судді Верховного Суду Губенко Н. М.
19.12.2023 Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: головуючого - Вронської Г. О., суддів - Губенко Н. М., Студенця В. І., було розглянуто касаційну скаргу Акціонерного товариства "Укргазвидобування" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2023 за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз" до Акціонерного товариства "Укргазвидобування" про стягнення заборгованості з оплати перевищення замовленої (договірної) потужності, пені, 3% річних, інфляційних втрат.
Касаційна скарга Акціонерного товариства "Укргазвидобування" на судові рішення у цій справі була обґрунтована, зокрема тим, що суди неправильно застосували частину 1 статті 901 та частину 1 статті 903 Цивільного кодексу України без урахування висновків щодо критеріїв застосування цих норм, викладених у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 910/9551/17.
Ухвала Верховного Суду від 19.12.2023 мотивована тим, з чим я погоджуюсь, що правовідносини у справі № 910/9551/17, на яку послався скаржник, та у справі № 910/20806/21 не є подібними за змістовним критерієм.

Разом з тим, крім доводів щодо застосування судами частини 1 статті 901 та частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України без урахування висновків щодо застосування цих норм, викладених у постанові Верховного Суду від 12.04.2018 у справі № 910/9551/17, касаційна скарга містить також посилання скаржника на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували частину 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не врахували висновки щодо критеріїв застосування цієї норми, викладені у постанові Верховного Суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19.

Однак мотивувальна частина ухвали Верховного Суду від 19.12.2023 не містить мотивів відхилення аргументів скаржника щодо незастосування судами частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та неврахування висновків щодо критеріїв застосування цієї норми, викладених у постанові Верховного Суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19. Тобто не містить мотивів відхилення всіх доводів касаційної скарги.

Вважаю, що правовідносини у справі № 922/2115/19 та у справі № 910/20806/21 також не є подібними з огляду на таке.

У справі № 922/2115/19, що переглядалась Верховним Судом, предметом позову були вимоги про стягнення заборгованості за договором поставки.

Причиною виникнення спору у справі № 922/2115/19 стало питання про наявність чи відсутність підстав для стягнення заборгованості за договором поставки.

Судом апеляційної інстанції у справі № 922/2115/19 встановлено, що надані позивачем додаткові докази, зокрема копії договорів на поставку мінеральних добрив: поставки від 07.02.2019 №-2п, укладеного ТОВ «Азотфострейд» з ТОВ «Белор Україна»; купівлі-продажу від 14.01.2019 № КП-0000015, укладеного ТОВ «Азотфострейд» з ТОВ «УТК Химальянс»; поставки від 25.02.2019 № Х-6/250219, укладеного ТОВ «Азотфострейд» з ТОВ «Інвест Агро Логістик»; поставки від 06.03.2019 № 18193, укладеного ТОВ «Азотфострейд» з ТОВ «Агромікстерра»; поставки від 17.04.2019 № 1704/2019/Б-1, укладеного ТОВ «Азотфострейд» з ТОВ «ВВМ Трейдінг»; поставки від 02.04.2019 № ВАС00000157, укладеного ТОВ «Азотфострейд» з ПрАТ «Украгро НПК», на які посилається позивач в обґрунтування закупівлі ним мінеральних добрив саме для відповідача, не підтверджують поставки товару в квітні-травні 2019 року на виконання додатків №№ 10-15 до Договору, оскільки з них неможливо встановити, що ці договори було укладено в межах угоди між позивачем та відповідачем, та крім того ці договори були підписані в період виконання додатків №№ 1-9 до Договору щодо поставки товару у лютому-березні 2019 року, поставка за якими не заперечується відповідачем.

Судом апеляційної інстанції відхиллено висновок Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 29.01.2020 № 8/14СЕ-20 з підстав того, що на вирішення експертизи було поставлено некоректне питання: «Чи підтверджується документально виконання договору поставки від 04.02.2019 № 04/02-2 та додатків до цього договору №№ 1-15 з боку ТОВ «Азотфострейд» на адресу ТОВ «Агрома» на загальну суму 7 740 297,85 грн з урахуванням фактичного отримання ТОВ «Агрома» міндобрив?». При складанні цього висновку самим експертом підтверджено обставини відсутності підписів покупця на додатках №№ 10-15 до Договору та відповідних видаткових накладних, а висновок щодо поставки товару за Договором на загальну суму 7 740 297,85 грн здійснено виходячи із формулювання поставленого експерту питання про фактичне отримання такого товару покупцем, що останнім заперечується та не підтверджується іншими наявними у справі доказами.

Апеляційним судом також відхилено лист Головного управління Державної податкової служби України у Харківській області від 02.12.2019 № 6082/ФОП/20-40-53-04-15, наданий позивачем на підтвердження відображення відповідачем у своїй податковій звітності спірних господарських операцій, оформлення податкового кредиту за ними, з підстав того, що цей доказ одержано позивачем з порушенням вимоги підпункту 17.1.9 пункту 17.1 статті 17 ПК України та частини другої статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» в частині отримання конфіденційної інформації, що стосується інших осіб без їх попередньої згоди. Наведене порушення підтверджено листом Головного управління Державної податкової служби України у Харківській області від 10.06.2020 № 6473/К/20-40-04-01-13, згідно з яким, при підготовці листа від 02.12.2019 № 6082/ФОП/20-40-53-04-15 були порушені вимоги норм ПК України та Закону України «Про доступ до публічної інформації» в частині надання інформації, що стосується інших осіб.

Залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі № 922/2115/19, Верховний Суд виходив з того, що апеляційний господарський суд, на відміну від суду першої інстанції, діючи в межах доводів сторін, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх поданими сторонами доказами, яким надав необхідну оцінку, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, навівши у оскаржуваному судовому рішенні необхідне мотивування, дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 361 731,15 грн основної заборгованості та відсутності підстав для стягнення заборгованості у розмірі 3 276 573,00 грн.

Разом з тим, у постанові від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19 Верховний Суд конкретизував висновок Верховного Суду, викладений у пункті 44 постанови від 28.08.2020 у справі №922/2081/19, таким чином: податкова накладна (в залежності від фактичних обставин певної справи) може бути допустимим доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним, якщо сторона, яка заперечує факт поставки вчинила юридично значимі дії: зареєструвала податкову накладну; сформувала податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом тощо, оскільки підставою для виникнення у платника права на податковий кредит є факт лише реального (фактичного) здійснення господарських операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст. Крім того Верховний Суд зазначив, що у разі наявності дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені права доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Натомість у справі № 910/20806/21 предметом позову є вимоги про стягнення заборгованості з оплати перевищення замовленої (договірної) потужності на підставі договору транспортування природного газу.

Причиною виникнення спору у справі № 910/20806/21 стало питання щодо наявності чи відсутності заборгованості з оплати перевищення розміру замовленої (договірної) потужності нарахованої на підставі договору транспортування природного газу за період з січня по лютий 2019 року.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що в актах №№ №01-19-/П-2, 02-19-/П-2 від 28.02.2019 вказані обсяги перевищення замовленої (договірної) потужності, які відповідають звітам відповідача про власний видобуток, транспортування та передачу природного газу №1-01-19 від 08.02.2019 за січень 2019 року та №1-02-19 від 07.03.2019 за лютий 2019 року.

Судами також встановлено, що як в актах наданих послуг №01-19-/П від 31.01.2019 та №02-19-/П від 28.02.2019 так і в актах наданих послуг №01-19-/П-2 від 28.02.2019 та №02-19-/П-2 від 28.02.2019 та рахунках до них, міститься графа "перевищення замовленої (договірної) потужності, тис.м.3/добу", однак відповідач, підписуючи та оплачуючи акти №01-19-/П від 31.01.2019 та №02-19-/П від 28.02.2019 жодних заперечень та зауважень не надав.

Крім того, суди зазначили, що умови договору, а саме пункт 8.4 договору, містять формулу та порядок здійснення для розрахунку перевищення фактично використаної потужності над замовленою.

Задовольняючи позовні вимоги, враховуючи встановлені обставини, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що відповідно до умов договору транспортування природного газу, з моменту отримання актів наданих послуг та рахунків на їх оплату, у відповідача, як замовника, виник обов`язок сплатити на користь позивача вартість перевищення договірної потужності саме за даними останнього, оскільки зауважень до даних актів або вмотивованої відмови від підписання актів наданих послуг відповідачем надано не було.

Враховуючи критерії подібності, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, правовідносини у справі № 910/20806/21 та у справі №922/2115/19, на яку посилається скаржник, не є подібними, з огляду на суттєву відмінність змісту правових відносин, фактичних обставин справи та доказової бази, характеру спірних правовідносин.

У зв`язку із викладеним вважаю, що Верховний Суд, в мотивувальній частині ухвали про закриття касаційного провадження від 19.12.2023, також мав викласти мотиви відхилення доводів скаржника щодо незастосування судами частини 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та неврахування висновків щодо критеріїв застосування цієї норми, викладених у постанові Верховного Суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19, з огляду на неподібність правовідносин у справі № 910/20806/21 та у справі №922/2115/19.

Суддя Н. М. Губенко