ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2023 р. Справа № 911/2569/23

Господарський суд Київської області у складі судді Щоткіна О.В. розглянув матеріали справи за позовом фізичної особи-підприємця Берлоуса Юрія Миколайовича

до Державного підприємства «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України»

про стягнення 636344,97 грн

за відсутності представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Берлоус Юрій Миколайович (далі - позивач, ФОП Берлоус Ю.М.) звернувся до Господарського суду Київської області із позовною заявою від 30.06.2023 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України» (далі - відповідач, ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН») про стягнення 636344,97 грн, з яких: 233366,37 грн основного боргу, 18291,73 грн інфляційних втрат, 5466,52 грн 3% річних, 332547,08 грн пені та 46673,27 грн штрафу.

Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за договором оренди транспортних засобів та самохідних машин чи механізмів з екіпажем від 10.08.2022 № 10/08-2022 в частині виплати орендної плати у встановлений договором строк.

Господарський суд Київської області ухвалою від 28.08.2023 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі та постановив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого засідання на 25.09.2023.

Через підсистему «Електронний суд» 02.10.2023 від ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН» надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд: застосувати частину першу статті 233 Господарського кодексу України та частину третю статті 551 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення пені та штрафу шляхом зменшення сукупного розміру пені і штрафу в цій справі до розміру 5% від суми основного боргу у випадку задоволення позову; зменшити суму витрат на правничу допомогу, заявлену позивачем, до 5000,00 грн; зобов`язати позивача надіслати відповідачу копії раніше не надісланих разом із позовом додатків до позовної заяви, а саме: копії договору на надання правничої допомоги, копії додаткової угоди до договору надання правничої допомоги, копії акту виконаних робіт (детальний опис виконаних робіт), копія свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю та копію доказу оплати судового збору; відмовити позивачу у задоволенні позову повністю.

Згідно із викладеними у відзиві обставинами, ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН» вважає договір оренди транспортних засобів та самохідних машин чи механізмів з екіпажем № 10/08-2022 від 10.08.2022 неукладеним, оскільки сторони не досягли домовленості щодо всіх суттєвих умов, а саме ціни оренди, тому, на переконання відповідача, відсутні підстави для стягнення оплати згідно з умовами такого договору, а також штрафних санкцій, відсотків річних та інфляційних втрат.

Також відповідач зауважує на те, що пеня за період понад 6 місяців та в розмірі 0,5% за день, що становить 182,5% річних не підлягає стягненню, оскільки це суперечить максимальному розміру пені, встановленому статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та максимальному строку нарахування, визначеному частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України.

Крім того безпідставними, на думку відповідача, є вимоги про стягнення інфляційних втрат, нарахування яких є неприпустимим з огляду на встановлення у договорі грошового еквівалента зобов`язань орендаря до іноземної валюти.

Обгрунтовуючи клопотання про зменшення неустойки, відповідач стверджує про те, що період 2021 та 2022 років є важким для ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН» щодо виконання зобов`язань через карантин, обумовлений пандемією, та воєнний стан, обумовлений збройною агресією РФ. Відповідач зауважує, що здійснює діяльність із сільськогосподарського виробництва у Білоцерківському районі Київської області, який, серед інших, піддавався обстрілам збройними силами РФ під час окупації частини Київської області тощо.

Крім того, за твердженнями відповідача, разом із позовною заявою ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН» отримало лише частину документів, які вказані як додатки до позовної заяви, водночас відповідач не отримав доказів щодо судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу. При цьому у відзиві відповідач посилається на неспівмірність заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та просить суд зменшити такі витрати до 5000,00 грн.

Розглянувши в рамках підготовчого засідання викладене у відзиві клопотання про зобов`язання позивача направити відповідачу копії документів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд не знайшов підстав для його задоволення, оскільки, як свідчить долучений до позовної заяви опис вкладення експрес-відправлення № 497, такі документи надсилались позивачем відповідачу одночасно із позовом.

З метою вирішення питань, визначених частиною другою статті 182 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), суд неодноразово відкладав підготовче засідання.

Господарський суд Київської області ухвалою від 13.11.2023 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 11.12.2023.

На електронну адресу суду 08.12.2023 від представника ФОП Берлоуса Ю.М. надійшло клопотання про проведення судового засідання за відсутності позивача і його представника.

Оскільки приписами статті 42 ГПК України встановлено право, а не обов`язок учасника справи брати участь в судових засіданнях, а також те, що явку в судове засідання представника позивача суд обов`язковою не визнавав, суд вирішив задовольнити вказане клопотання представника позивача.

У судове засідання 11.12.2023 представник відповідача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. При цьому відповідач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить довідка про доставку копії ухвали суду від 13.11.2023 до електронного кабінету ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН».

Відповідно до частини першої статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд зазначає, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники справи не з`явились у судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

Зважаючи на те, що сторони належним чином повідомлені про дату, час і місце цього судового засідання, враховуючи, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторін, явку учасників справи суд обов`язковою не визнавав, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін.

Згідно із частинами першою і другою статті 233 ГПК України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Частиною четвертою статті 240 ГПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

У судовому засіданні 11.12.2023 суд закінчив розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, у нарадчій кімнаті, ухвалив рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ФОП Берлоус Ю.М. (орендодавець) і ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН» (орендар) уклали 10.08.2022 договір № 10/08-2022 оренди транспортних засобів та самохідних машин чи механізмів з екіпажем (далі - договір № 10/08-2022), відповідно до пункту 1.1 якого орендодавець зобов`язався передати орендареві в строкове платне користування транспортні засоби та самохідні машини чи механізми (далі - техніка) разом із обслуговуючим персоналом (далі - екіпажем), а орендар зобов`язався прийняти техніку орендодавця та сплачувати орендодавцеві орендну плату за її використання.

Ознаки техніки, її характеристики тощо, в розрізі кожної одиниці відображаються в додатку № l до цього договору (пункт 1.2 договору № 10/08-2022).

Відповідно до пункту 2.1 договору № 10/08-2022 орендар зобов`язався використовувати техніку виключно за її цільовим призначенням, з метою провадження сільськогосподарської діяльності та іншої діяльності, не забороненої чинним законодавством.

Згідно із пунктом 3.1 договору № 10/08-2022 техніка повинна бути передана орендодавцем та прийнята орендарем в термін до 20.08.2022 або в інший термін, додатково погоджений сторонами. Передача техніки здійснюється за місцезнаходженням орендаря на умовах «DDP - склад орендаря або інше місце в межах України, додатково вказане орендарем» згідно «Інкотермс-2010».

Пунктом 3.2 договору № 10/08-2022 обумовлено, що передача техніки в оренду здійснюється сторонами за актом приймання-передачі. Акт приймання-передачі підписується повноважними представниками сторін та скріплюється печатками орендаря та орендодавця (за наявності у орендодавця печатки).

За змістом пунктів 4.1-4.3 договору № 10/08-2022 техніка вважається переданою в оренду з дати складання сторонами відповідного акту приймання-передачі. Строк оренди: до 15.09.2022, який може бути змінений за згодою сторін, що оформляється додатковою угодою до цього Договору.

У розділі 5 договору № 10/08-2022 сторони погодили орендну плату та порядок розрахунків, зокрема:

- орендна плата за договором становить загальну вартість наданих послуг з оренди, сплачених орендарем орендодавцеві протягом дії договору. Оплата вартості послуг орендодавця, зазначених у договорі, здійснюється орендарем в національній валюті України (гривня), виходячи із курсу долара США за даними Національного банку України (надалі - курс) з розрахунку: 35 $ США за 1 гектар обробленої земельної ділянки (дискування) по курсу НБУ. Вартість робіт підлягає сплаті по Курсу перерахунку. Сторони дійшли згоди, що «Курс перерахунку» курс долару США за даними НБУ, встановленого на дату формування акта приймання передачі виконаних робіт, за даними, що опубліковані на сайті https://bank.gov.ua/markets/exchangerates/ (пункт 5.1);

- остаточна вартість визначається додатковими угодами, що є невід`ємною частиною до договору про співпрацю, та прямо залежить від дати оплати та курсу долару США за даними НБУ на дату оплати (пункт 5.2);

- виплата орендної плати проводиться протягом 5 (п`яти) банківських днів після складання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг (пункт 5.3);

- розрахунки за цим договором здійснюються в національній грошовій одиниці України (гривня) через установу банку згідно із правилами, передбаченими чинним в Україні законодавством для безготівкових розрахунків (пункт 5.4).

Пунктом 8.5 договору № 10/08-2022 передбачено, що за порушення строків оплати із орендаря стягується пеня у розмірі 0,5 (нуль цілих п`ять десятих) відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків від суми заборгованості за надані послуги.

Відповідно до пункту 9.1 договору № 10/08-2022 останній набуває чинності з дати його укладення та діє до закінчення строку оренди, визначеного пунктом 4.2, але в будь-якому випадку - не раніше моменту виконання сторонами взятих на себе за цим договором зобов`язань.

У додатку № 1 до договору № 10/08-2022 сторони погодили перелік техніки, що передається в оренду з екіпажем: трактор Challenger MT685D та посівний комплекс HORSCH PRONTO 6 DC 2019 р.в., серія ОМ № 018469, держ. № НОМЕР_1 , 2012 року випуску.

Відповідно до акту приймання-передачі до договору № 10/08-2022, складеного сторонами 20.08.2022, орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду (строкове платне користування) обумовлену договором техніку.

Згідно з актом приймання-передачі (повернення) до договору № 10/08-2022 орендар передав, а орендодавець прийняв із оренди техніку 11.09.2022.

Орендодавець та орендар уклали 11.09.2022 додаткову угоду № 1 до договору № 10/08-2022 (далі - додаткова угода № 1), основним предметом якої є співпраця сторін для належного виконання умов договору оренди транспортних засобів та самохідних машин чи механізмів з екіпажем.

У пункті 1.2 додаткової угоди № 1 сторони дійшли згоди, що відповідно пункту 5 договору «Орендна плата та порядок розрахунків» станом на 11.09.2022 курс долару США за даними НБУ становить 36,5686 грн. Загальна вартість виконаних робіт становить 9061,50 $ США, що становить 331366,37 грн. Зазначена сума розрахована за оренду техніки для посіву ріпаку на загальній площі в розмірі 258,9 га по 35,00 дол. США за 1 га.

В рамках виконання договору № 10/08-2022 сторони підписали акт приймання передачі виконаних робіт № 13 від 11.09.2022 на суму 331366,37 грн. В акті зазначено, що замовник претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) не має. Акт підписаний сторонами та скріплений печатками господарюючих суб`єктів. Крім того орендодавець виставив орендарю рахунок на оплату № 13 від 11.09.2022 на суму 331366,37 грн.

Відповідно до банківської виписки по рахунку ФОП Берлоуса Ю.М. за період з 02.05.2022 по 24.06.2023 ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН» на виконання договору № 10/08-2022 здійснило 09.12.2022 платіж у сумі 98000,00 грн.

У листі без номера і дати ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН», посилаючись на скрутне фінансове становище, гарантувало здійснити погашення заборгованості за договором № 10/08-2022, яка станом на 14.04.2023 складала 233366,37 грн, до 01.09.2023.

Звертаючись із позовом до суду, ФОП Берлоус Ю.М. стверджує, що ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН» свої зобов`язання щодо оплати наданих за договором послуг у повному обсязі не виконало та має заборгованість перед позивачем у сумі 233366,37 грн, яку останній просить суд стягнути з відповідача на свою користь.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить із такого.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За приписами статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд установив, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору оренди транспортних засобів та самохідних машин чи механізмів з екіпажем.

Згідно із положеннями статті 798 Цивільного кодексу України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо. Договором найму транспортного засобу може бути встановлено, що він передається у найм з екіпажем, який його обслуговує.

Договір найму транспортного засобу, як визначено частиною першою статті 799 Цивільного кодексу України, укладається у письмовій формі.

Згідно із частиною першою статті 805 Цивільного кодексу України управління та технічна експлуатація транспортного засобу, переданого у найм з екіпажем, провадяться його екіпажем. Екіпаж не припиняє трудових відносин з наймодавцем. Витрати на утримання екіпажу несе наймодавець.

Договір найму транспортного засобу є одним із різновидів договору найму, на який розповсюджуються загальні норми, які регулюють відносини найму, зокрема, частини першої статті 762 Цивільного кодексу України, яка передбачає справляння з наймача плати у розмірі, встановленому договором найму, за найм (оренду) майна.

Посилання відповідача на те, що договір № 10/08-2022 від 10.08.2022 є неукладеним, оскільки сторони не досягли домовленості щодо істотної умови договору - ціни оренди, є безпідставними, з огляду на те, що у пункті 5.1 такого договору сторони встановили спосіб її визначення - із розрахунку 35,00 доларів США з 1 га обробленої земельної ділянки.

Про узгодження сторонами такої істотної умови договору як його ціна свідчать також укладена 11.09.2022 додаткова угода № 1 до договору № 10/08-2022 та підписаний у двосторонньому порядку, без будь-яких зауважень, акт приймання-передачі виконаних робіт № 13, у яких сторони за взаємною домовленістю визначили обсяг використання техніки та загальну суму (вартість) відповідних послуг як це передбачено пунктами 5.1 та 5.2 договору № 10/08-2022.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суд установив, що відповідно до акту приймання передачі виконаних робіт № 13 від 11.09.2022 позивач, на виконання умов договору № 10/08-2022, надав відповідачу послуги з оренди техніки загальною вартістю 331366,37 грн. Строк виплати орендної плати, у урахуванням умов пункту 5.3 договору № 10/08-2022, сплинув 16.09.2022.

ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН» лише частково сплатило орендну плату, а саме 98000,00 грн, з огляду на що у відповідача утворилась перед позивачем заборгованість в сумі 233366,37 грн, доказів сплати якої матеріали справи не містять.

За таких обставин вимога позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 233366,37 грн є обґрунтованою, відповідачем не спростованою, а отже підлягає задоволенню повністю.

У зв`язку із порушенням відповідачем строку виконання грошового зобов`язання, позивач заявив до стягнення з відповідача 18291,73 грн інфляційних втрат, нарахованих за період з 01.10.2022 по 30.05.2023, а також 5466,52 грн 3% річних, нарахованих за період з 19.09.2022 по 30.06.2023.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Нормами статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо здійснення своєчасної виплати орендної плати за користування технікою підтверджено матеріалами справи.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відзиві на позовну заяву відповідач зауважував, що нарахування позивачем інфляційних втрат є безпідставним у зв`язку із прив`язкою в договорі ціни (орендної плати) до курсу долара США.

Суд вважає такі аргументи відповідача необгрунтованими та звертає увагу, що зазначення ціни одиниці послуги в іноземній валюті для визначення порядку формування ціни договору, з подальшим встановленням орендної плати додатковою угодою № 1 до договору в гривневому еквіваленті з урахуванням курсу долару США за даними НБУ станом на 11.09.2022, не впливає на можливість нараховувати інфляційні втрати, оскільки доларовий еквівалент вартості обробітку гектару площі земельної ділянки використаний сторонами лише як елемент формування ціни договору. Зрештою така ціна сформована і визначена в акті приймання-передачі виконаних робіт у гривні і саме після складення такого акту розпочинається строк на оплату закріпленого в акті гривневого вираження ціни договору (орендної плати).

Отже, перевіривши долучені до позовної заяви розрахунки інфляційних втрат і 3% річних, суд установив, що вони арифметично правильні, з огляду на що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю.

Крім того позивач заявив вимоги про стягнення з відповідача 332547,08 грн пені, нарахованої за період з 19.09.2022 по 30.06.2023, та 46673,27 грн штрафу у розмірі 20% від загальної суми боргу.

Відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно із частиною першою статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Положеннями статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Однак пунктом 7 Розділу IX «Прикінцеві положення» Господарського кодексу України визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт введений в дію на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-IX, який набрав чинності з 02.04.2020 і дія цього Закону фактично надає можливість нараховувати штрафні санкції за період, який перевищує шість місяців.

Отже аргументи відповідача про безпідставне нарахування позивачем пені за період понад шість місяців є необгрунтованими.

Водночас суд погоджується із доводами відповідача про те, що позивач нарахував пеню у розмірі, який перевищує максимально встановлений законом.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).

Також, відповідно до частини другої статті 343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Суд установив, що погоджена сторонами у пункті 8.5 договору № 10/08-2022 пеня у розмірі 0,5% вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання, за кожний день прострочення перевищує подвійну облікову ставку НБУ.

За таких обставин, здійснивши перерахунок пені за період з 19.09.2022 по 30.06.2023, застосовуючи подвійну облікову ставку НБУ, суд установив, що пеня від простроченої заборгованості в сумі 233366,37 грн складає загалом 91108,79 грн, у зв`язку з чим відповідна позовна вимога є частково обгрунтованою.

Також, перевіривши розрахунок штрафу, нарахованого позивачем на суму простроченого понад тридцять днів зобов`язання з виплати орендної плати, суд установив, що відповідний розрахунок є арифметично правильним, з огляду на що вимога про стягнення 46673,27 грн штрафу заявлена позивачем обгрунтовано.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування в цій справі норм частини першої статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України і зменшення пені та штрафу до розміру 5% від суми основного боргу, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно із частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Ні зазначена норма, ані чинне законодавство України не містить переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарський суд може зменшити неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання, з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20).

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення неустойки.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 вказала, що господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 7-рп/2013 від 11.07.2013 зазначив, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Водночас висновок суду щодо необхідності зменшення розміру неустойки, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

Аналогічна правова позиція щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд, викладена у постановах Верховного Суду: від 30.05.2019 у справі № 916/2268/18, від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 16.10.2019 у справі № 904/4285/18, від 18.02.2020 у справі № 920/694/19.

Водночас чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішує господарський суд згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи часткову оплату відповідачем боргу до звернення позивача з позовом, враховуючи відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме внаслідок порушення відповідачем строків виконання зобов`язання за договором, беручи до уваги те, що стягнення пені та штрафу не є основним доходом позивача і не може впливати на його господарську діяльність, а також те, що неустойка є лише санкцією за невиконання зобов`язання, а не основним боргом, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість клопотання відповідача.

Вирішуючи питання про можливість зменшення належної до стягнення з відповідача неустойки, суд врахував, що загалом така складає у сумі 137782,06 грн та становить майже 60% від суми основної заборгованості. Тому, керуючись загальними засадами, встановленими статтею 3 Цивільного кодексу України, а саме - справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, суд вважає доцільним зменшити розмір пені та штрафу на 50% (пеня: 91108,79 грн х 50% = 45554,40 грн; штраф: 46673,27 грн х 50% = 23336,64 грн).

Оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково та з ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН» на користь ФОП Берлоуса Ю.М. підлягають до стягнення 233366,37 грн. основного боргу, 18291,73 грн інфляційних втрат, 5466,52 грн 3% річних, 45554,40 грн пені та 23336,64 грн штрафу.

Під час вирішення питання розподілу судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, суд керується пунктом 2 частини першої статті 129 ГПК України, відповідно до якого судовий збір покладається, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас суд враховує те, що у випадку зменшення судом розміру неустойки (штрафу, пені) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено, тобто виходячи із суми 394906,68 грн (233366,37 грн + 18291,73 грн + 5466,52 грн + 91108,79 грн + 46673,27 грн). Отже на відповідача покладається судовий збір у розмірі 5923,60 грн.

Крім того позивач також просив суд стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 40000,00 грн.

За змістом пункту 1 частини третьої статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною першою статті 124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (частина друга статті 124 ГПК України).

У позовній заяві, яка є першою заявою по суті, позивач повідомив, що очікує понести витрати на правничу допомогу в розмірі 40000,00 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач заявив про неспівмірність заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та просив суд зменшити такі до 5000,00 грн.

На переконання відповідача, сума 40000,00 грн є завищеною та неспівмірною порівняно із складністю цієї справи. Зокрема, відповідач зауважив на наявність чотирьох ідентичних позовів за ідентичними договорами оренди у справах № 911/2568/23, № 911/2569/23, № 911/2574/23 та № 911/2575/23, у кожній з яких правнича допомога склала, за твердженням позивача, по 40000,00 грн, тобто сукупно - 120000,00 грн. Відповідач стверджує, що позови у зазначених справах є шаблонними, зі стандартним набором первинної документації та аргументів.

Суд установив, що адвокат Романішін Євгеній Володимирович та ФОП Берлоус Ю.М. (клієнт) уклали 01.06.2023 договір про надання правничої допомоги № 1, відповідно до розділу 1 якого адвокат зобов`язався надати правову допомогу з стягнення заборгованості за договором оренди транспортних засобів та самохідних машин чи механізмів з екіпажем № 10/08-2022 від 10.08.2022 з ДП «ДГ «Озерна» ІБКІЦБ НААН». Зі свого боку клієнт зобов`язався оплатити адвокату надані послуги в порядку та на умовах визначених додатковою угодою до даного договору. Ціна договору, порядок обчислення та внесення оплати визначається додатковою угодою до даного договору.

Сторони уклали 01.06.2023 додаток № 1 до договору про надання правничої допомоги № 1 від 01.06.2023, у якому домовились, що за виконану роботу клієнт сплачує адвокату гонорар, у вигляді фіксованої суми розмір якої складає 40000,00 грн. Клієнт зобов`язується оплатити вказані послуги в повному обсязі до 15.12.2023. Остаточним підтвердженням виконання роботи - є акт наданих послуг. Після отримання клієнтом результатів надання юридичних послуг сторони складають про це двосторонній акт наданих послуг у двох примірниках, по одному для кожної сторони.

У подальшому, на виконання договору про надання правничої допомоги № 1 від 01.06.2023, адвокат і клієнт підписали акт № 1 від 30.06.2023 приймання-передачі послуг (детальний описом робіт), у якому зафіксували надані адвокатом послуги та їх вартість, а саме:

- зустріч з клієнтом та усна правова консультація щодо способів та порядку вирішення справи, узгодження правової позиції - 1 година вартістю 20000,00 грн;

- збір документів необхідних для підтвердження правової позиції узгодженої з клієнтом - 2 години вартістю 4000,00 грн;

- підготовка проекту позовної заяви (заяви) з детальним розрахунком заборгованості - 12 годин вартістю 24000,00 грн;

- зустріч з клієнтом з метою остаточного погодження стратегії та правової позиції викладеної в проекті позовного - 2 години вартістю 4000,00 грн;

- підготовка копій необхідних документів, які додаються до позовної заяви (заяви), подання позовної заяви (заяви) та всіх документів до суду - 3 документів, які додаються до позовної заяви (заяви), подання позовної заяви (заяви) та всіх документів до суду - 3 години вартістю 6000,00 грн.

Відповідно до пунктів 1, 3 зазначеного акту загальна вартість надання правничої допомоги за цим актом складає 40000,00 грн. Вартість однієї години роботи адвоката складає 2000,00 грн.

Акт підписаний клієнтом і адвокатом без зауважень.

Крім того до позовної заяви також долучено копію посвідчення адвоката Романішіна Є.В., виданого на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4902/10 від 20.06.2012, копію якого також додано до позову.

Досліджуючи надані документи на підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення факту надання адвокатом Романішіним Є.В. професійної правничої допомоги позивачу у цій справі. Отже витрати ФОП Берлоуса Ю.М. на професійну правничу допомогу підлягають розподілу.

Відповідно до частин першої, другої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).

Частиною четвертою статті 126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 126 ГПК України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Суд враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

При цьому слід зазначити, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони (в цьому випадку - відповідача), відповідно до положень статті 126 ГПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, а також - чи була їх сума обґрунтованою.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 сформувала правовий висновок щодо визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат та зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене у частині четвертій статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Отже під час вирішення питання про розподіл судових витрат, господарський суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Зазначена позиція суду щодо застосування статті 129 ГПК України узгоджується також із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 07.11.2019 у справі № 905/1785/18 та від 18.11.2019 у справі № 908/374/19.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи із конкретних обставин справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на складність цієї справи та наданий адвокатом обсяг послуг, суд частково погоджується із клопотанням відповідача про зменшення витрат позивача на професійну правничу допомогу, заявлених до стягнення із відповідача.

Так, на думку суду, у цьому випадку розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 40000,00 грн не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності таких витрат до предмета спору, з огляду на що суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 10000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Такі висновки суд мотивує тим, що спір у цій справі для кваліфікованого юриста є спором незначної складності та фактично є спором про стягнення заборгованості за договором найму із застосуванням пункту договору щодо наслідків прострочення грошового зобов`язання (неустойка) та статті 625 Цивільного кодексу України (3% річних та інфляційних втрат), до якого наявна стала практика Верховного Суду у подібних правовідносинах. Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають. Суд також врахував, що нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося, відповідач не вчиняв жодних перешкод у розгляді цієї справи.

Водночас, як свідчать матеріали справи, остання за своєю суттю не є складною та не викликає значного публічного інтересу, обсяг наданих адвокатом послуг не є значним.

Враховуючи фактичні обставини справи та критерії розумності судових витрат, беручи до уваги предмет позову, тривалість розгляду і складність справи, часткову обгрунтованість позову, а також клопотання відповідача про зменшення витрат позивача на надання професійної правничої допомоги, суд установив наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які заявлено до стягнення з відповідача.

Таким чином, з урахуванням норм частини четвертої статті 126 ГПК України, суд дійшов висновку, що за рахунок відповідача підлягають відшкодуванню позивачу витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 126, 129, 237, 238, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позов частково.

2. Стягнути з Державного підприємства «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України» (09128, Київська обл., Білоцерківський р-н, с. Озерна, вул. Липки, будинок 6; ) на користь фізичної особи-підприємця Берлоуса Юрія Миколайовича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) 233366 (двісті тридцять три тисячі триста шістдесят шість) грн 37 коп. основного боргу, 18291 (вісімнадцять тисяч двісті дев`яносто одну) грн 73 коп. інфляційних втрат, 5466 (п`ять тисяч чотириста шістдесят шість) грн 52 коп. 3% річних, 45554 (сорок п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят чотири) грн 40 коп. пені, 23336 (двадцять три тисячі триста тридцять шість) грн 64 коп. штрафу, 5923 (п`ять тисяч дев`ятсот двадцять три) грн 60 коп. судового збору та 10000 (десять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

3. Відмовити у задоволенні решти позовних вимог .

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до статей 256-257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 15.01.2024.

Суддя О.В. Щоткін