ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/3354/22

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Разюк Г.П.Савицького Я.Ф.

Справа розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2023, повний текст складено та підписано 09.10.2023

у справі №916/3354/22

за позовом Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради

до відповідача: Фізичної-особи підприємця Семенісової Валентини Василівни

про стягнення 162 685,80 грн, -

головуючий суддя - Петренко Н.Д.

місце ухвалення рішення: Господарський суд Одеської області

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовом до Фізичної-особи підприємця Семенісової Валентини Василівни про стягнення заборгованості за Договором № УТ-150/20 на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі від 27.02.2020 року у розмірі 162 685,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором № УТ-150/20 на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі від 27.02.2020 року.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.09.2023р. у справі №916/3354/22 в задоволенні позовних вимог Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради до фізичної-особи підприємця Семенісової Валентини Василівни про стягнення 162 685,80 грн - відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач - ФОП Семенісова В.В. не підписувала спірний Договір № УТ-150/20 від 24.02.2020 року, відповідно, істотних умов цього договору не погоджувала. У зв`язку із чим, у відповідача було відсутнє волевиявлення на укладання договору, а відтак договір № УТ-150/20 від 24.02.2020 року є неукладеним.

Не погодившись із вказаним рішенням, Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2023 року у справі №916/3354/22 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення прийнято за наявності нез`ясованих обставин, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановлених обставинам справи, наявністю порушень норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Так, заявник апеляційної інстанції зазначає, що суд першої інстанції за відсутності доказів на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються доводи підприємця ухвали оскаржуване рішення, чим порушив основні засади, якими повинен керуватись господарський суд при оцінці доказів, зокрема, які декларуються у ст.. 86 ГПК України.

Зокрема, апелянт вказує, що оцінюючи і вивчаючи докази Господарський суд Одеської області неналежним чином дослідив, а отже не надав належної оцінки наступному доказу: укладенню договору на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі, оскільки вказане і є результатом надання відповідної адміністративної послуги (витяг з сайту ЦНАП для наглядної ілюстрації додається), а отже даний висновок суду є помилковим.

Крім того, скаржник зазначає, що Управлінням до звернення в суд було здійснено ряд заходів з досудового врегулювання спору, шляхом направлення відповідних листів та приписів на юридичну адресу відповідача.

Відповідач, в свою чергу, про порушення своїх прав внаслідок укладення Договору УТ-150/20 позивача не повідомляв, та, як зазначалось позивачем в своїх поясненнях не звертався до Управління із заявою про оформлення угоди про дострокове припинення дії договору на право користування місяцями для розташування елементів вуличної торгівлі (адміністративна послуга №((038-10)).

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.10.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2023, повний текст складено та підписано 09.10.2023 у справі №916/3354/22; розгляд апеляційної скарги Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради ухвалено здійснювати у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу ФОП Семенісова В.В. висловила заперечення щодо її задоволення, просила апеляційну скаргу Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2023 відхилити, рішення Господарського суду Одеської області залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із частиною третьою статті 270 Господарського процесуального кодексу України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Переглянувши у порядку письмового провадження оскаржуване у справі рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі та доповненнях до неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом, 24.02.2020 року Адабаш С.А. на підставі довіреності № 1 від 20.01.2020 року звернулася до Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради через Центр адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою № Ф1-36020-ю/л з проханням укласти договір на право тимчасового користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі (ЕВТ) за адресою: Миколаївська дорога, 299. Згідно заяви суб`єктом звернення є ФОП Семенісова В.В. /РНОКПП НОМЕР_1 , адреса - АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_2 .

Відповідно до умов Договору УТ-150/20 на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі, який укладено між Управлінням розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради (уповноважений орган) та ФОП Семенісовою В.В. (користувач) встановлено, що уповноважений орган надає користувачу за плату тимчасово використовувати місце під розташування елементу вуличної торгівлі площею 100 кв.м. за адресою: м. Одеса, Миколаївська дорога, 299 (згідно прив`язки до місцевості) на територіях, які є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси, або інших об`єктах, що перебувають на утриманні органів, підприємств, установ та/або організації Одеської міської ради та не передані у власність іншим особам (п. 2.1 договору).

Підставою для розміщення елементу торгівлі в межах м. Одеси за цим договором є лист-рішення (позитивна відповідь з печаткою відповідної районної адміністрації Одеської міської ради та підписом її керівника (уповноваженої особи) щодо можливості розмістити елемент торгівлі за заявленою адресою (п. 2.2 договору).

Користувач використовує надані йому місця за цільовим призначенням з дня укладання сторонами цього договору та сплачує вартість користування цими місцями в порядку та на умовах, визначених цим договором (п. 2.5 договору).

Плата за цим договором визначається на підставі тарифів та коригуючих коефіцієнтів до них, встановлених рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради та чинних на момент укладання цього договору /п. 5.1 договору/. Користувач вносить плату за цим договором щомісячно не пізніше 27 числа місяця, за який вноситься плата, шляхом перерахунку відповідних коштів на зазначений у цьому договорі банківський рахунок (п. 5.2 договору).

Договір набирає чинності з моменту його укладання (п. 8.1 договору).

Договір є укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх печатками (п. 8.2 договору).

Договір діє з 24.02.2020 року по 24.02.2030 року (п. 8.3 договору).

Договір від користувача ФОП Семенісової В.В. підписано Адабаш С.А., що вбачається з особистого підпису особи та підтверджено сторонами у ході розгляду справи.

Додатком № 1 до договору № УТ-150/20 від 27.02.2020 року на розташування елементів вуличної торгівлі є лист-рішення № 01-05-4/46вх від 19.02.2020 року та фотофіксація місця розташування. Вказаний додаток від користувача ФОП Семенісової В.В. підписано Адабаш С.А., що вбачається з особистого підпису особи.

Під час розгляду справи судом першої інстанції було досліджено лист-рішення вих. № 01-05-4/46вх від 19.02.2020 року, який Суворовська районна адміністрації Одеської міської ради направила на адресу Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради, та в якому повідомила, що розглянувши заяву та надані документи ФОП Семенісової В.В. районна адміністрація вважає можливим розміщення елементу вуличної торгівлі -торгівельного ряду лотків по реалізації змішаної групи товарів за адресою: м. Одеса, Миколаївська дорога, 299, площею не більше 100 кв.м., з режимом роботи з 07.00 до 22.00, на період роботи десять років, за умови укладення договору на право тимчасового користування місцем для розташування елемента торгівлі з управлінням.

Додатком № 1 до договору № УТ-150/20 від 27.02.2020 року на розташування елементів вуличної торгівлі є розмір плати за тимчасове користування місцем для розташування елементу вуличної торгівлі. Вказаний додаток від користувача ФОП Семенісової В.В. підписано Адабаш С.А., що вбачається з особистого підпису особи.

Підставою для укладання від користувача ФОП Семенісової В.В. представником Адабаш С.А. договору з додатками стала довіреність № 1 від 20.01.2020 року, якою ФОП Семенісова В.В. (РНОКПП НОМЕР_1 ) уповноважує Адабаш С.А. представляти інтереси з питань подання заяви на отримання адміністративних послуг (з правом підпису) та доданих до неї документів, а також отримувати результат адміністративної послуги у Департаменті надання адміністративних послуг Одеської міської ради. Довіреність дійсна до 31.12.2020 року.

30.11.2020 року позивач направив відповідачу претензію вих. № 274/03-01-06 з вимогою погасити заборгованість.

18.01.2021 року позивач направив відповідачу лист вих. № 01-13/2539 про розірвання на підставі п. 8.4.4 договору УТ-150/20 та повідомив про припинення його дії з 15.01.2021 року. Вказаний лист відповідач отримала 06.02.2021 року.

07.06.2021 року, 22.06.2021 року позивач направив відповідачу претензії з вимогою погасити заборгованість.

У зв`язку із простроченням виконанням відповідачем зобов`язань за договором позивач нарахував пеню у розмірі 6 605,62 грн, суму інфляційних втрат - 36 815,00 грн та 3 % річних - 7 012,12 грн.

Предметом позову в даному випадку у справі є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про стягнення заборгованості за Договором № УТ-150/20 на право користування місцями для розташування елементів вуличної торгівлі від 27.02.2020 року у загальному розмірі 162 685,80 грн.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилами ч.ч. 3, 4 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно ч. 3 ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного перегляду, довіреність № 1 від 20.01.2020 року, яка стала підставою для укладання від імені користувача ФОП Семенісової В.В. представником Адабаш С.А. договору № УТ-150/20 від 24.02.2020 року уповноважувала останню лише на представництво інтересів з питань подання заяви на отримання адміністративних послуг (з правом підпису) та доданих до неї документів, а також отримувати результат адміністративної послуги у Департаменті надання адміністративних послуг Одеської міської ради.

Проте довіреністю № 1 ФОП Семенісова В.В. не уповноважувала Адабаш С.А. на укладання безпосередньо договору № УТ-150/20 від 24.02.2020 року.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач ФОП Семенісова В.В. не підписувала спірний договір № УТ-150/20 від 24.02.2020 року, відповідно, істотних умов цього договору не погоджувала. У зв`язку із чим, у відповідача було відсутнє волевиявлення на укладання договору, а відтак договір № УТ-150/20 від 24.02.2020 року є неукладеним.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч.1, 2 ст.73, ч.ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України).

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.76, ч.1 ст.77, ч.ч.1, 2 ст.79 ГПК України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1, 2 ст.76 ГПК України). Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява № 16404/03) від 19.02.2009 зазначається, що хоча стаття 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (див. рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12.07.1998 та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 09.06.1998).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК України).

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Господарський суд відзначає, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Таким чином, враховуючи що договір, на підставі якого позивач просить стягнути заборгованість, є неукладеним, в задоволенні позовних вимог Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради слід відмовити, оскільки такий договір не породжує жодних правових наслідків для сторін.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі Трофимчук проти України Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановленого судом першої інстанції.

Відтак, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд за результатами оцінки в сукупності всіх наявних у справі матеріалів доказів дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно з ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, враховуючи, що доводи і вимоги апеляційної скарги не підтверджують наявність обставин, які згідно зі ст. 277 Господарського процесуального кодексу України визначені в якості підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, а підстав для виходу за межі апеляційних доводів і вимог в порядку ч. 4 ст. 269 цього Кодексу апеляційним судом встановлено не було, апеляційна скарга Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради залишається без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2023 у справі № 916/3354/22 - без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з апеляційним переглядом даної справи, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269- 270, 275, 276, 280-284 ГПК України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2023р. у справі №916/3354/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної з дня її прийняття та не підлягає оскарженню, крім випадків передбачених ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови

складено 25.12.2023р.

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.П. Разюк

Суддя Я.Ф. Савицький