ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року Справа № 915/431/23

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Смородінової О.Г.,

за участю секретаря судового засідання Савки К.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» (54028, м. Миколаїв, вул. 12 Повздовжня, буд. 84; ідентифікаційний код 36881089)

до відповідача: держави Російська Федерація

про: відшкодування майнової шкоди у розмірі 160 091 565,00 грн,

за участю представників учасників справи:

від позивача: не з`явився,

від відповідача: не з`явився,

Суть спору:

21.03.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою б/н від 20.03.2023 (вх. № 3501/23) (з додатками), в якій просить суд:

1. Стягнути з держави Російська Федерація на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» (ЄДРПОУ за кодом 36881089; адреса: Україна, 54028, Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. 12 Повздовжня, буд. 84) матеріальну шкоду у розмірі 159 956 365,00 грн.

2. Стягнути з відповідача судові витрати, в розмірі 135 200,00 грн, з яких: витрати на проведення експертних досліджень 91 200,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу 44 000,00 грн.

Позовні вимоги ґрунтуються на підставі того, що 24.02.2022 держава Російська Федерація здійснила повномасштабну збройну агресію проти України і ввела свої війська на її територію. У зв`язку з військовою агресією РФ проти України, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан на всій території України, який триває на даний час. З початку повномасштабної війни зафіксовано численні випадки руйнувань цивільної інфраструктури (у т.ч. житлової забудови), освітніх закладів, вбивств цивільного населення (фактично мирних жителів) і мародерства з боку військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації на захопленій території України. 21.07.2022 року приблизно о 03:00 год. в ході ракетного обстрілу з боку РФ було здійснено влучання ракети в Об`єкт нерухомості, який належить компанії «ДКМ МЕРЧАНТС ІНК.» та який перебував в оренді Позивача. За результатом ракетного обстрілу ЗС РФ Об`єкт нерухомості та все майно, товарно-матеріальні цінності й обладнання, що знаходилось в ньому було повністю знищено. При цьому, розмір матеріального збитку (шкоди) завданого в результаті збройної агресії РФ для позивача визначено на підставі проведеної експертної оцінки РТПП, що підтверджується відповідним висновком судового експерта РТПП №137-024 від 15.11.2022.

Ухвалою суду від 27.03.2023 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/431/23 за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 25 квітня 2023 року о 14:00; запропоновано позивачу у строк до 17.04.2023 надати суду належним чином засвідчені копії: прибуткових накладних на товар ТОВ «КІВІТ ПЛЮС», відображених у наданому до позовної заяви Реєстрі прибуткових накладних; рахунку № 120-0310 від 08.09.2022, рахунку № 137-0024 від 14.11.2022, посилання на які наявні у наданих до позовної заяви платіжних інструкціях № 8957 від 08.09.2022, № 9661 від 14.11.2022; встановлено для сторін процесуальні строки для подання заяв по суті спору.

28.03.2023 до суду від представника позивача надійшла заява б/н від 27.03.2023 (вх. № 3845/23) про вступ у справу як представника та надсилання документів в електронному вигляді.

18.04.2023 до суду від позивача надійшла заява б/н від 17.04.2023 (вх. № 4768/23) про приєднання до матеріалів справи документів на виконання ухвали від 27.03.2023.

У зв`язку з участю головуючого у даній справі судді Смородінової О.Г. у підготовці суддів місцевих господарських судів (наказ Господарського суду Миколаївської області № 13-в від 18.04.2023) в період з 24.04.2023 по 28.04.2023, ухвалою суду від 20.04.2023 підготовче засідання у даній справі було відкладено на 23 травня 2023 року о 14:00.

24.04.2023 до суду від позивача надійшла заява б/н від 24.04.2023 (вх. № 5078/23) про приєднання до матеріалів справи документів на виконання ухвали від 27.03.2023.

23.05.2023 до суду від позивача надійшла заява б/н від 22.05.2023 (вх. № 6508/23) про приєднання до матеріалів справи документів на виконання ухвали від 27.03.2023.

Ухвалою суду від 23.05.2023 було продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі № 915/431/23 на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 20 червня 2023 року о 12:10.

Підготовче засідання у даній справі, яке було призначено на 20 червня 2023 року о 12:10, не відбулося оскільки протягом часу, визначеного судом для проведення засідання по даній справі, зокрема, у період з 12:08 по 12:42 у Миколаївській області тривала повітряна тривога.

Ухвалою суду від 20.06.2023 було призначено підготовче засідання у даній справі на 18 липня 2023 року об 11:50.

Ухвалою суду від 18.07.2023 було продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі № 915/431/23 та відкладено підготовче засідання на 26 вересня 2023 року о 09:45.

26.09.2023 до суду від представника позивача надійшло клопотання б/н від 26.09.2023 (вх. № 12620/23) про відкладення розгляду справи на іншу дату та час, мотивоване неможливістю забезпечити участь повноважного представника через його участь в розгляді іншої справи.

Ухвалою суду від 26.09.2023 відкладено підготовче засідання на 24 жовтня 2023 року об 11:30.

Ухвалою суду від 24.10.2023 було закрито підготовче провадження у даній справі, з призначенням її до судового розгляду по суті на 21 листопада 2023 року об 11:30.

В судовому засіданні 21.11.2023, проведеному за участю представника Товариства з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС», суд розпочав розгляд справи по суті, заслухавши вступне слово позивача.

За результатами проведеного засідання розгляд справи по суті було відкладено на 19 грудня 2023 року о 13:00.

19.12.2023 до суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» надійшла заява б/н від 19.12.2023 (вх. № 16614/23) про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Станом на момент проведення судового засідання від учасників справи інших заяв чи клопотань як по суті справи, так і з процесуальних питань, до суду не надходило.

Відповідач правом, передбаченим ст. 165 Господарського процесуального кодексу України щодо оформлення відзиву на позовну заяву і документів, що підтверджують заперечення проти позову, станом на дату проведення даного засідання не скористався.

Суд відмічає, що відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

19.12.2023 учасники справи своїх представників в судове засідання не направили.

Позивач про час та місце проведення засідання був повідомлений шляхом вручення копії ухвали суду від 21.11.2023 представнику Товариства з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС», у порядку передбаченому п. 2 ч. 6, ч. 7 ст. 242 ГПК України.

Щодо повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, суд зазначає, що за приписами ст. 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору. Іноземні особи мають такі самі процесуальні права та обов`язки, що і громадяни України та юридичні особи, створені за законодавством України, крім винятків, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 365 ГПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 367 Господарського процесуального кодексу України у разі, якщо в процесі розгляду справи господарському суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, господарський суд може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території російської федерації регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт - Постанову Верховної Ради України «Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності» від 19.12.1992. Згідно вищезазначеної Угоди Компетентні суди та інші органи держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав зобов`язуються надавати взаємну правову допомогу. Взаємне надання правової допомоги включає вручення і пересилання документів і виконання процесуальних дій, зокрема проведення експертизи, заслуховування сторін, свідків, експертів та інших осіб. При наданні правової допомоги компетентні суди та інші органи держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав зносяться одна з одною безпосередньо. При виконанні доручень про надання правової допомоги компетентні суди та інші органи, в яких просять допомоги, застосовують законодавство своєї держави. При зверненні про надання правової допомоги і виконання рішень документи, що додаються, викладаються мовою держави, яка запитує, або російською мовою.

Разом з тим, у зв`язку з Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», за зверненням Мін`юсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресією росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.

Згідно Закону України від 12.01.2023 № 2855-ІХ, який набрав чинності з 05.02.2023, Україна вийшла з Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, вчиненої в м. Києві 20 березня 1992 року та ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 19 грудня 1992 року № 2889-XII (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 9, ст. 66).

Згідно листа Міністерства юстиції України від 21.03.2022 № 25814/12.1.1/32-22 «Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану» з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами російської федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права.

Крім того, у зв`язку з агресією з боку російської федерації та введенням воєнного стану АТ «Укрпошта» з 24.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з російською федерацією.

Відповідно до ч. 2 ст. 367 Господарського процесуального кодексу України судове доручення надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Разом з тим у зв`язку із порушенням російською федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного Акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряді інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справи України 24.02.2022 нотифікувало МЗС РФ про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією від 14.02.1992.

Відтак діяльність дипломатичних представництв України в росії та росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинено відповідно до Віденської Конвенції про дипломатичні зносини 1961 року.

Отже подальше застосування відповідного алгоритму для подачі будь-яких судових документів до російської сторони дипломатичними каналами не є можливим з огляду на розірвання дипломатичних відносин та евакуацію всіх співробітників дипломатичних та консульських установ України через повномасштабну агресію російської федерації проти України.

З огляду на вищенаведене, на період збройного конфлікту у відносинах з державою-агресором унеможливлено застосування міжнародних договорів України з питань правового співробітництва, у тому числі у зв`язку із припиненням поштового сполучення.

Відтак, взявши до уваги вищенаведене, єдиним доступним для суду способом повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи було розміщення на офіційному веб-порталі судової влади України відповідного оголошення-повідомлення. І такі заходи судом належним чином застосовувалися, що підтверджується матеріалами справи.

При цьому відповідно до ч. 4 ст. 122 Господарського процесуального кодексу України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.

Призначення судом кожної дати підготовчого засідання, а також судового засідання щодо розгляду справи по суті, здійснювалося судом із достатніми інтервалами часу для забезпечення відповідачу процесуальної можливості відреагувати на розгляд цієї справи та повідомити суд про своє відношення до розглядуваного позову.

Отже, відповідач про час та місце проведення засідання був повідомлений шляхом розміщення на офіційному веб-порталі судової влади України відповідного оголошення в порядку, передбаченому ч.ч. 4, 5 ст. 122 ГПК України.

Крім того, інформація про час та місце проведення судового засідання була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень, доступ до якого є вільним, цілодобовим і безкоштовним.

Наведене вище у сукупності дає підстави стверджувати, що ті заходи, які в межах цієї справи було вчинено судом задля забезпечення обізнаності відповідача про сутність розглядуваної справи, про стадії її розгляду, відповідні дати проведення судових засідань, є достатніми для висновку про належне повідомлення відповідача, як про зміст позовних вимог, так і про рух справи, а тривалість судового розгляду справи свідчить про наявність у відповідача достатнього часу для того, щоб представити суду свої аргументи щодо позову.

Враховуючи наведене та те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників сторін.

Відповідно до змісту статей 195, 240 ГПК України, 19.12.2023 за результатами розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження, суд підписав вступну та резолютивну частини рішення.

При цьому, враховуючи відсутність відзиву по суті позову, згідно ст. 165 ГПК України справу вирішено за наявними в ній матеріалами.

Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 2 ст. 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у ст. 4 цього Кодексу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Позивач визначив відповідачем державу російську федерацію.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності.

За змістом ч. 8 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України для спорів про відшкодування шкоди, заподіяної майну, встановлено альтернативну підсудність (підсудність за вибором позивача), а саме - наведеною нормою процесуального закону встановлено, що позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

Згідно з ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Частиною 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Отже, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Однак необхідною умовою дотримання цього принципу є взаємне визнання суверенітету країни, тож коли російська федерація заперечує суверенітет України та вчиняє щодо неї загарбницьку війну, жодних зобов`язань поважати та дотримуватися суверенітету цієї країни немає.

Крім того, у п. 4 ч. 1 ст. 2 Статуту Організації об`єднаних націй закріплений принцип, згідно з яким всі члени ООН утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Статуту ООН Організація Об`єднаних Націй переслідує ціль підтримувати міжнародний мир і безпеку і з цією ціллю вживати ефективні колективні заходи для попередження та усунення загрози світу й актів агресії чи інших порушень миру, і проводити мирними засобами, відповідно до принципів справедливості і міжнародного права, залагодження чи вирішення міжнародних спорів чи ситуацій, які можуть призвести до порушення миру.

Разом із тим, російська федерація здійснює військову агресію проти України, у зв`язку із чим, указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває станом на даний час.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує ст. 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України.

Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти російської федерації) зобов`язав російську федерацію припинити військову агресію проти України.

Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Станом на час подання цього позову та розгляду справи по суті, російська федерація не виконала приписів (вимог) ні Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року, ні наказу Міжнародного суду ООН від 16 березня 2022 року, та продовжує військову агресію проти України та військові злочини проти цивільного населення та цивільних об`єктів в порушення норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, Женевських Конвенцій 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 Про заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

Наведені дії РФ вчиняє з 2014 року та продовжує станом на момент постановлення цієї ухвали. Отже, після початку війни в Україні з 2014 року суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено ,що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканою. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та Законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, ІУ Женевською конвенцією 1949 року , а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу , співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародна правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками , передбаченими міжнародним правом.

Отже, дії російської федерації вийшли за межі її суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права здійснювати збройну агресію проти іншої країни. Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Не поважаючи державний суверенітет та територіальну цілісність України російська федерація не може розраховувати на повагу до її судового імунітету. Інший підхід ставив би жертв війни, осіб, яким завдано шкоду у ще більш вразливе становище, коли позбавляючи особу права на звернення до національного суду, та відсутність гарантій забезпечення права таких осіб на ефективний судовий розгляд їх справ в судах російської федерації, фактично позбавляє їх права на судовий захист, як такого.

Суд вважає, що судовий імунітет держави-агресора, не може бути перешкодою для реалізації правосуддя при порушенні основ міжнародного правопорядку та скоєнні міжнародних злочинів, а тому, у цій справі, російська федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення судового процесу щодо відшкодування завданих нею збитків, в ході ініційованого воєнного вторгнення на територію України.

Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (ст. 11), а також Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (ст. 12), передбачають, що договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Крім того, як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 990/80/22, російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

При цьому, Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно російська федерація надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Такі висновки наведено в постановах Верховного Суду від 08 та 22 червня 2022 року у справах № 490/9551/19 та № 311/498/20.

У Постановах від 18.05.2022 у справах № 428/11673/19 та № 760/17232/20-ц Верховний Суд розширив правові висновки, згідно з якими підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Верховний суд також констатував, що загальновідомим є (тобто таким, що не потребує доказування) те, що російська федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну військову діяльність в Україні, включаючи не тільки повномасштабну збройну агресію, але і будь-яку участь своїх збройних сил у військових діях в Донецькій та Луганській областях з 2014 року. Не існує жодної розумної підстави припустити, що порушене право позивача, за захистом якого він звернувся до українського суду, могло би бути захищене шляхом подання позову до суду російської федерації.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що, звертаючись із позовом до російської федерації, для правильного вирішення спору позивач не потребує згоди компетентних органів держави російської федерації на розгляд справи у судах України або наявності міжнародної угоди між Україною та російською федерацією з цього питання.

При цьому судом враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19, відповідно до якої національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом «генерального делікту»).

Отже, у даній справі підлягає застосуванню «деліктний виняток», відповідно до якого будь-який спір, що виник на її території у юридичної особи України, навіть з іноземною країною, зокрема, й російською федерацією, може бути розглянутий та вирішений судом України як належним та повноважним судом.

Також суд зазначає, що оскільки в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією російської федерації проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди російської федерації бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. Дана правова позиція суду відображена у постановах Верховного Суду у справі №№ 796/165/18 від 25.01.2019, № 308/9708/19 від 14.04.2022 та № 760/17232/20-ц від 18.05.2022.

Таким чином, суд констатує, що судового імунітету російської федерації у даній справі не підлягає застосуванню, з огляду на обставини, що викладено вище.

Отже, Господарський суд Миколаївської області, як суд до територіальної юрисдикції якого відноситься місце ймовірного завдання шкоди позивачу, є належним судом для розгляду цієї справи.

З урахуванням наведеного по суті спірних правовідносин, судом встановлені такі обставини.

Товариство з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» (ідентифікаційний код 36881089) є підприємством, що зареєстроване в місті Миколаєві, основним видом діяльності якого є оптова торгівля продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, а також одним з додаткових видів діяльності є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, про що містяться відомості в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивач є орендарем частини приміщень, а саме: 2562,5 кв.м. та 1753 кв.м., розташованих за адресою: Миколаївська область, місто Миколаїв, вулиця Новозаводська, будинок 21-А, відповідно до технічного паспорту на виробничий будинок з господарськими (допоміжними) приміщеннями від 12.12.2019. Вказаний об`єкт нерухомості належить на праві приватної власності компанії «ДКМ МЕРЧАНТС ІНК.» (юридична особа неризедент України), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ідентифікаційним №201352844 від 21.02.2020.

Так, 21.01.2020 між юридичною особою за законодавством Панами Компанією «ДКМ МЕРЧАНТС ІНК», як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС», як орендарем, було укладено Договір оренди № 11, за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування для ведення господарської діяльності з оптово-роздрібної торгівлі продуктами харчування нежитлові складські приміщення загальною площею 2562,5 квадратних метрів, розташованих за адресою: Миколаївська область, місто Миколаїв, вулиця Новозаводська, будинок 21-А.

За умовами наведеного договору (з урахування змін до нього, внесених Додатковою угодою №1 від 01.12.2021) строк оренди складає період з 01.02.2021 до 31.12.2023.

01.02.2021 за Договором оренди № 11 від 21.01.2020 орендодавець передав орендарю об`єкт оренди за відповідним актом приймання-передачі нежитлових приміщень.

У подальшому, 01.06.2021 між юридичною особою за законодавством Панами - Компанією «ДКМ МЕРЧАНТС ІНК», як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС», як орендарем, було укладено договір оренди № 12 (далі Договір оренди №12), за умовами якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування для ведення господарської діяльності з оптово-роздрібної торгівлі продуктами харчування нежитлові складські приміщення загальною площею 1753 квадратних метрів, розташованих за адресою: Миколаївська область, місто Миколаїв, вулиця Новозаводська, будинок 21-А.

За умовами наведеного договору строк оренди складає період з 01.06.2021 до 30.04.2024.

01.06.2021 за Договором оренди №12 від 01.06.2021 орендодавець передав орендарю Об`єкт оренди за відповідним актом приймання-передачі нежитлових приміщень.

Товариство з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» зазначає, що позивач, здійснюючи свою господарську діяльність, був власником обладнання та товарно-матеріальних цінностей, що знаходились в орендованих ним приміщеннях.

На підтвердження набуття позивачем права власності на такі товарно-матеріальні цінності позивачем надано суду копії бухгалтерських документів Товариства з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» (т. 4 а.с. 75 т. 6 а.с. 72, т. 6 а.с. 79 т. 14 а.с. 91)

Крім того, за даними позивача, одним з видів економічної діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, в результаті чого Позивач отримував відповідний прибуток.

Так, товаристом у період з 01.01.2020 по 01.04.2022 укладалися договори суборенди частини приміщень Об`єкту нерухомості, з метою їх використання суборендарями у своїй господарській діяльності, зокрема:

- договір суборенди нежитлового приміщення від 01.01.2020, акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.01.2020, додаткова угода №1 від 01.10.2021 до Договору суборенди нежитлового приміщення від 01.01.2020, акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.10.2021, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» та Товарисвом з обмеженою відповідальністю «СВАНТОВІТ»;

- договір суборенди нежитлового приміщення від 01.10.2021, акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.10.2021, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» та Товарисвом з обмеженою відповідальністю «ВОДНИЙ СВІТ ПІВДЕНЬ»;

- договір суборенди нежитлового приміщення від 01.10.2021, акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.10.2021, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» та Товарисвом з обмеженою відповідальністю «ВОДНИЙ СВІТ НАПОЇ»;

- договір суборенди нежитлового приміщення від 01.04.2022, акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.04.2022, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» та Фізичною особою-підприємцем Захаровою Юлією Вікторівною;

- договір суборенди нежитлового приміщення від 01.04.2022, акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.04.2022, укладені між Товариством з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» та Фізичною особою-підприємцем Косим Кіріллом Денисовичем.

24 лютого 2022 року держава російська федерація здійснила повномасштабну збройну агресію проти України і ввела свої війська на її територію.

Позивач зазначає, що 21.07.2022 року приблизно о 03:00 год. в ході ракетного обстрілу з боку російської федерації, відбулося влучання ракети в орендований позивачем об`єкт нерухомості за адресою м. Миколаїв, вулиця Новозаводська, будинок 21-А, внаслідок чого об`єкт нерухомості та все майно, товарно-матеріальні цінності й обладнання, що знаходилось в ньому було повністю знищено.

На підтвердження вказаних обставин, позивачем надано суду: скріншоти з Telegram українського інформаційного каналу «Віталій Кім / Миколаївська ОДА», сповіщень від 21.07.2022 року «Про оголошення повітряної тривоги о 03:07» (режим доступу: https://t.me/mykolaivskaODA/1849), «Про відбій повітряної тривоги о 03:47» (режим доступу: https://t.me/mykolaivskaODA/1851) та «Інформація щодо ворожих обстрілів у Миколаївській області за минулу добу, станом на 08:00 ранку 21 липня» (режим доступу: https://t.me/mykolaivskaODA/1852); відеоматеріали українських та російських засобів масової інформації (диск з відеоматеріалами: Відеоматеріал №1 фіксації моменту обстрілу Об`єкту нерухомості від 21.07.2022, в 1 відеофайлі; Відеоматеріал №2 фіксації результатів обстрілу Об`єкту нерухомості від 21.07.2022, в 1 відеофайлі; Відеоматеріаі №3 російського інформаційного каналу «РИА новости» від 22.07.2022, в 1 відеофайлі; Відеоматеріал №4 російського інформаційного каналу від 21.07.2022, в 1 відеофайлі), скріншот з сайту міжнародного інформаційного ресурсу «CNN» статті від 21.07.2022 «Russian missiles strike Mykolaiv overnight» (режим доступу: https://edition.cnn.com/europe/live-news/russia-ukraine-war-news-07-21-22/h_43955ece674ae7fa6d5c0c3eaf63d53c), а також фотознімки зруйнованого об`єкту нерухомості.

Позивач стверджує, що внаслідок такого ракетного обстрілу орендований позивачем об`єкт нерухомості та належні позивачу на праві власності товарно-матеріальні цінності й обладнання, що знаходилось в ньому, були повністю знищені.

Матеріали справи свідчать про те, що правоохоронними органами, органами місцевого самоврядування та органами державної служби з надзвичайних ситуацій Миколаївської області було здійснено виїзд на місце події та за результатом огляду складено відповідні документи, а саме:

- Акт про пожежу від 21.07.2022 Миколаївського районного управління Державної служби надзвичайних ситуацій в Миколаївській області, яким встановлено, що причиною пожежі у складських приміщеннях розташованих за адресою: місто Миколаїв, вулиця Новозаводська, 21-А; - є потрапляння боєприпасів в результаті бойових дій внаслідок чого було пошкоджено склад із продовольчими товарами;

- Акт №109 від 21.07.2022 попереднього візуального огляду об`єктів розташованих в Інгульському районі міста Миколаєва, пошкоджених в результаті збройної агресії РФ, яким встановлено, що адміністративно-побутова будівля загальною площею 4315,5 кв.м. внаслідок потрапляння ракети та пожежі зруйнована. Приміщення м`ясо-ковбасного цеху загальною площею 1625 кв.м. пошкоджено внаслідок потрапляння осколків (ракети). Пошкоджено нежитлове приміщення - бійня.

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за кримінальним провадженням №0001132, з якого вбачається, що слідчим відділом Управління служби безпеки України в Миколаївській 21.07.2022 було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статтею 438 Кримінального кодексу України, за таких обставин вчинення кримінального правопорушення: « 21.07.2022 року близько 03:00 год невстановлені військовослужбовці збройних сил Російської Федерації, із невстановленої зброї, здійснили обстріл цивільної інфраструктури Інгульського району міста Миколаєва Миколаївської області, внаслідок якого, за адресою: вул.Новозаводська, 21-А; пошкоджено складське приміщення. Вказані дії являються умисним порушенням законів та звичаїв війни».

Позивачем на підтвердження наявності обладнання та товарно-матеріальних цінностей, що знаходились в орендованому об`єкті нерухомості також було вчинено відповідні дії, зокрема:

- оформлено наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» №1/7 від 21.07.2022 «Про призначення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей»;

- проведено інвентаризаційний опис товарів ТОВ «КІВІТ ПЛЮС» станом на 21.07.2022;

- проведено інвентаризаційний опис обладнання ТОВ «КІВІТ ПЛЮС» станом на 21.07.2022;

- оформлено реєстр прибуткових накладних на товар ТОВ «КІВІТ ПЛЮС», що був поставлений на склад в період часу з 01.10.2021 по 21.07.2022.

Також, з метою підтвердження факту знищення вказаного обладнання та товарно-матеріальних цінностей Товариство з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» звернувся до експертної установи: Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області. В результаті відповідного обстеження РТПП складено Акт №120-0310 від 07.09.2022 попереднього обстеження (фотофіксації) пошкодженого та знищеного майна (товару), внаслідок збройної агресії Російської Федерації, згідно висновку якого: «...майно, згідно Переліку №1 (ТМЦ) та Переліку №2 (обладнання) даного Акту, яке було розташоване в нежитлових (складських) приміщеннях на території «Виробничого будинку з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами» за адресою Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Новозаводська, 21-А, та знаходиться у приватній власності ТОВ «КІВІТ ПЛЮС», було знищено та пошкоджено (до ступеню повної непридатності для подальшого використання) внаслідок руйнації та пожежі в нежитлових приміщеннях, яка утворилась після ракетних вибухів артилерійського (ракетного) обстрілу військами РФ 21 липня 2022 року».

Разом з цим, на підтвердження факту знищення й самого об`єкту нерухомості, що знаходився в оренді Товариства з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС», позивачем надано до позовної заяви висновок будівельно-технічної експертизи Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський обласний інжиніринговий центр», яка була проведена на замовлення власника об`єкту нерухомості «ДКМ МЕРЧАНТС ІНК»

Так, надані до справи копії технічних звітів №27/2809 та №28/2809 про проведення експертного обстеження технічного стану і експлуатаційної придатності конструкцій нежитлової будівлі, замовник «ДКМ МЕРЧАНТС ІНК», з Актами за результатами проведеного обстеження пошкоджених об`єктів свідчать про те, що «технічний стан нежитлової будівлі літ. Т-1-2 «Адміністративно-побутова будівля» та літ. 3-1 «Бійня» в цілому визначені як аварійні (категорія 4). Подальша безпечна експлуатація неможлива. Водночас, капітальний ремонт будівлі є економічно недоцільним, рекомендується списання з балансу шляхом ліквідації».

У зв`язку з означеними подіями позивач через свого представника Ткаленка Геннадія Івановича, звернувся до Слідчого відділу Відділення поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області, повідомивши про влучання ракетного снаряду в об`єкт нерухомості, в результаті чого отримав пам`ятку потерпілого про процесуальні права та обов`язки потерпілого від 27.09.2022 року, а також талон-повідомлення єдиного обліку №14802 від 28.10.2022 року про прийняття та фіксацію заяви про кримінальне правопорушення, яке попередньо було кваліфіковано як за ч. 1 ст. 438 Кримінального кодексу України.

31.10.2022 року Товариством з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» було подано запит № 348 від 31.10.2022 до органів поліції з метою отримання інформації про стан кримінального провадження та отримання відомостей щодо проведених слідчих дій; та отримано відповідь №12339/52-2022 від 08.11.2022, зі змісту якої вбачається, що подана заява відносно позивача долучена до матеріалів кримінального провадження №001132 та що позивача визнано потерпілим у вказаній кримінальній справі.

Позивач стверджує, що внаслідок такого ракетного обстрілу, здійсненого збройними силами російської федерації, він зазнав суттєвих матеріальних збитків завданих пошкодженням та знищенням належних йому на праві власності товарно-матеріальних цінностей, що знаходились в орендованому за договором суборенди об`єкті нерухомості.

Розмір матеріального збитку (шкоди) позивачем визначено на підставі підставі проведеної експертної оцінки Регіональної торгово-промислової паати у Миколаївській області, що підтверджується відповідним висновком судового експерта № 137-024 від 15.11.2022 комісійного товарознавчого дослідження по заявці ТОВ «КІВІТ ПЛЮС» від 24.10.2021 для цілей подання заяв про компенсацію, а також подання позовів до судових інстанцій, зокрема, міжнародних (т. 3 а.с. 12 т. 4 а.с. 41), яким встановлено, що загальний розмір заподіяної матеріальної шкоди внаслідок знищення рухомого майна Товарисва з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» складає з урахуванням ПДВ 159 956 365,00 грн, у тому числі: розмір заподіяної матеріальної шкоди внаслідок знищення товару становить з урахуванням ПДВ 154 624 458,23 грн; розмір заподіяної матеріальної шкоди внаслідок знищення обладнання становить з урахуванням ПДВ 5 331 906,89 грн.

Вказані обставини, на переконання позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим Товарисво з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» звернулося до суду з відповідним позовом.

Предметом даного позову виступає майнова вимога позивача щодо відшкодування відповідачем майнової шкоди, заподіяної внаслідок збройної агресії російської федерації, а саме артилерійського (ракетного) обстрілу російськими військами 21.07.2022 майна позивача, а також витрат на проведення експертних досліджень.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, до предмету доказування у даній справі належить встановлення обставин спричинення шкоди, протиправність дій заподіювана шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Позивач на підтвердження власної правової позиції щодо суті позовних вимог надав суду такі докази:

- копія Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за №68 від 08.02.2021 щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» (т. 1 а.с. 20-21);

- копія наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» № 1-5-3-к від 29.01.2020 року про вступ на посаду директора ТОВ «КІВІТ ПЛЮС» (т. 1 а.с. 22);

- копія паспорту громадянина України ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 23-28);

- копія Технічного паспорту на виробничий будинок з господарськими (допоміжними) приміщеннями від 12.12.2019 (т. 1 а.с. 29-34);

- копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ідентифікаційним №201352844 від 21.02.2020 (т. 1 а.с. 35-37);

- копія Договору оренди №11 від 21.01.2021 (т. 1 а.с. 38-40);

- копія акту приймання-передачі нежитлових приміщень від 01.02.2021 до Договору оренди №11 від 21.01.2021 (т. 1 а.с. 41);

- копія додаткової угоди № 1 від 21.01.2021 до Договору оренди №11 від 21.01.2021 (т. 1 а.с. 42);

- копія Договору оренди № 12 від 01.06.2021 (т. 1 а.с. 43-45);

- копія акту приймання-передачі нежитлових приміщень від 01.06.2021 до Договору оренди № 12 від 01.06.2021 (т. 1 а.с. 46);

- копія Договору суборенди нежитлового приміщення від 01.01.2020 (т. 1 а.с. 47-48);

- копія акту приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.01.2020 (т. 1 а.с. 49);

- копія додаткової угоди №1 від 01.10.2021 до Договору суборенди нежитлового приміщення від 01.01.2020 (т.1 а.с. 50);

- копія акту приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.10.2021 (т. 1 а.с. 51);

- копія Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № від 07.05.2021 щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «СВАНТОВІТ» (т. 1 а.с. 52-53);

- копія Договору суборенди нежитлового приміщення від 01.10.2021 (т. 1 а.с. 54-55);

- копія акту приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.10.2021 (т. 1 а.с. 56);

- копія Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АБ №046328 від 20.02.2014 щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОДНИЙ СВІТ ПІВДЕНЬ» (т. 1 а.с. 57-58);

- копія Договору суборенди нежитлового приміщення від 01.10.2021 (т. 1 а.с. 59-60);

- копія акту приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.10.2021 (т. 1 а.с. 61);

- копія Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за №93 від 08.02.2021 щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «ВОДНИЙ СВІТ НАПОЇ» (т. 1 а.с. 62-63);

- копія Договору суборенди нежитлового приміщення від 01.04.2022 (т. 1 а.с. 64-65);

- копія акту приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.04.2022 (т. 1 а.с. 66);

- копія Свідоцтва серії В02 №325652 від 28.10.2002 року про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Захарової Ю.В. (т. 1 а.с. 67);

- копія Договору суборенди нежитлового приміщення від 01.04.2022 (т. 1 а.с. 68-69);

- копія акту приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.04.2022 (т. 1 а.с. 70);

- копія Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № від 16.07.2020 щодо фізичної особи-підприємця Косого К.Д. (т. 1 а.с. 70А-72);

- скріншот з Telegram українського інформаційного каналу «Віталій Кім / Миколаївська ОДА», сповіщень від 21.07.2022 року «Про оголошення повітряної тривоги о 03:07» (режим доступу: https://t.me/mykolaivskaODA/1849) та «Про відбій повітряної тривоги о 03:47» (режим доступу: https://t.me/mykolaivskaODA/1851) (т. 1 а.с. 73);

- диск з відеоматеріалами (Відеоматеріал №1 фіксації моменту обстрілу Об`єкту нерухомості від 21.07.2022, в 1 відеофайлі; Відеоматеріал №2 фіксації результатів обстрілу Об`єкту нерухомості від 21.07.2022, в 1 відеофайлі; Відеоматеріаі №3 російського інформаційного каналу «РИА новости» від 22.07.2022, в 1 відеофайлі; Відеоматеріал №4 російського інформаційного каналу від 21.07.2022, в 1 відеофайлі) (т. 1 а.с. 74);

- скріншот з сайту міжнародного інформаційного ресурсу «CNN» статті від 21.07.2022 «Russian missiles strike Mykolaiv overnight» (режим доступу: https://edition.cnn.com/europe/live-news/russia-ukraine-war-news-07-21-22/h_43955ece674ae7fa6d5c0c3eaf63d53c) (т. 1 а.с. 75);

- скріншот з Telegram українського інформаційного каналу «Віталій Кім / Миколаївська ОДА», сповіщення від 21.07.2022 року «Інформація щодо ворожих обстрілів у Миколаївській області за минулу добу, станом на 08:00 ранку 21 липня» (режим доступу: https://t.me/mykolaivskaODA/1852) (т. 1 а.с. 76);

- фотознімки зруйнованого об`єкту нерухомості (т. 1 а.с. 77-88);

- копія Акту про пожежу від 21.07.2022 Миколаївського районного управління Державної служби надзвичайних ситуацій в Миколаївській області (т. 1 а.с. 89-90);

- копія Акту №109 від 21.07.2022 попереднього візуального огляду об`єктів розташованих в Інгульському районі міста Миколаєва, пошкоджених в результаті збройної агресії РФ (т. 1 а.с. 91-92);

- копія Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за кримінальним провадженням №0001132 від 21.07.2022 (т. 1 а.с. 93);

- копія наказу Товариства з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» №1/7 від 21.07.2022 «Про призначення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей» (т. 1 а.с. 94)

- копія Інвентаризаційного опису товарів ТОВ «КІВІТ ПЛЮС» станом на 21.07.2022 (т. 1 а.с. 95-250);

- копія Інвентаризаційного опису обладнання ТОВ «КІВІТ ПЛЮС» станом на 21.07.2022 (т. 2 а.с. 1-2);

- копія реєстру прибуткових накладних на товар ТОВ «КІВІТ ПЛЮС», що був поставлений на склад в період часу з 01.10.2021 по 21.07.2022 (т. 2 а.с. 3-20);

- копія Акту Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області №120-0310 від 07.09.2022 попереднього обстеження (фотофіксації) пошкодженого та знищеного майна (товару), внаслідок збройної агресії Російської Федерації (т. 2 а.с. 21-177);

- копія Технічного звіту Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський обласний інжиніринговий центр» №27/2809 про проведення експертного обстеження технічного стану і експлуатаційної придатності конструкцій нежитлової будівлі, замовник «ДКМ МЕРЧАНТС ІНК» (т. 2 а.с. 178-210);

- копія Акту за результатами проведеного обстеження пошкоджених об`єктів (т. 2 а.с. 211-214);

- копія кваліфікаційного сертифіката серія АЕ № 000945 від 07.12.2012 (т. 2 а.с. 215, т. 3 а.с. 1);

- копія свідоцтва експерта № 613 від 14.12.2018 (т. 2 а.с. 216 т. 3 а.с. 2);

- копія Технічного звіту Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський обласний інжиніринговий центр» №28/2809 про проведення експертного обстеження технічного стану і експлуатаційної придатності конструкцій нежитлової будівлі, замовник «ДКМ МЕРЧАНТС ІНК» (т. 2 а.с. 217-246);

- копія Акту за результатами проведеного обстеження пошкоджених об`єктів (т. 2 а.с. 247-250);

- копія довіреності Товариства з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» №1 від 21.07.2022 на представника Ткаленка Г.І. (т. 3 а.с. 3);

- копія паспорту громадянина України Ткаленка Г.І. (т. 3 а.с. 4-7);

- копія Пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого від 27.09.2022 (т. 3 а.с. 8);

- копія Талону-повідомлення єдиного обліку №14802 від 28.10.2022 року про прийняття та фіксацію заяви про кримінальне правопорушення (т. 3 а.с. 9);

- копія запиту №348 від 31.10.2022 (т. 3 а.с. 10);

- копія листа Відділення поліції № 2 Миколаївського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області №12339/52-2022 від 08.11.2022 (т. 3 а.с. 11);

- копія Висновку судового експерта № 137-024 від 15.11.2022 комісійного товарознавчого дослідження по заявці ТОВ «КІВІТ ПЛЮС» від 24.10.2021 для цілей подання заяв про компенсацію, а також подання позовів до судових інстанцій, зокрема, міжнародних (т. 3 а.с. 12 т. 4 а.с. 41);

- копії платіжних інструкції №8957 від 08.09.2022, №9661 від 14.11.202 (т. 4 а.с. 42-43);

- копії бухгалтерських документів Товариства з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС», відображених у наданому до позовної заяви Реєстрі прибуткових накладних на товар ТОВ «КІВІТ ПЛЮС» (т. 4 а.с. 75 т. 6 а.с. 72, т. 6 а.с. 79 т. 14 а.с. 91);

- копії Рахунків на оплату Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області № 120-0310 від 08.09.2022, № 137-0024 від 14.11.2022 (т. 14 а.с. 93, 95);

- копії Актів приймання-передачі наданих послуг № 120-0310 від 08.09.2022, № 137-0024 від 14.11.2022 (т. 14 а.с. 94, 96).

Відповідач, як уже було наведено вище, ні відзиву, ні будь-яких доказів суду не надав.

Статтями 73, 74 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як слідує з положень ст. 77, 78 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до змісту ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх у відповідності з вимогами ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, проаналізувавши фактичні обставини справи згідно з вимогами чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з такого.

За приписами ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади. органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом.

Приписами ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 321, ч. 3 ст. 386 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За таких умов, знищення належного позивачу на праві власності майна порушує відповідне право власності позивача, який у зв`язку із цим набуває право на відшкодування заподіяної йому шкоди.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 Цивільного кодексу України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювана шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювана шкоди.

Згідно зі ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія російської федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, російську федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно-визнаних кордонів України.

Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти російської федерації) зобов`язав російську федерацію припинити військову агресію проти України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24 березня 2022 року, якою додатково засуджує військову агресію росії проти України, вимагає від російської федерації припинення військових дій, в тому числі проти атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини та вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 року та Додаткового протоколу І 1977 року до них.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року про заяву Верховної Ради України Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

За таких умов, в силу положень національного законодавства України, у тому числі і міжнародних договорів, як частини українського національного законодавства, дії відповідача щодо проведення так званої «спеціальної воєнної операції» є за своєю суттю актом збройної агресії відповідача по відношенню до України. Відтак, будь-які дії відповідача з метою реалізації такої агресії є протиправними, у тому числі протиправним є і ракетний обстріл майна позивача, здійснений в рамках реалізації акту агресії відповідачем.

Відповідно до ст. 25 Положення про закони і звичаї війни на суходолі (Додаток до Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі), відповідно до якої забороняється будь-яким способом атакувати чи бомбардувати незахищені міста, селища, житлові будинки чи споруди.

Відповідно до пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року, договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.

Відтак, дії відповідача щодо бомбардування об`єкту нерухомості позивача були вчинені всупереч законам і звичаям війни, а отже, відповідач несе повну відповідальність як за відповідний ракетний удар, так і за спричинені ним наслідки, у тому числі і за шкоду, заподіяну майну позивача.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №210/4458/15-ц, від 30.01.2020 у справі № №287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.08.2017 у справі №761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те. що факт збройної агресії російської федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.

Преамбулою Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року. Договору про дружбу співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Відповідно до ч. 3 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії росії проти України в розумінні ч. 3 ст. 85 ГПК України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні.

Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

З наявних в матеріалах справи доказів, вбачається, що саме внаслідок ракетного обстрілу збройними силами російської федерації цивільної інфраструктури Інгульського району міста Миколаєва Миколаївської області, який відбувся 21.07.2022, пошкоджено складські приміщення за адресою: місто Миколаїв, вулиця Новозаводська, 21-А; та знищено товарно-матеріальні цінності вартістю 154 624 458,23 грн, а також вартістю 5 331 906,89 грн, які знаходились в таких складських приміщеннях та належали на праві власності позивачу.

Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, законодавством України не покладається на позивача обов`язку доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах. Зазначений висновок підтверджується Верховним Судом, зокрема, у постановах від 21.04.2021 у справі №648/2035/17, від 14.02.2018 у справі №686/10520/15-ц.

Таким чином, на переконання суду, позивачем у справі на підставі належних та допустимих доказів доведено повний склад цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до відповідача такого заходу відповідальності як відшкодування збитків.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суду належить зважати на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02)).

З урахуванням наведеного, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси.

Крім того, судом враховано, що відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

При цьому, необхідно враховувати ту обставину, що держава є специфічним суб`єктом правовідносин. Під державою розуміється організація політичної влади домінуючої частини населення у соціально неоднорідному суспільстві, яка, забезпечуючи цілісність і безпеку суспільства, здійснює керівництво ним насамперед в інтересах цієї частини, а також управління загальносуспільними справами. До визначальних ознак держави відноситься наявність для виконання своїх завдань та функцій специфічного апарату, який володіє владними повноваженнями і має матеріальні засоби для реалізації цих повноважень.

Відповідно до пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 року відповідальність у формі відшкодування збитків у випадку порушення правил і звичаїв ведення воєнних дій покладається саме на державу в цілому, як воюючу сторону. Відтак, стягнення відповідної шкоди також має здійснюватись із держави в цілому, за рахунок усіх наявних у неї активів, зокрема і майна підрозділів специфічного апарату держави, який реалізує її функції, в тому числі як державних органів, так і інших підприємств, організацій, установ, які реалізовують відповідні державні функції.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що вимога позивача про стягнення завданих збитків заявлена до російської федерації, як до держави в цілому не лише відповідає положенням матеріального закону, але являє собою ефективний спосіб захисту права позивача в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично призведе до відновлення його порушених прав.

За приписами частини першої статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд може спиратись на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А. пункт 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), №37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі Гірвісаарі проти Фінляндії (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року).

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що ним надано вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми та обставини, розглянувши даний спір із застосуванням норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, згідно з наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема відомості про розподіл судових витрат.

За змістом ч. 1, п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Щодо розподілу судових витрат у вигляді судового збору суд зазначає таке.

За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у разі задоволення позову, судовий збір підлягає покладенню на відповідача.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Згідно з ч. 2 ст. 129 ГПК України, судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету.

За змістом п.п. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір за ставкою 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Приписами ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» у 2023 році встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2023 року 2684 гривні.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що судовий збір у цій справі в сумі 939 400,00 грн підлягає стягненню з відповідача в дохід державного бюджету України.

Щодо розподілу витрат на професійну правову допомогу суд зазначає таке.

Згідно зі ст. 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на правову допомогу. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура.

У відповідності до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому згідно ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У даній справі позивачем заявлено до стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 44 000,00 грн.

Як встановлено судом у даній справі позивачем подано до суду докази витрат на професійну правничу допомогу, а саме:

1. Копія Договору № 01/09-3 від 01.09.2022 про надання юридичних послуг (правової допомоги), укладеного між адвокатом Семененком Вадимом Борисовичем, як виконавцем, адвокатом, та Товариством з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС», як замовником, клієнтом, відповідно до предмету якого виконавець, діючи як адвокат, зобов`язався за плату відповідно до завдань та доручень замовника, який є клієнтом, надавати останньому юридичні послуги (правову допомогу), а замовник зобов`язався отримати та оплатити такі послуги (п. 1.1). Відповідно до п. 6.1 Договору за послуги, надані виконавцем, замовник сплачує гонорар, визначений в розрахунку суми гонорару, акті наданих послуг, рахунку. Підставою для сплати гонорару є рахунок. Оплата послуг має бути здійснена протягом 5 банківських днів з дня отримання рахунку. Згідно з п. 7.1 (в редакції Додаткової угоди № 1 від 01.12.2023) договір набуває чинності з дати його підписання і діє до 31 грудня 2024 року.

2. Копія Додаткової угоди № 1 від 01.12.2023 до договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) № 10/09-3 від 01.09.2022;

3. Копія Розрахунку № 01/09-3 від 01.09.2023 суми гонорару за надану правову допомогу, зі змісту якого вбачається, що адвокатом Семененком Вадимом Борисовичем надається, а Товариством з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» отримується правова допомога наступних видів:

- характер правової допомоги (послуги): Підготовка та складання позовної заяви ТОВ «КІВІТ ПЛЮС» про відшкодування шкоди та компенсації збитків, завданих збройною агресією Російської Федерації до судів національної юрисдикції (Господарського суду Миколаївської області); вартість: 30 000,00 грн;

- характер правової допомоги (послуги): Юридичне супроводження в судах національної юрисдикції (Господарському суді Миколаївської області) позовної заяви ТОВ «КІВІТ ПЛЮС» про відшкодування шкоди та компенсації збитків, завданих збройною агресією Російської Федерації; вартість: 14 000,00 грн;

- всього: 44 000,00 грн.

4. Копія рахунку-фактури № 01/09-3 від 01.09.2023, виставленого Адвокатом Семененком Вадимом Борисовичем Товариству з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» на суму 44 000,00 грн.

5. Платіжна інструкції № 10266 від 27.12.2022 на суму 44 000,00 грн (платник: ТОВ «КІВІТ ПЛЮС»; отримувач: Семененко В.Б., адвокат; призначення платежу: оплата гонорару згідно Договору № 01/09-3 від 01.09.2022).

За результатами оцінки відповідних доказів суд вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 44 000,00 грн є документально доведеними.

Суд зауважує, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.09.2019 у справі № 910/9784/18.

Крім того, суд зазначає, що згідно ч. 5 ст. 126 ГПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 ст.126 ГПК України).

Судом також взято до уваги, що у додатковій постанові Верховного Суду від 24.06.2019 у справі № 904/64/18 зроблено висновок про те, що виходячи зі змісту положень частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з принципом змагальності сторін.

Подібний за змістом висновок зроблено Верховним Судом у додатковій постанові від 05.08.2019 у справі № 911/1563/18, в якій зазначено, що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Вказаної позиції також дотримується Верховний Суд у додатковій постанові від 26.06.2019 у справі № 910/9241/18, в якій судом зазначено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Разом із тим, будь-яких заперечень, доказів або обґрунтувань, у тому числі контррозрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку позивачем витрат на правничу допомогу або про неналежність послуг адвоката до справи, відповідач суду не надав.

Таким чином, зважаючи на вищенаведене, з огляду на предмет позову та розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу, враховуючи ступінь складності справи та обсяг наданих послуг, суд вважає, що витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 44 000,00 грн є співмірними з предметом позову, змістом та обсягом наданих послуг.

За такого, у відповідності до положень п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, витрати на професійну правничу допомогу у справі № 915/431/23 покладаються на відповідача.

Щодо розподілу витрат, пов`язаних з проведенням експертизи суд зазначає таке.

Судом за матеріалами справи встановлено, що позивачем загалом було понесено 91 200,00 грн витрат на проведення експертизи, що підтверджується рахунками на оплату Регіональної торгово-промислової палати Миколаївської області № 120-0310 від 08.09.2022, № 137-0024 від 14.11.2022, актами приймання-передачі наданих послуг № 120-0310 від 08.09.2022, № 137-0024 від 14.11.2022, а також платіжними інструкціями №8957 від 08.09.2022, №9661 від 14.11.2022.

Судом при вирішенні питання про розподіл витрат пов`язаних з проведенням експертизи враховано висновки щодо застосування норми права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.11.2023 у справі № 712/4126/22 про те, що: (1) витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат; (2) висновок експерта може бути підготовлений як на підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи; (3) у разі подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. При цьому інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і в разі, якщо суд визнає наявність таких підстав, зазначений висновок не приймається судом до розгляду; (4) при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду із позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи.

Відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ. Відмова ж у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не відповідає вимогам розумності та правової визначеності, «підриває» конструкцію забезпечення передбачуваності застосування процесуальних норм, а тому не є такою, що відповідає верховенству права.

Таким чином, витрати, здійснені Товариством з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» на проведення експертних досліджень в сумі 91 200,00 грн, є обґрунтованими, безпосередньо пов`язані із розглядом справи та підлягають відшкодуванню шляхом їх стягнення з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 165, 219, 220, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з держави Російська Федерація на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» (54028, м. Миколаїв, вул. 12 Повздовжня, буд. 84; ідентифікаційний код 36881089) матеріальну шкоду у розмірі 159 956 365,00 грн, витрати на проведення експертних досліджень у розмірі 91 200,00 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 44 000,00 грн.

Стягнути з держави Російська Федерація в дохід Державного бюджету України (стягувач: Державна судова адміністрація України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5, ідентифікаційний код 26255795); отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) 939 400,00 грн судового збору.

Накази видати після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ «Перехідні положення» Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «КІВІТ ПЛЮС» (54028, м. Миколаїв, вул. 12 Повздовжня, буд. 84; ідентифікаційний код 36881089);

Відповідач: держава Російська Федерація.

Повне рішення складено та підписано судом 29.12.2023.

Суддя О.Г. Смородінова