ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2023 р. м. Житомир Справа № 906/1219/23

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Вельмакіної Т.М.

секретар судового засідання: Бондарчук А.І.

за участю представників сторін:

від позивача: Войціховський А.В. - ордер АС №1070355 від 04.09.2023;

від відповідача: Якименко М.М. - ордер АІ №1393432 від 17.04.2023,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Діоніс"

до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Білокоровицьке лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"

про стягнення 97379,11 грн

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Діоніс" звернулося до суду з позовом про стягнення з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Білокоровицьке лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" 97279,11 грн, з яких: 62403,72 грн основного боргу, 29713,89 грн інфляційних та 5261,50 грн 3% річних.

Ухвалою від 02.10.2023 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання для розгляду справи по суті призначив на 01.11.2023.

Ухвалою від 01.11.2023, суд відклав розгляд справи на 30.11.2023.

Ухвалою від 30.11.2023, враховуючи клопотання представника відповідача про перенесення судового засідання з метою мирного врегулювання спору, суд відклав розгляд справи на 21.12.2023.

19.12.2023 до суду від позивача надійшла заява про відмову від частини позовних вимог, згідно якої він повідомив про відмову в частині стягнення з відповідача 62403,72 грн основного боргу.

Ухвалою від 21.12.2023 суд прийняв відмову Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Діоніс" від позову в частині стягнення 62403,72 грн основного боргу та закрив провадження у справі в частині стягнення 62403,72 грн основного боргу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

За вказаного, спір розглядається в частині позовних вимог про стягнення 29713,89 грн інфляційних та 5261,50 грн 3% річних, з урахуванням ухвали про закриття провадження у справі від 21.12.2023.

Представник позивача вимоги в частині 29713,89 грн інфляційних та 5261,50 грн 3% річних підтримав. Заявив усне клопотання про призначення судового засідання щодо розподілу судових витрат, у випадку задоволення позову. Просив судовий збір у повному обсязі покласти на відповідача з урахуванням того, що позовні вимоги в частині стягнення основного боргу позивачем не підтримуються у зв`язку із його погашенням шляхом взаємозаліку зустрічних однорідних вимог після звернення з позовом до суду, що не спростовує обґрунтованості позовних вимог і у цій частині.

Представник відповідача заявив усне клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні та просив зобов`язати представника позивача надати розрахунок суми основного боргу по кожному з договорв та винести ухвалу про залишення позовної заяви буз руху. Просив також надати час для підготування пояснень щодо позову. Заявив усне клопотання про застосування строків позовної давності.

Зважаючи на усні клопотання представника відповідача, суд зазначає, що при прийнятті позовної заяви було враховано, що в останній позивач навів суми основного боргу по кожному із договорів окремо та детально і послідовно описав підстави та порядок їх виникнення, тобто зазначив такий розрахунок у тексті позовної заяви із належним обґрунтуванням. Також до позовних матеріалів додано розрахунки заявлених 3% річних та інфляційних. За вказаного, твердження представника відповідача про наявність підстав для залишення позовної заяви без руху відсутні.

Водночас суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви, оскільки відповідно до ч.4 ст.252 ГПК України, перше судове засідання у справі проводиться не пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. За клопотанням сторони суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин.

Суд враховує обізнаність представника відповідача про відкриття провадження у справі згідно ухвали суду від 02.10.2020, у якій, зокрема, рекомендовано відповідачу подати відзив на позов із урахуванням вимог ст.165 ГПК України в строк, встановлений ч.1 ст.251 ГПК, та роз`яснено, що відповідно до ч.4 ст.250 ГПК України, він має право протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали подати до суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; відповідно до ч.2 ст.251 ГПК України, він має право подати до суду заперечення на відповідь на відзив.

Також суд враховує, що за клопотанням представника відповідача від 30.11.2023 (а.с. 64), ухвалою від 30.11.2023 суд відкладав розгляд справи на 21.12.2023, однак за цей час відповідач відзиву чи письмових пояснень на позовну заяву не подав.

Отже, відповідач не був позбавлений можливості реалізувати всі свої процесуальні права у визначені ГПК України строки, водночас таким правом не скористався.

З огляду на вказане та положення ст.248 ГПК України, відповідно до яких суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі, суд констатує, що вказані дії відповідача спрямовані на затягування розгляду справи. Також суд враховує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

При цьому, судом взято до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ І 66 - 64 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).

Таким чином, відкладення розгляду справи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Керуючись наведеними приписами процесуального законодавства та практикою Європейського суду з прав людини, враховуючи строк розгляду даної справи, якого було достатньо для реалізації сторонами своїх процесуальних прав, зважаючи, що розгляд справи уже відкладався, зокрема і за клопотанням відповідача, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами відповідно до п.9 ст.165 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

15.09.2020 Державним підприємством "Білокоровицьке лісове господарство" (продавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Діоніс" укладено договір №35/15-09-2020 купівлі-продажу необробленої деревини (далі - договір №35/15-09-2020 (а.с. 7-8)).

Договір укладався за результатами проведення аукціону із продажу необробленої деревини заготівлі 3 кварталу 2020 року, який відбувся 15.09.2020.

На виконання умов вказаного договору, 30.09.2020 відповідач виставив позивачу рахунок №266 на суму 173640,84 грн, який позивач оплатив на суму 170000,00 грн (а.с. 18).

При цьому, відповідач поставив позивачу товар на загальну суму 125364,40 грн, внаслідок чого, за даними позивача, сума переплати склала 44635,60 грн (170000,00 грн - 125364,40 грн).

Також позивач вказав, що сплатив 6550,00 грн гарантійного внеску, який за умовами цього договору перерахований біржою відповідачу як оплата за товар. Оскільки поставка товару на вказану суму не здійснена, кошти не повернуті, позивач звернувся до суду для зобов`язання відповідача сплатити борг.

За даними позивача, заборгованість відповідача по договору №35/15-09-2020 купівлі-продажу необробленої деревини від 15.09.2020 станом на час звернення до суду становить 51185,60 грн та складається із 44635,60 грн неповернутої попередньої оплати і 6550,00 грн гарантійного внеску.

Крім суми основного боргу, позивач, заявив до стягнення з відповідача 25322,00 грн інфляційних (за період з жовтня 2020 по липень 2023) та 4450,11 грн 3% річних (за період з 12.10.2020 по 04.09.2023).

Також 24.04.2020 Державним підприємством "Білокоровицьке лісове господарство" (продавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Діоніс" укладено договір №124/1 купівлі-продажу необробленої деревини (далі - договір №124/1 (а.с. 12-14).

Договір укладався за результатами проведення аукціону із продажу необробленої деревини заготівлі 2 кварталу 2020 року, який відбувся 24.04.2020.

На виконання умов вказаного Договору, позивач перерахував на рахунок біржі гарантійний платіж в сумі 11218,12 грн, який останньою був перерахований відповідачу та отриманий останнім 06.04.2021.

Позивач зазначив, що оскільки гарантійний платіж в сумі 11218,12 грн був зарахований на рахунок відповідача після закінчення строку дії договору №124/1, однак відповідач цей платіж не повернув, позивач звернувся до суду для зобов`язання відповідача сплатити борг.

У зв`язку із закінченням строку дії договору №124/1 та неповерненням гарантійного платежу в сумі 11218,12 грн, позивач нарахував до стягнення з відповідача 4391,89 грн інфляційних за період з квітня 2021 по липень 2023 та 811,39 грн 3% річних за період з 08.04.2021 по 04.09.2023.

Вищенаведені обставини щодо неповернення 44635,60 грн попередньої оплати та 6550,00 грн гарантійного внеску по договору №35/15-09-2020 купівлі-продажу необробленої деревини від 15.09.2020 та 11218,12 грн гарантійного внеску, перерахованого на підставі договору №124/1 купівлі-продажу необробленої деревини від 24.04.2020 стали підставою для звернення з даним позовом до суду.

При розгляді справи судом взято до уваги, що Державне підприємство "Білокоровицьке лісове господарство" припинено на підставі наказу Державного агентства лісових ресурсів України №836 від 28.10.2022 шляхом реорганізації, а саме приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (філія "Білокоровицьке спеціалізоване лісове господарство") та відповідно до наказу №51 від 05.01.2023 Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" є правонаступником прав та обов`язків Державного підприємства "Білокоровицьке спеціалізоване лісове господарство".

Оскільки в процесі розгляду справи сторони уклали угоду про припинення зобов`язань шляхом заліку зустрічних однорідних вимог від 20.09.2023, у зв`язку з чим позивач відмовився від стягнення з відповідача 62403,72 грн основного боргу, у судовому засіданні 21.12.2023 суд виніс ухвалу про закриття провадження у справі в цій частині.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення 29713,89 грн інфляційних та 5261,50 грн 3% річних, суд враховує таке.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Суд встановив, що господарські зобов`язання між сторонами виникли на підставі укладених між ними договорів купівлі-продажу необробленої деревини №35/15-09-2020 від 15.09.2020 та №124/1 від 24.04.2020, які мають аналогічні умови.

Статтею 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Суд встановив, що за умовами п.1.1. договору №35/15-09-2020 від 15.09.2020, за результатами проведення аукціону із продажу необробленої деревини заготівлі 3 кварталу 2020 року, який відбувся 15.09.2020, продавець зобов`язується передати, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах та способом, вказаними в цьому договорі.

За п. 2.1. Договору, загальна вартість товару, що є предметом цього договору складає 226000 грн (двісті двадцять шість тисяч гривень 00 копійок з ПДВ).

Згідно з п. 2.2. Договору, по факту готовності партії товару, продавець надає покупцеві повідомлення про готовність товарної партії та запрошення на відбір товару (відвантаження).

Покупець протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту отримання запрошення, при необхідності, проводить відбір товару. За результатами проведеного відбору складається Специфікація та при необхідності акт відбору. В разі, якщо відбір товару покупцем не проводиться, рахунок виставляється продавцем через три дні з моменту направлення покупцю запрошення (п. 2.3. Договору).

За п. 2.4. Договору, покупець здійснює оплату (передоплата 100% вартості) кожної партії товару шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця в сумі, що зазначається в рахунку (рахунках) протягом 3 (трьох) банківських днів після отримання рахунку (рахунків). При відвантаженні товару залізничним транспортом, покупець додатково сплачує продавцю вартість послуг по перевезенню товару залізничним транспортом, вартість пакувальних реквізитів, карантинних та радіологічних сертифікатів.

Згідно з п. 2.5. Договору, у випадку ненадходження коштів на рахунок продавця протягом 5 (п`яти) банківських днів після дня направлення продавцем рахунку (рахунків) для оплати, покупець втрачає право на придбання неоплаченої партії товару і продавець може реалізувати цю партію на власний розсуд, при цьому, сума гарантійного платежу не повертається.

Відповідно до п. 2.6. Договору, сума гарантійного внеску, перерахована покупцем на рахунок біржі для участі в аукціоні із продажу необробленої деревини, перераховується продавцю (за згодою продавця) в якості частини оплати за проданий товар або повертається на рахунок покупця протягом 3 (трьох) банківських днів після реєстрації покупцем на біржі даного договору купівлі-продажу необробленої деревини.

Повідомлення про готовність партії товару та запрошення на відбір товару здійснюється продавцем шляхом направлення покупцю телефонограми, факсу, електронного листа, поштового листа тощо. В разі відсутності підтвердження щодо одержання даного повідомлення зацікавлена сторона інформує про це біржу, яка зі свого боку сприяє своєчасному обміну інформацією між сторонами (п. 2.8. Договору).

Згідно з п. 3.1. Договору, приймання товару по кількості і якості здійснюється у відповідності з вимогами ТУ У 16.1-4:2018 "Лісоматеріали круглі. Маркування, сортування, транспортування, приймання, облік та зберігання".

Відповідно до п. 3.2. Договору, продавець передає товар у власність покупця за умовами франко-склад продавця (франко-нижній, франко-верхній, EXW-нижній) відповідно до специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору.

Продавець зобов`язаний протягом 5 (п`яти) робочих днів передати покупцеві товар після отримання на свій рахунок 100% передоплати за партію товару. Під час передачі товару продавець надає покупцеві наступні документи: товаро-транспортна (залізнична) накладна, рахунок-фактура. Про відвантаження партії товару продавцем повідомляється біржа (п. 3.3. Договору).

Пі д час розгляду справи представники сторін пояснили, що відбір товару в порядку п. 2.3. Договору, не проводився.

При цьому суд встановив, що на виконання умов цього договору, 21.10.2020 позивач сплатив гарантійний платіж у розмірі 6550,00 грн (а.с. 19).

Також наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що відповідач, згідно з п. 2.4.Договору направив 30.09.2020 позивачу рахунок, а позивач перерахував 30.09.2020 - 170000,00 грн попередньої оплати (а.с. 16, 18).

Отримання відповідачем здійсненої позивачем оплати у розмірі 170000,00 грн, поставка відповідачем товару позивачу на загальну суму 125364,40 грн (а.с. 22), сума не отриманого товару у розмірі 44635,60 грн також підтверджена матеріалами справи та не заперечувалися сторонами.

Водночас, враховуючи зміст п. 3.2. Договору, згідно якого продавець передає товар у власність покупця за умовами франко-склад продавця (франко-нижній, франко-верхній, EXW-нижній), суд зазначає, що згідно з Інкотермс, EXW («Франко завод», Ex Works) міжнародний торговельний термін, який зобов`язує продавця відкрити доступ до товару для покупця на заводі, складі, фірмі чи в офісі. З іншого боку, покупцю необхідно понести транспортні витрати, щоб забрати та перевезти свій вантаж до пункту призначення.

За вказаного, суд констатує, що матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача щодо передачі товару та відмови щодо такої передачі, доказів направлення транспортних засобів для отримання товару від відповідача та доказів неможливості виконання такого отримання товару.

З огляду на вказане, суд враховує, що матеріали справи не містять доказів того, що товар на вказану суму не був отриманий позивачем саме у зв`язку з невиконанням договірних зобов`язань відповідачем.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Аналогічні норми містяться в ст.193 ГК України.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Натомість, як встановлено судом та наголошувалося представником відповідача, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача в порядку ч.2 ст. 693 ЦК України, під час дії договору №35/15-09-2020 від 15.09.2020.

Водночас суд враховує, що зазначений договір діяв з 15.09.2020 по 31.12.2020 і можливість його продовження останнім не передбачена.

Оскільки договір припинив свою дію 31.12.2020, ця дата є присічною для виконання зобов`язань по ньому, що є підставою для повернення попередньої оплати на суму не переданого товару.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому, аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (аналогічний висновок викладено у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

Враховуючи закінчення 31.12.2020 строку дії договору №№35/15-09-2020 від 15.09.2020, у відповідача виникло зобов`язання повернути позивачу суму попередньої оплати у розмірі 44635,60 грн та гарантійного внеску у розмірі 6550,00 грн, оскільки закінчення строку дії договору є тим строком, після настання якого відповідач усвідомлював протиправний характер неповернення грошових коштів.

Судом встановлено, що під час розгляду справи сторони уклали угоду про припинення зобов`язань шляхом заліку зустрічних однорідних вимог від 20.09.2023, якою, зокрема припинили зобов`язання по договору №35/15-09-2020 купівлі-продажу необробленої деревини від 15.09.2020 повністю (а.с. 66), що не спростовує обґрунтованості заявлених позовних вимог у цій частині.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови).

Відповідно до встановлених судами обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Оскільки правовідношення, в якому, у зв`язку із фактичним закінченням строку дії договору та припиненням обов`язку поставити товар, у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу (постанова ВП ВС від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19).

За розрахунком позивача (а.с. 23) на суму боргу у розмірі 51185,60 грн (44635,60 грн + 6550,00 грн) нараховано:

- за період з жовтня 2020 по липень 2023 - 25322,00 грн інфляційних;

- за період з 12.10.2020 до 04.09.2023 - 4450,11 грн 3% річних.

Оскільки, як встановлено судом, обов`язок з повернення 44635,60 грн попередньої оплати та 6550,00 грн гарантійного внеску у відповідача виник з моменту закінчення строку дії договору - 31.12.2020, право нараховувати річні та інфляційні у позивача виникло з 01.01.2021.

За розрахунком суду, здійсненого за допомогою Калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій інформаційно-пошукової програми "Ліга:Закон", на суму боргу у розмірі 51185,60 грн (44635,60 грн + 6550,00 грн):

- за період з січня 2021 по липень 2023 інфляційні склали 22925,39 грн;

- за період з 01.01.2021 по 04.09.2023 3% річних склали 4110,27 грн.

За вказаного, у стягненні 339,84 грн 3% річних та 2396,61 грн інфляційних слід відмовити.

Що стосується вимоги позивача повернути гарантійний платіж у розмірі 11218,12 грн, сплачений за умовами договору №124/1 купівлі-продажу необробленої деревини від 24.04.2020, суд враховує таке.

Матеріалами справи підтверджено, що 24.04.2020 Державним підприємством "Білокоровицьке лісове господарство" (продавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Діоніс" укладено договір №124/1 купівлі-продажу необробленої деревини (далі - договір (а.с. 12-14), згідно з п. 1.1. якого за результатами проведення аукціону із продажу необробленої деревини заготівлі 2 кварталу 2020 року, який відбувся 24.04.2020, продавець зобов`язується передати, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар на умовах та способом, вказаними в цьому договорі.

Відповідно до п. 2.6. Договору, сума гарантійного внеску, перерахована покупцем на рахунок біржі для участі в аукціоні із продажу необробленої деревини, перераховується продавцю (за згодою продавця) в якості частини оплати за проданий товар або повертається на рахунок покупця протягом 3 (трьох) банківських днів після реєстрації покупцем на біржі даного договору купівлі-продажу необробленої деревини.

Строк дії вказаного договору - з 01.04.2020 по 30.06.2020.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечувалося сторонами, що на виконання умов вказаного договору, позивач перерахував на рахунок біржі гарантійний внесок у сумі 11218,12 грн, який був зарахований на рахунок відповідача 06.04.2021 (а.с. 17).

Заявляючи вимогу про стягнення вказаного гарантійного платежу в розмірі 11218,12 грн та здійснюючи нарахування на нього 4391,89 грн інфляційних та 811,39 грн 3% річних, починаючи з 08.04.2021, позивач виходив з того, що відповідач прострочив виконання зобов`язання з повернення вказаного гарантійного платежу з наступного дня після його отримання - з 07.04.2021.

Водночас, наведене позивачем у позовній заяві обґрунтування підстав для повернення гарантійного внеску не відповідає суті відносин між сторонами, оскільки гарантійний платіж був отриманий відповідачем після закінчення строку дії договору, тому в даному випадку слід керуватися приписами ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Відтак, зазначена норма застосовується за наявності сукупності таких умов: набуття (збереження) майна (майном також с грошові кошти) однією особою за рахунок іншої; відсутність для цього підстав, або коли така підстава згодом відпала. Випадок, коли зобов`язання було припинено на вимогу однієї із сторін відповідно до закону чи умов договору належить до таких підстав.

Про можливість виникнення позадоговірного грошового зобов`язання на підставі статті 1212 ЦК України зазначала також Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 10 04.2018у справі №910/10156/17, у якій вказав, що внаслідок відмови Замовника від Договору, підстава, на якій відповідач заволодів сумою попередньої оплати (авансу) - відпала, а відтак така грошова сума втрачає ознаки авансу та стає майном (грошовими коштами), набутим підрядником без достатньої правової підстави та підтягає поверненню на підставі ст.1212 ЦК України.

Таким чином, приймаючи до уваги те, що відповідач не вчинив необхідних дій щодо повернення суми грошових коштів, отриманих 06.04.2020 за договором №124/1 купівлі-продажу необробленої деревини від 24.04.2020, який припинив свою дію 30.06.2020, позивач з 07.04.2020 мав право вимагати від відповідача повернення вказаних коштів.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Натомість, як встановлено судом, вимогу про повернення коштів позивач не направив, а звернувся з даним позовом до суду. За вказаного, право для нарахування 3% річних та інфляційних за визначений позивачем період у останнього не виникло. Водночас не повернення відповідачем гарантійного внеску у сумі 11218,12 грн на час звернення позивача до суду, а погашення його в результаті взаємозаліку під час розгляду справи, додатково свідчить про обґрунтованість пред`явленого позову у цій частині.

Таким чином нарахування 4391,89 грн інфляційних за період з квітня 2021 по липень 2023 року та 3% річних за період з 08.04.2021 до 04.09.2023 на суму неповерненого гарантійного внеску у розмірі 11218,12 грн є безпідставним, тому у задоволенні позову в цій частині суд відмовляє.

Водночас щодо вказаної вимоги, суд зауважує, що відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп-2002 справа №1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового регулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Враховуючи те, що 06.04.2021 відповідач отримав гарантійний платіж у розмірі 11218,12 грн і усвідомлював безпідставність його надходження, натомість станом на 2023 рік (протягом більше двох років) не повернув останній, зазначене навіть без попереднього звернення до відповідача, не позбавляло позивача права звернутися до суду з позовом про повернення цих коштів.

Стосовно усної заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності до позовних вимог суд враховує таке.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 3 ст.267 ЦК України передбачено можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Згідно зі статтями 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність у даній справі рахується:

- по договору №35/15-09-2020 від 15.09.2020 - з 01.01.2020, тобто, з наступного дня після закінчення строку дії договору;

- по договору №124/1 від 24.04.2020 не раніше з 07.04.2020, зважаючи на те, коли позивач дізнався про надходження гарантійного внеску відповідачу.

Водночас, суд враховує те, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 726, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

Дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211, продовжено до 30.06.2023 згідно з постановами Кабінету Міністрів України №239 від 25.03.2020, №291 від 22.04.2020, №343 від 04.05.2020, №392 від 20.05.2020, №500 від 17.06.2020, №641 від 22.07.2020, №760 від 26.08.2020, №956 від 13.10.2020, №1236 від 09.12.2020, №104 від 17.02.2021, №405 від 21.04.2021, №611 від 16.06.2021, №855 від 11.08.2021, №981 від 22.09.2021, №1336 від 15.12.2021, №229 від 23.02.2022, №630 від 27.05.2022, №928 від 19.08.2022, №1423 від 23.12.2022, №383 від 25.04.2023.

При цьому карантин на всій території України запроваджено з 12.03.2020 та діяв карантин до 30.06.2023.

Таким чином, визначений статтею 257 ЦК України загальний строк позовної давності тривалістю у три роки продовжено на строк дії карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 (із змінами та доповненнями), а тому строк позовної давності у цих правовідносинах не є пропущеним, відповідно у суду відсутні підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, до стягнення з відповідача підлягає 22925,39 грн інфляційних та 4110,27 грн 3% річних. У стягненні 1151,23 грн 3% річних та 6788,50 грн інфляційних слід відмовити.

З урахуванням зазначеного та ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог, з урахуванням ухвали від 21.12.2023 про закриття провадження у справі. При цьому суд враховує приписи ч.3 ст. 130 ГПК України, згідно якої у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача. Як було встановлено судом та не заперечувалося сторонами, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу позивачем не підтримуються саме у зв`язку із його погашенням відповідачем шляхом взаємозаліку зустрічних однорідних вимог після звернення позивача до суду, що не спростовує обґрунтованості позову і у цій частині.

Стосовно вирішення питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, про що в судовому засіданні зробив усну заяву представник позивача відповідно до ч.8 ст. 129 ГПК, суд враховує, що згідно зі ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

З огляду на викладене, з метою вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу, необхідно призначити судове засідання.

Керуючись статтями 2, 73-79, 86, 123, 129, 233, 236-238, 241, 247 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (01601, м. Київ, вул. Шота Руставелі, буд. №9а, ід. код 44768034) в особі філії "Білокоровицьке лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (11054, Житомирська обл., Коростенський р-н, смт. Нові Білокоровичі, вул. Гагаріна, буд. 1, ід. код 45066737)

на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Діоніс" (43000, Волинська обл., місто Луцьк, вул. Миру, буд. 4, кв. 28, ід. код 33273802):

- 22925,39 грн інфляційних;

- 4110,27 грн 3% річних;

- 2465,16 грн судового збору.

3. У стягненні 1151,23 грн 3% річних та 6788,50 грн інфляційних відмовити.

4. Судове засідання для вирішення питання про судові витрати призначити на 18.01.2024 о 14:30 год.

5. Докази для вирішення питання про судові витрати подати протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду - до 26.12.2023.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 25.12.23

Суддя Вельмакіна Т.М.

1 - до справи

- позивачу (рек.)

- відповідачу та його представнику - через електронний суд