УХВАЛА

22 грудня 2023 року

м. Київ

cправа № 902/388/18

Верховний Суд у складі судді Касаційного господарського суду

Кондратової І.Д.,

розглянувши касаційну скаргу Приватного підприємства "Іствін"

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду

(головуючий - Мельник О.В., судді - Гудак А.В., Олексюк Г.Є.)

від 21.11.2023

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

до Приватного підприємства "Феріде Плаза"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) Приватне підприємство "Іствін";

2) Приватне підприємство "Торгово-універсальна фірма "Феріде";

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

1. У липні 2018 року Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - Банк, позивач) звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Приватного підприємства "Феріде Плаза" (далі - відповідач), за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватного підприємства "Іствін" (далі - Підприємство, третя особа) про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом за кредитними договорами шляхом звернення стягнення на майно відповідача.

2. Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо своєчасного повернення кредитних коштів, що є підставою для звернення стягнення на майно, яке передано в іпотеку.

3. Рішенням Господарського суду Вінницької області від 29.06.23 у задоволенні позову відмовлено повністю.

4. Суд першої інстанції дійшов висновку, що задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на нерухоме майно у випадку коли предметом іпотеки був об`єкт незавершеного будівництва є можливим виключно у разі доведення позивачем та надання достовірних доказів, котрі підтверджують завершення будівництва, саме того об`єкту, який був предметом іпотеки та відомості про який внесено до державного реєстру іпотек. Однак, позивач не довів належними та допустимими доказами, що нерухоме майно належне відповідачеві на праві власності за ідентифікуючими ознаками, є тим майном на який необхідно звернути стягнення, а тому суд позбавлений можливості задоволити позов про стягнення боргу за рахунок майна, яке зазначено в позовній заяві.

5. Також суд зазначив, що на даний час належне відповідачу нерухоме майно обтяжено іпотекою Підприємства, якому передано право вимоги за кредитними договорами від ПАТ "Південкомбанк", таким чином задоволення позовних вимог та звернення стягнення на спірне майно в даному випадку порушують права Підприємства.

6. 21.11.2023 Північно-західний апеляційний господарський суд ухвалив постанову, якою рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове рішення, яким позов про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнив. У рахунок погашення заборгованості Приватного підприємства "Торгово-універсальна фірма "Феріде" перед Банком, а саме:

- за кредитним договором № 06-2.1/1018 від 06.11.2007 в сумі 1 284 819,35 доларів США та 15 000 000 грн - заборгованості за тілом кредиту; 2 041 870,75 доларів США та 28 257 243,24 грн - заборгованості за процентами;

- за кредитним договором № 06-2.1/1019 від 06.11.2007 в сумі 8 204 270,84 грн заборгованості за тілом кредиту та 10 123 760,10 грн заборгованості за процентами:

- звернути стягнення на нерухоме майно, належне відповідачу, а саме:

- на Готельно-розважальний центр "Феріде Плаза", загальною площею 8 145,3 м2, що розташований за адресою: м. Вінниця, вул. Пирогова, 23 "Б" шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження";

- на об`єкт незавершеного будівництва торгово-офісного комплексу (другий пусковий комплекс), що знаходиться на земельній ділянці площею 0,1430 га, розташований за адресою: м. Вінниця, вул. Пирогова, 23-А шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження".

7. Суд стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 616 700,00 грн та судовий збір за розгляд апеляційної скарги в сумі 925 050,00 грн.

8. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції неправильно застосував норми статей 4, 13, 16, 23 Закону України "Про іпотеку" (далі - Закон), тому зробим помилковий висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Апеляційний господарський суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 06.11.2007, з урахуванням вимог статті 39 Закону, якою визначено особливості реалізації предмета іпотеки за рішенням суду (в ред. чинній на момент винесення постанови). Також суд апеляційної інстанції встановив, що з позовом у цій справі позивач звернувся в липні 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності, визначеної статтею 257 (далі - ЦК України). Разом з тим, суд зазначив, що з метою недопущення порушення права особи на доступ до правосуддя, визначених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, а також принципи справедливості, добросовісності і розумності, виходячи з фактичних обставин справи, дійшов висновку про визнання поважними причини пропуску позовної давності у цій справі та необхідність захисту порушеного права позивача.

9. 11.12.2023 Підприємство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції залишити в силі.

10. Верховний Суд перевірив форму і зміст касаційної скарги та дійшов висновку про залишення її без руху з огляду на таке.

11. Частиною першою статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

12. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 290 ГПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 287 цього Кодексу підстави (підстав).

13. Правильність оформлення касаційної скарги, зокрема, її вимоги, зміст та підстави касаційного оскарження, покладається саме на заявника касаційної скарги.

14. Так, відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 1, 3 статті 310 цього Кодексу.

15. Процесуальний закон покладає на скаржника обов`язок зазначати у касаційній скарзі про неправильне застосування конкретних норм матеріального та/або допущене судом порушення норм процесуального права та чітко визначити конкретну підставу (підстави) касаційного оскарження судового рішення, передбачену (передбачені) статтею 287 ГПК України, з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку.

16. Зі змісту касаційної скарги вбачається, що підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник визначив наявність випадку, передбаченого пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України.

17. Верховний Суд звертає увагу, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися у спірних правовідносинах, та у який саме спосіб суду необхідно сформувати єдину практику застосування цих норм.

18. У касаційній скарзі скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, а саме: статей 3, 5, 6,13,16,17, 33, 39 Закону, статей 261, 264, 267, 331, 609 ЦК України, статей 1, 64 Кодексу України з питань банкрутства (далі - КУзПБ), частини четвертої статті 75 ГПК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

19. Водночас у касаційній скарзі скаржник взагалі не наводить обґрунтування підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, оскільки чітко не зазначає щодо застосування якої саме конкретної норми права відсутні висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах та у який саме спосіб суду необхідно сформувати єдину практику щодо застосування цих норм.

20. Натомість обґрунтовуючи неправильне застосування апеляційним господарським судом норм статей 3, 13, 17 Закону, статей 1, 64 КУзПБ та статті 609 ЦК України скаржник зазначає, що суд в порушення цих норм права звернув стягнення на майно на підставі іпотеки, яка була припинена з 23.08.2023 у зв`язку з припиненням основного зобов`язання ПП "ТУФ" "Феріде" внаслідок погашення кредиторських вимог Банку в межах справи про банкрутство № 902/1156/15. Посилається на висновки, викладені у пунктах 41 та 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 711/4556/16-ц та постанові Верховного Суду від 26.01.2022 у справі № 127/26402/20.

21. Скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції проігнорував пріоритетність вимог Підприємства внаслідок неправильного застосування статей 3, 13, 17 Закону та фактично надав незаконний пріоритет вимогам позивачу, які не є зареєстрованими, що у свою чергу призвело до порушення судом статті 39 Закону, яка прямо передбачає захист вимог пріоритетного іпотекодержателя незалежно від подання чи не подання ним позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, і посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 07.05.2019 у справі № 926/3371/17, від 16.10.2020 у справі № 922/1995/17.

22. Обґрунтовуючи неправильне застосування судом норм статей 261, 264, 267 ЦК України скаржник не погоджується з висновками суду щодо пропуску строків позовної давності та щодо поважних причин його пропуску, і посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 14.06.2023 у справі № 755/13805/16-ц, від 24.04.2019 у справі № 523/10225/15-ц, від 19.11.2019 у справі № 911/3677/17, 06.10.2021 у справі № 359/4206/19, від 13.07.2021 у справі № 902/1255/15 (902/398/20).

23. Щодо неправильного застосування судом статей 5, 6, 16 Закону у взаємозв`язку з нормою частини третьої статті 331 ЦК України, скаржник наводить висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц та зазначає, що висновок суду про те, що іпотека розповсюджується на всі поліпшення та добудови здійснені відносно об`єкту іпотеки є неприйнятним, оскільки позивачем в межах справи навіть не доведено, що спірні окремі об`єкти нерухомості є саме тим майном, яке є предметом іпотечного договору, адже згідно з частиною третьою статті 331 ЦК України до завершення будівництва не існує такого окремого індивідуально-визначеного об`єкту матеріального права як об`єкт незавершеного будівництва, а існує право власності забудовника на будівельні матеріали та обладнання на будівельному майданчику (земельній ділянці).

24. Суд зауважує, що посилання на наявність висновків Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права суперечить визначеній підставі касаційного оскарження скаржником (пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України), в такому разі скаржнику слід уточнити підстави касаційного оскарження судового рішення та/або навести відповідне обґрунтування визначеної скаржником підстави.

25. Також у скарзі Підприємство вважає, що постанова апеляційного господарського суду про звернення стягнення на два об`єкти нерухомості не відповідає вимогам статті 33 Закону, при цьому, суд взагалі не дослідив обставини дійсності заборгованості та достовірності розміру заборгованості ПП "ТУФ "Феріде" (боржника за основним зобов`язанням) перед Банком за кредитними договорами № 06-2.1/1018 та № 06-2.1/1019 від 06.11.2007, обмежившись лише посиланням на здійснений позивачем розрахунок суми такої заборгованості, наданого до позовної заяви. В цій частині касаційна скарга не містить визначення підстави касаційного оскарження судового рішенні згідно з частиною другою статті 287 ГПК України.

26. Стосовно порушення норми частини четвертої статті 75 ГПК України Підприємство зазначає, що суд апеляційної інстанції неправомірно використав висновок експерта № 10283/10284/16-42 від 30.05.2018 в якості доказу на підтвердження доводів позивача, не надано оцінки іншим висновкам експертів, які містяться в матеріалах справи № 902/1414/13 та не мотивовано, чому саме судом береться до уваги один висновок експерта і не беруться до уваги та відхиляються всі інші висновки експертів, які містяться в матеріалах справи № 902/1414/13. У цій частині касаційна скарга також не містить визначення підстави касаційного оскарження судового рішенні згідно з частиною другою статті 287 ГПК України.

27. Верховний Суд звертає увагу, що враховуючи повноваження суду касаційної інстанції, передбачених вимогами статті 300 ГПК України, у разі якщо касаційна скарга подається у зв`язку з порушенням норм процесуального права щодо дослідження доказів, то підставою касаційного оскарження в такому разі є пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України.

28. У такому разі касаційна скарга має містити зазначення, яке саме процесуальне порушення з передбачених частинами першою, третьою статті 310 ГПК України призвело до прийняття незаконного судового рішення, та вказати, яким чином це порушення впливає на встановлення обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

29. З огляду на зазначене, скаржнику слід уточнити підстави касаційного оскарження судового рішення.

30. Відповідно до пункту 6 частини другої статті 290 ГПК України в касаційній скарзі повинні бути зазначені вимоги особи, яка подає скаргу.

31. В свою чергу, з огляду на те, що суд, як державний орган, відповідно до вимог статті 19 Конституції України зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, повинні кореспондуватися з повноваженнями суду касаційної інстанції, передбаченими положеннями статті 308 ГПК України, відповідно до яких суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право:

- залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення;

- скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду;

- скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд;

- скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині;

- скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині;

- у передбачених цим Кодексом випадках визнати нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині;

- у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1 - 6 частини першої цієї статті.

32. Аналіз положень статті 308 ГПК України дає підстави для висновку, що вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, повинні бути повними та однозначними, тобто містити інформацію не лише про те, які судові рішення оскаржуються, а й про те, які повноваження суд касаційної інстанції повинен застосувати за результатами перегляду оскаржуваних рішень.

33. При постановленні судового рішення суд касаційної інстанції застосовує і повноваження, передбачені статтею 308 ГПК України, і вирішує питання про розподіл судових витрат виходячи саме з прохальної частини касаційної скарги, у зв`язку з чим застосування повноважень суду безпосередньо залежить від того, які з них просить заявник касаційної скарги застосувати за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення в касаційному порядку.

34. При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що вимоги особи, яка подає касаційну скаргу, повинні узгоджуватися з визначеними скаржником підставами касаційного оскарження судових рішень.

35. Правильність оформлення касаційної скарги, її змісту та форми покладається саме на заявника касаційної скарги.

36. Касаційна скарга Підприємства цим вимогам не відповідає, оскільки в її прохальній частині не зазначено вимоги скаржника та повноваження, які суд касаційної інстанції повинен застосувати за результатами її перегляду щодо постанови суду апеляційної інстанції.

37. Наведені недоліки щодо змісту касаційної скарги є підставою для залишення її без руху, із наданням скаржникові строку на приведення касаційної скарги у відповідність до вимог пунктів 5, 6 частини другої статті 290 ГПК України шляхом викладення касаційної скарги у новій редакції з урахуванням наведених вище вимог процесуального законодавства.

38. Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 290 ГПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

39. Вирішуючи питання щодо обов`язку скаржника сплатити судовий збір у встановлених порядку і розмірі, суд виходить з того, що правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України "Про судовий збір" № 3674-VI від 08.07.2011.

40. За подання касаційної скарги на рішення суду ставки судового збору встановлюються у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви (підпункт 5 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір").

41. Ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

42. Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" з 1 січня було встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 1 762, 00 грн.

43. Скаржник за подання касаційної скарги повинен був сплатити судовий збір у розмірі 1 233 400,00 грн (1,5 відсотка ціни позову, але не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб х 200 %).

44. До касаційної скарги заявник не додав документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, водночас подав клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги до ухвалення рішення судом касаційної інстанції.

45. Верховний Суд розглянув клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги та дійшов висновку про відмову у його задоволенні з таких підстав.

46. Відповідно до статті 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

47. Із системного аналізу змісту норм зазначеної статті вбачається, що положення пунктів 1 та 2 частини першої статті 8 Закону України "Про судовий збір" не поширюються на юридичних осіб, незалежно від наявності майнового критерію (майнового стану учасника справи - юридичної особи), а положення пункту 3 частини першої цієї статті можуть бути застосовані до юридичної особи за наявності майнового критерію, але тільки у справах, визначених цим пунктом, тобто предметом позову у яких є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.01.2021 у справі № 0940/2276/18).

48. Предметом справи, що розглядається, не є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

49. Таким чином, скаржник не відноситься до переліку осіб, зазначених у статті 8 Закону України "Про судовий збір", тому в задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору слід відмовити.

50. З огляду на те, що до касаційної скарги не було додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, і у задоволенні клопотання про відстрочення його сплати відмовлено, касаційна скарга відповідно до статті 174, частини другої статті 292 ГПК України також залишається без руху для надання строку на усунення встановлених недоліків в частині сплати судового збору.

51. Згідно з частиною другою статті 292 ГПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 290 цього Кодексу, застосовуються положення статті 174 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

52. Відповідно до частини другої статті 174 ГПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

53. У зв`язку із залишенням касаційної скарги без руху, Суд не розглядає клопотання Підприємства про зупинення виконання оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

Керуючись нормами статей 174, 234, 288, пунктів 5, 6 частини другої, пункту 2 частини четвертої статті 290, частини другої статті 292 ГПК України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства "Іствін" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.11.2023 у справі № 902/388/18 залишити без руху.

2. Відмовити Приватному підприємству "Іствін" у задоволенні клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання касаційної скарги.

3. Встановити скаржнику строк десять днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків касаційної скарги таким способом:

- привести касаційну скаргу у відповідність до вимог пунктів 5, 6 частини другої статті 290 ГПК України шляхом викладення касаційної скарги у новій редакції, з урахуванням недоліків, визначених у пунктах 16-29; 36 цієї ухвали;

- уточнену редакцію касаційної скарги, подану на виконання приписів цієї ухвали, надіслати іншим учасникам справи, надавши суду докази з урахуванням положень статті 42 ГПК України;

- надати суду документ, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 1 233 400,00 грн.

4. Роз`яснити скаржнику, що у разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали, касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде йому повернута.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не підлягає оскарженню.

Суддя І. Кондратова