ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2023м. ХарківСправа № 922/3914/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жигалкіна І.П.

при секретарі судового засідання Кісельовій С.М.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, м. Лубни
до Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, м. Харків
про визнання недійсним рішення
за участю представників:

позивача - Іващенко О.Г.; Півнюк К.М.

відповідача - Дикань О.М. (в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів)

ВСТАНОВИВ:

Лубенська міська рада Лубенського району Полтавської області (надалі - Позивач) звернувся до Господарського суду Харківської області 04 вересня 2023 року із позовною про визнання частково недійсним рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 19.06.2023 №70/56-р/к у справі №7/03-42-22, а саме визнати недійсним:

- пункт 1 резолютивної частини рішення, яким визнано дії Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, які полягають у прийнятті восьмою сесією восьмого скликання рішення від 10.06.2021 року «Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку», яким встановлено пільги зі сплати земельного податку для комунальних підприємств у розмірі 25%, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом третім статті 50, абзацом сьомим частини другої статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, шляхом надання групам суб`єктів господарювання пільг, які ставлять їх у привілейоване становище стосовно конкурентів, що може призвести до спотворення конкуренції;

- пункт 2 цього ж рішення, яким зобов`язано Лубенську міську раду у 2- місячний термін з дати отримання рішення припинити порушення зазначене у пункті 1 резолютивної частини цього рішення про що повідомити відповідача з наданням підтверджуючих документів.

Також просить суд покласти на Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України судові витрати.

Суд своєю ухвалою від 07.09.2023 залишив позов Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області без руху, надав позивачу строк 5 днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків, шляхом надання до суду доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку. Також направив на адресу позивача екземпляр Акту про втрату документів або перепідшивання справи, відсутність вкладень або порушень цілісності, пошкодження конверта (паковання) від 04.09.2023.

18 вересня 2023 року канцелярією суду зареєстровано супровідний лист (вх. №25171) про надання платіжної інструкції №501 від 30.08.2023 про оплату судового збору за подання позовної заяви у розмірі 2 684,00грн.

19 вересня 2023 року, у відповідності до вимог Господарського процесуального кодексу України, за вищевказаним позовом суддею Господарського суду Харківської області Жигалкіним І.П. було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №922/3914/23, розгляд якої вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін та призначенням підготовчого засідання на 19 жовтня 2023 року о 11:15.

31 жовтня 2023 року через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№29704). Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилається на такі обставини, що позивачем не вірно здійснено порівняння, а покладені на останнього повноваження має здійснюватися з дотриманням чинного законодавства, у тому числі ЗУ "Про захист економічної конкуренції". На думку відповідача, у зв`язку з прийняттям позивачем рішення від 10.06.2021 "Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку" порушено вимоги чинного законодавства, оскільки не передбачено будь-яких вимог чи критеріїв щодо характеру діяльності суб`єктів господарювання, які належать до категорії "комунальні підприємства" платників податку та пільги для яких не передбачені ст. 282 ПК України, оскільки ринки, на яких діють комунальні підприємства (суб`єкти господарювання), є потенційно конкурентними. Тобто на думку відповідача, органи місцевого самоврядування повинні здійснювати заходи щодо створення та розвитку конкурентного середовища на товарних ринках.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 09.11.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 23 листопада 2023 року о 11:45.

Представники Позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримують та просять суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник Відповідача, який приймає участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, проти позовних вимог заперечує, вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Частинами 2, 3 статті 120 ГПК України передбачено, що суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Суд звертає увагу на те, що розумність строків розгляду справи судом є одним із основних засад (принципів) господарського судочинства (пункт 10 частини третьої статті 2 ГПК України).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував на необхідність дотримання принципу розумності тривалості провадження.

Так, у рішення "Вергельський проти України" ЄСПЛ вказав, що розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів.

Враховуючи вищевказане суд вважає, що учасники процесу були належним чином повідомлені судом про розгляд спору за їх участю. В той же час, вони не були позбавлені можливості скористатися вільним доступом до електронного реєстру судових рішень в Україні, в силу статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" та ознайомитися з ухвалами Господарського суду Харківської області та визначеними у ній датами та часом розгляду даної справи та забезпечити представництво його інтересів в судових засіданнях.

Суд приймає до уваги, що сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів, надано достатньо часу для підготовки до судового розгляду справи.

В ході розгляду даної справи Господарським судом Харківської області, у відповідності до п. 4 ч. 5 ст. 13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Суд зазначає, що ним були здійснені заходи щодо належного повідомлення всіх учасників процесу стосовно розгляду справи та надання до суду відповідних доказів, заперечень (за наявності), щодо вказівки на незгоду з будь-якою із обставин викладених у вимогах сторони процесу.

Так, процесуальні документи у цій справі направлялись всім учасникам судового процесу.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Таким чином, оскільки судом вчинені всі необхідні визначені процесуальним законом вимоги щодо повідомлення сторін, суд визнає, що сторони були належним чином повідомлені про розгляд справи, як того вимагають приписи ст.ст.120, 242 ГПК України, однак не скористався своїми правами на подання пояснень, доказів, заперечень на позов та участь у судовому засіданні.

Таким чином, вбачається, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

З`ясувавши всі фактичні обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд установив такі обставини.

Як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, позивачу було направлено копію рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (Відповідач) від 19.06.2023 № 70/56-р/к у справі №7/03-42-22, що отримана Лубенською міською радою (Позивач) 30 червня 2023 року.

Згідно пункту 1 даного рішення визнано дії Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, які полягають у прийнятті восьмою сесією восьмого скликання рішення від 10.06.2021 року «Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку», яким встановлено пільги зі сплати земельного податку для комунальних підприємств у розмірі 25%, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом третім статті 50, абзацом сьомим частини другої статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, шляхом надання групам суб`єктів господарювання пільг, які ставлять їх у привілейоване становище стосовно конкурентів, що може призвести до спотворення конкуренції.

Пунктом 2 цього рішення зобов`язано Лубенську міську раду у 2-місячний термін з дати отримання рішення припинити порушення зазначене у пункті 1 резолютивної частини цього рішення про що повідомити відповідача з наданням підтверджуючих документів.

Пунктом 3 рішення визнано дії Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, які полягають у прийнятті восьмою сесією восьмого скликання рішення від 10.06.2021 року «Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку», яким встановлені різні ставки земельного податку для юридичних осіб та фізичних, зокрема фізичних осіб-підприємців, за земельні ділянки з однаковим видом цільового призначення земель (землі сільськогосподарського призначення коди 01.01-0..08, 0.1.11 та землі житлової забудови коди 02.01-02.04), порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом третім статті 50, абзацом восьмим частини другої статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, внаслідок яких групам суб`єктів господарювання створюються дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами.

Пунктом 4 цього рішення зобов`язано Лубенську міську раду у 2-місячний термін з дати отримання рішення припинити порушення зазначене у пункті 1 резолютивної частини цього рішення про що повідомити відповідача з наданням підтверджуючих документів.

Лубенська міська рада розглянула рішення відповідача і на своєму пленарному засіданні тридцять другої сесії восьмого скликання, яке відбулося 23 серпня 2023 року прийняла рішення «Про розгляд рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України», яким відхилила висновки, викладені у пунктах 1 та 2 рішення Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 19.06.2023 року №70/56-р/к, в частині визнання антиконкурентними дій Лубенської міської ради, шляхом надання групам суб`єктів господарювання пільг, які становлять їх у привілейоване становище стосовно конкурентів, що може призвести до спотворення конкуренції та погодилася з висновками викладеними у пунктах 3 та 4 цього рішення.

Враховуючи викладені обставини Позивач звернувся до суду з позовом про визнання частково недійсним рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 19.06.2023 №70/56-р/к у справі №7/03-42-22.

Позов мотивовано тим, що Рішення АМК ґрунтується на припущеннях та є необґрунтованим, оскільки територіальним відділенням АМК неповно з`ясовано та не доведено обставини, які мають значення для справи і які визнано встановленими, неправильно застосовано норми матеріального права.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Стаття 143 Конституції визначає, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Основним законом України визначено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку.

Спеціальним законом, який регулює діяльність органів місцевого самоврядування є Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України (підпункт 24 пункту 1) та приймаються рішення щодо надання відповідно до чинного законодавства пільг по місцевих податках і зборах, а також земельному податку (підпункт 28 пункту 1).

Статтею 69 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.

Відповідно до статті 3 Податкового кодексу України податкове законодавство України складається, зокрема і в тому числі, з рішень органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими зазначеним Кодексом.

Згідно положень Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених названим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

До місцевих податків належать податок на майно та єдиний податок.

Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів.

Не дозволяється сільським, селищним, міським радам встановлювати індивідуальні пільгові ставки місцевих податків та зборів для окремих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і фізичних осіб або звільняти їх від сплати таких податків та зборів.

До повноважень сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів, зокрема належать прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг або про внесення змін до таких рішень є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених Податковим кодексом України.

В статті 30 Податкового кодексу України вказано, що податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті.

Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат.

Податкова пільга надається шляхом:

а) податкового вирахування (знижки), що зменшує базу оподаткування до нарахування податку та збору;

б) зменшення податкового зобов`язання після нарахування податку та збору;

в) встановлення зниженої ставки податку та збору;

г) звільнення від сплати податку та збору.

Відповідно до статті 265 ПКУ податок на майно складається з:

податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки;

транспортного податку;

плати за землю.

Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території (ст. 284 ПКУ).

В Бюджетному кодексі України визначено, що до доходів загального фонду бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад належать, зокрема, місцеві податки та збори, що сплачуються (перераховуються) згідно з Податковим кодексом України (стаття 66).

Законом України «Про місцеве самоврядування» визначено, що бюджет місцевого самоврядування (місцевий бюджет) - план утворення і використання фінансових ресурсів, необхідних для забезпечення функцій та повноважень місцевого самоврядування;

Місцеве самоврядування в Україні здійснюється в тому числі і на принципах законності, правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених названим та іншими законами (стаття 4).

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад (стаття 60).

Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до глави 23 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 327 Цивільного кодексу України визначено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді.

Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що відносини, що виникли між сторонами слід регулювати на підставі податкового законодавства України.

Стаття 1 Податкового кодексу України визначила, що Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

У статті 5 цього кодексу зазначено, що поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 цього Кодексу.

У разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Відповідно до статті 17 Господарського кодексу України система оподаткування в Україні, податки і збори встановлюються виключно законами України. Система оподаткування будується за принципами економічної доцільності, соціальної справедливості, поєднання інтересів суспільства, держави, територіальних громад, суб`єктів господарювання та громадян.

З метою вирішення найважливіших економічних і соціальних завдань держави закони, якими регулюється оподаткування суб`єктів господарювання, повинні передбачати:

оптимальне поєднання фіскальної та стимулюючої функцій оподаткування;

стабільність (незмінність) протягом кількох років загальних правил оподаткування;

усунення подвійного оподаткування;

узгодженість з податковими системами інших країн.

Ставки податків мають нормативний характер і не можуть встановлюватись індивідуально для окремого суб`єкта господарювання.

Система оподаткування в Україні повинна передбачати граничні розміри податків і зборів, які можуть справлятись з суб`єктів господарювання. При цьому податки та інші обов`язкові платежі, що відповідно до закону включаються до ціни товарів (робіт, послуг) або відносяться на їх собівартість, сплачуються суб`єктами господарювання незалежно від результатів їх господарської діяльності.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про те, що приймаючи рішення від 10.06.2021 року «Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку» Лубенська міська рада діяла в межах своєї компетенції.

Встановлюючи пільги зі сплати земельного податку міська рада встановила пільгу для всіх комунальних підприємств, які здійснюють господарську діяльність на території громади, незалежно від місця реєстрації, видів діяльності та підпорядкування. Отже, міська рада дотрималася вимог закону, який забороняє встановлювати пільги індивідуально для окремих суб`єктів господарювання.

Суд зазначає, що положенням розділу ХІІ Податкового кодексу України не передбачені пільги по орендній платі за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до статті 14 Податкового кодексу України плата за землю це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Так, згідно зі статтею 284.1. розділу ХІІ ПКУ органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території. (у редакції 15.05.2021, тобто на момент прийняття рішення Любенської міської ради від 10.06.2021).

Нові зміни до рішень щодо наданих пільг зі сплати земельного податку надаються відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки до 01 числа першого місяця кварталу, що настає за звітним кварталом, у якому відбулися зазначені зміни.

Отже, з зазначених норм Податкового кодексу України вбачається, що органи місцевого самоврядування можуть в частині плати за землю встановлювати ставки земельного податку та орендну плату в розмірі, меншому за розмір земельного податку, встановлений рішенням відповідного органу місцевого самоврядування для певної категорії земель, що сплачується на відповідній території; чи звільняти від сплати земельного податку.

Таким чином, суд вважає, що рішення Любенської міської ради від 10.06.2021 "Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку" винесено на підставі ст. 284, ст. 281 Податкового кодексу України та пунктом 24 частини першої статті 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні є правомірним, а отже з боку відповідача не спростовано порушення чинного законодавства. Крім того відповідачем не надано правового обґрунтування та належним доказів порушення з боку позивача надання певним особам (зазначеним у переліку) пільг зі сплати земельного податку, а отже рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України винесено передчасно без допустимих та належних доказів.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи те, що суд задовольнив позов повністю, у відповідності ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати щодо сплати судового збору підлягають стягненню пропорційно задоволеним позовним вимогам.

У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, враховуючи поточну обстановку, що склалася в місті Харкові, суд був вимушений вийти за межі строку встановленого ст. 233 ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 73, 74, 76-79, 91, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати рішення адміністративної колегії Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 19.06.2023 №70/56-р/к у справі №7/03-42-22 недійсним в частині, а саме:

- пункт 1 резолютивної частини рішення, яким визнано дії Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області, які полягають у прийнятті восьмою сесією восьмого скликання рішення від 10.06.2021 року «Про встановлення ставок та пільг із сплати земельного податку», яким встановлено пільги зі сплати земельного податку для комунальних підприємств у розмірі 25%, порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченого пунктом третім статті 50, абзацом сьомим частини другої статті 15 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, шляхом надання групам суб`єктів господарювання пільг, які ставлять їх у привілейоване становище стосовно конкурентів, що може призвести до спотворення конкуренції;

- пункт 2 резолютивної частини рішення, яким зобов`язано Лубенську міську раду у 2- місячний термін з дати отримання рішення припинити порушення зазначене у пункті 1 резолютивної частини цього рішення про що повідомити відповідача з наданням підтверджуючих документів.

Стягнути з Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України (61022, м. Харків, майдан Свободи, 5, Держпром, 6 під`їзд, 1 поверх; ) на користь Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області (37500, м. Лубни, вул. Я. Мудрого, 33; ) суму судового збору у розмірі 2 684,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено "05" січня 2024 р.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст.ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Суддя І.П. Жигалкін