даним позовом (згідно з яких Фонд має право звертатися з такими позовами до судів належної юрисдикції (в тому числі іноземних судів) протягом процедури ліквідації банку та протягом трьох років після внесення запису про припинення банку як юридичної особи (спеціальна позовна давність)) не підлягають до застосування у спірних правовідносинах, адже зміни до вказаного закону були прийняті лише 30.06.2021, тобто через 3 роки після спливу позовної давності щодо стягнення майнових збитків з відповідачів у даній справі.

Наголошую, що відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності.

Крім того, у відповідності до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Згідно з висновками Конституційного Суду України щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року №1-рп/99, від 5 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що конституційний принцип про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб, проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті (абзац 4 пункту 3 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998).

Таким чином, ураховуючи вищенаведене правове регулювання спірних правовідносин, а також встановлені обставини справи, вважаю, що позовна давність у даних правовідносинах сплила 17.02.2018, тобто правовідносини у справі виникли і закінчилися до набрання чинності частини сьомої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції від 30.06.2021, а, отже, така норма не підлягає до застосування у спірних правовідносинах.

8. Вважаю за необхідне відзначити і те, що Верховний Суд у постанові від 08.11.2023 у справі №916/1489/22, задовольняючи позов Фонду, що був поданий у відповідності до вимог частини сьомої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (тобто у редакції, чинній на момент подання позову, а не на момент виникнення спірних правовідносин) в інтересах колишніх кредиторів банку, не врахував того, що Фондом у порушення норм ГПК України не було визначено коло належних позивачів у справі.

Так, відповідно до статті 53 ГПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду в інтересах інших осіб, державних чи суспільних інтересах та брати участь у цих справах.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

Отже, оскільки Фонд звертається до суду з позовом в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку, останній має визначити та вказати чітке коло таких осіб (кредиторів), адже саме вони є належними позивачами у справі та на їхню користь мають стягуватись кошти.

При цьому враховую, що права і обов`язки Фонду, який пред`являє позов в інтересах іншої особи, не співпадають повність з правами і обов`язками сторони справи (належним позивачем). А відтак такі особи не можуть бути судом ототожнені як один учасник справи - належний позивач.

9. Отже, з урахуванням викладеного вважаю, що касаційну скаргу слід було залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Суддя Верховного Суду В. Студенець