ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2023 р. Справа№ 910/6947/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Тищенко О.В.

за участю секретаря судового засідання Огірко А.О.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 26.12.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Понькіної Оксани Володимирівни

на рішення Господарського суду міста Києва

від 02.03.2023 (повний текст складено та підписано 13.03.2023)

у справі №910/6947/22 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Завод Супутник"

до Фізичної особи-підприємця Понькіної Оксани Володимирівни

про стягнення 69773,72 грн,

за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Понькіної Оксани Володимирівни

до Приватного акціонерного товариства "Завод Супутник"

про визнання недійсною додаткової угоди

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 Приватне акціонерне товариство "Завод Супутник" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця Понькіної Оксани Володимирівни про стягнення 69773,72 грн.

Позовні вимоги з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, обґрунтовані тим, що відповідачем порушено умови укладеного між сторонами Договору оренди нежитлового приміщення №758 від 30.10.2019 в частині повної та своєчасної сплати орендної плати та плати за опалення, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 58400 грн, яку позивач просить суд стягнути з відповідача. Окрім того, позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 5602 грн, 3% річних у розмірі 494,20 грн та інфляційні втрати у розмірі 5277,52 грн.

Крім того, ФОП Понькіна Оксана Володимирівна подала зустрічну позовну заяву до ПрАТ "Завод Супутник" про визнання додаткової угоди №1 від 01.01.2022 до договору №758 від 30.10.2019 недійсною, оскільки дія Договору №758 від 30.10.2019 закінчилась 01.11.2021, сторонами не укладались будь-які угоди про продовження дії договору, спірна додаткова угода не є нотаріально посвідченою, а також внесення змін до договору, зобов`язання за яким вже припинилось, не може бути спрямоване на реальне настання правових наслідків, оскільки припинення зобов`язання має остаточний характер, а чинне законодавство не передбачає можливості відновлення вже припиненого зобов`язання.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.03.2023 первісний позов задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця Понькіної Оксани Володимирівни на користь Приватного акціонерного товариства "Завод Супутник" заборгованість у розмірі 58400 грн, 3%річних у розмірі 494 грн 20 коп., інфляційні втрати у розмірі 5277 грн 52 коп., пеню у розмірі 4291 грн 18 коп., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2434 грн 39 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. В іншій частині первісного позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань по сплаті орендної плати та плати за опалення, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 58400 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи документами, зокрема, рахунками-фактури №СФ-000066 від 01.02.2022, №СФ-0000157 від 01.03.2022, №СФ-0000260 від 01.04.2022, №СФ-0000310 від 01.05.2022 та №СФ-0000374 та виписками з АТ КБ "ПриватБанк". Також місцевий суд зазначив, що ФОП Понькіною Оксаною Володимирівною не доведено та не надано суду належних доказів для визнання спірної додаткової угоди №1 від 01.01.2022 до договору №758 від 30.10.2019 недійсною, а тому зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа - підприємець Понькіна Оксана Володимирівна звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2023 у справі №910/6947/22 та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні первісних позовних вимог та задоволення зустрічних позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є необгрунтованим. При цьому скаржник стверджував, що помилковим є висновок місцевого суду про те, що договір №758 від 30.10.2019 передбачає необхідність подання письмових заперечень щодо його продовження, та, що дія укладеного договору може бути пролонгована внаслідок вчинення сторонами конклюдентних дій. Також апелянт зазначив, що позивач, після спливу терміну, на який було укладено договір оренди, не надавав відповідачу жодних актів здачі-приймання орендованого приміщення, а відповідач ніколи не відомлявся від їх підписання. Крім того, ФОП Понькіна Оксана Володимирівна зазначила, що з лютого місяця не користувалась об`єктом оренди та не отримувала жодних рахунків до сплати; у березні взагалі не перебувала на об`єкті оренди, не користувалась жодними комунальними послугами, не підписувала актів по їх отриманню. Також апелянт заперечив здійснений судом першої інстанції розподіл судових витрат на правничу допомогу адвоката позивача; зазначив, що адвокат Герасько М.В. не уповноважений на представництво інтересів позивача, а також, що вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу не містять доказів їх дійсності і співмірності відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Відповідно до витягу з протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 04.04.2023 апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Понькіної Оксани Володимирівни на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2023 у справі №910/6947/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Кравчук Г.А., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.04.2023 витребувано матеріали справи з суду першої інстанції та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху справи.

На адресу Північного апеляційного господарського суду 24.04.2023 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечено доводи апелянта викладені в апеляційній скарзі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2023 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Понькіної Оксани Володимирівни на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2023 у справі №910/6947/22 залишено без руху, надано скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

На адресу суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Понькіної Оксани Володимирівни на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2023 у справі №910/6947/22. Апеляційний перегляд оскаржуваного рішення підлягає здійсненню без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2023, апеляційну скаргу призначено до розгляду у судовому засіданні на 26.12.2023, з підстав наведених в ухвалі.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2023, у зв`язку з перебуванням судді Козир Т.П. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/6947/22.

Згідно з витягом із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2023, справу №911/1165/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Коробенко Г.П. (головуючий), судді: Тищенко О.В., Кравчук Г.А.

В судовому засіданні 26.12.2023 були присутні представники сторін та надали пояснення по справі.

Представник скаржника підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2023 скасувати.

Представник позивача просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2023 залишити без змін.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та надані сторонами пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні чи скасуванню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи слідує, що 30.10.2019 між Приватним акціонерним товариством "Завод Супутник" та Фізичною особою-підприємцем Понькіною Оксаною Володимирівною укладено договір оренди нежитлового приміщення №758 відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування, без права передання в суборенду та без права викупу, нежитлове приміщення для використання його у якості офісу (п.1.1. договору).

Об`єктом оренди за цим договором є нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Київ, 040820, вул. Межигірська, 82-А, корпус №3. Загальна площа об`єкта оренди становить - 50 кв.м. (п.1.2. та п.1.3. договору)

Відповідно до п.2.1. договору відповідач вступає у строкове платне користування приміщенням у термін, указаний у договорі оренди, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі об`єкта оренди, який є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно з п.3.1. договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання сторонами договору та акту приймання-передачі приміщення і діє з 01.11.2019 по 01.11.2021.

Відповідно до п.5.4.19. договору орендар (відповідач) зобов`язується після припинення договору повернути об`єкт оренди орендодавцю (позивачу) в належному стані, не гіршому ніж на момент підписання сторонами договору або компенсувати втрати у разі суттєвого погіршення приміщення.

Пунктом 11.1. договору визначено, що повернення об`єкта оренди здійснюється у день закінчення строку дії договору, припинення договору або розірвання договору та оформлюється відповідним актом здачі-приймання, який складається орендодавцем та підписується сторонами.

Об`єкт оренди вважається повернутим орендодавцю з моменту фактичного повернення приміщення (об`єкта оренди) та підписання сторонами акту здачі-приймання об`єкта оренди (п.11.8. договору).

Додатком №1 до договору сторони визначили розрахунок платежів оренди та комунальних послуг по підприємству з 01.11.2019, відповідно до якого загальна вартість орендної плати становить 8000 грн (строк оплати з 01 по 05 число щомісяця).

На виконання умов договору, відповідно до наявного у матеріалах справи акту приймання-передачі від 01.11.2019 позивач передав, а відповідач прийняв з 01.11.2019 у тимчасове володіння і платне користування приміщення, що орендується, площею - 50 кв.м. під офіс, яке знаходиться за адресою: 04080, м. Київ, вул. Межигірська, буд. 82-А, корпус №3.

01.01.2022 між сторонами було складено та підписано додаткову угоду №1 до договору, відповідно до якої сторонами внесено зміни до розрахунків платежів оренди та комунальних послуг по підприємству, а саме на період з 01.01.2022 по 30.01.2022 загальна вартість плати за опалення становить 9000 грн.

Як встановлено судом, після закінчення строку дії договору від 30.10.2019 він був автоматично пролонгований за взаємною згодою сторін на той самий строк і на тих самих умовах відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України без укладення угод про продовження його дії.

Водночас, як зазначає позивач, починаючи з лютого 2022 року відповідач виконував взяті на себе зобов`язання неналежним чином, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість як з орендної плати, так і плати за опалення.

З огляду на те, що відповідач не розрахувався з позивачем за користування орендованим майном, позивач звернувся до господарського суду з позовом у даній справі про стягнення з відповідача на свою користь 58 400,00 грн заборгованості з орендної плати та плати за опалення, а також 5 602,00 грн пені, 494,20 грн 3% річних та 5 277,52 грн інфляційних втрат.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 статті 174 Господарського кодексу України унормовано, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до частин 1, 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності; у користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Змістом частини 6 статті 283 Господарського кодексу України встановлено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до вимог статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами частини 3 статті 774 Цивільного кодексу України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Матеріалами справи підтверджується факт укладення сторонами у справі договору оренди та передачі у листопаді 2019 року позивачем відповідачу орендованого майна - нежитлового приміщення, площею - 50 кв.м. під офіс, яке знаходиться за адресом: 04080, м. Київ, вул. Межигірська, буд. 82-А, корпус №3, про що свідчить копія підписаного сторонами акта приймання-передачі орендованого майна від 01.11.2019.

З огляду на умови укладеного сторонами договору та за відсутності в матеріалах справи акта про повернення орендованого майна і заперечень позивача щодо продовження терміну оренди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір від 30.10.2019 вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Крім того, як вбачається з наявних у матеріалах справи виписок з АТ КБ "ПриватБанк", відповідачем здійснювалась сплата орендної плати із призначенням платежу "Сплата за оренду приміщення листопад 2021, рахунок №857 від 01.11.2021 у сумі 14690 грн, пдв-20% 1333,33 грн"; "Сплата за оренду приміщення грудень 2021, рахунок №948 від 01.12.2021 у сумі 13000 грн, пдв-20% 2600 грн"; "Сплата за оренду приміщення січень 2022 у сумі 8000 грн, пдв-20% 1600 грн"; "Сплата за оренду приміщень січень 2022 згідно рахунку №1044 від 29.12.2021 у сумі 9000, пдв-20% 1800 грн", а позивачем вказана плата приймалась без заперечень.

Тобто, обома сторонами договору вчинялись конклюдентні дії на пролонгацію договірних відносин, чого не спростовано відповідачем.

У відповідності до частини 4 статті 284 Господарського кодексу України строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Частиною 1 статті 764 Цивільного кодексу України визначено, що якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Отже, оскільки сторони не повідомляли у встановлений строк про відсутність намірів щодо продовження дії договору оренди після його закінчення, вимог до ФОП Понькіної О.В. про звільнення орендованого приміщення позивачем не заявлялось, більше того, відповідач сплачував, а позивач приймав орендну оплату після закінчення дії договору то договір №758 від 30.10.2019 вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором, тобто до 01.11.2023 (на 2 роки).

Підстави вважати, що додаткова угода №1 від 01.01.2022 не спрямована на реальне настання правових наслідків, обумовлених нею, відсутні, оскільки відповідач продовжує займати орендоване приміщення, а доказів протилежного матеріали справи не містять.

Посилання апелянта на пункт 11.1 договору оренди від 30.10.2019, яким визначено, що договір передбачає, що у день закінчення його дії здійснюється повернення об`єкту оренди, що оформляється відповідним актом здачі-приймання, який складається орендодавцем, а після спливу терміну дії такого договору, орендодавець не надавав орендарю жодних актів здачі-приймання орендованого приміщення, є безпідставними, оскільки, як вище встановлено апеляційним судом, відповідачем вживались дії спрямовані на продовження дії договору від 30.10.2019 та користування об`єктом оренди (сплата орендної плати та плати за опалення, відсутність повідомлень про намір розірвати договірні відносини та звільнити орендоване приміщення), а за відсутності волевиявлення відповідача про припинення договору та повернення орендованого приміщення, у позивача були відстуні підстави складати відповідний акт здачі-приймання.

Доводи скаржника про виникнення необхідності нотаріального посвідчення додаткової угоди №1 від 01.01.2022 до договору чи договору від 30.10.2019 в редакції додаткової угоди в порядку ст. 793 ЦК України, також не знайшли свого підтвердження з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 793 Цивільного Кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню, крім договору, предметом якого є майно державної або комунальної власності, який підлягає нотаріальному посвідченню у разі, якщо він укладений за результатами електронного аукціону строком більше ніж на п`ять років.

Враховуючи, що договір між сторонами був укладений строком на 2 роки і до нього (у тому числі додатковою угодою №1 від 01.02.2022) не вносились зміни щодо строку його дії, підстав для його нотаріального посвідчення у зв`язку із пролонгацією немає.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При цьому, висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (п. 1 ст. 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ФОП Понькіною Оксаною Володимирівною не доведено та не надано суду належних доказів для визнання спірної додаткової угоди №1 від 01.01.2022 до договору №758 від 30.10.2019 недійсною, а тому зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо первісних позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Завод Супутник" до Фізичної особи - підприємця Понькіної Оксани Володимирівни про стягнення 69773,72 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 4.1. договору визначено, що за користування об`єктом оренди орендар сплачує орендодавцю оренду плату в розмірі, передбаченому у додатках №1, 2 до цього договору (розрахунок платежів оренди та комунальних послуг).

Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи вищевикладене, у відповідача, у зв`язку з укладенням договору та прийняттям в користування об`єкта оренди, виникло зобов`язання зі сплати орендної плати та інших передбачених договором платежів (плати за опалення) за весь час користування об`єктом оренди.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Із зазначеною нормою кореспондуються положення частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п.4.2., 4.3. договору орендну плату орендар, незалежно від наслідків його господарської діяльності, здійснює в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок орендодавця наперед, не пізніше 5 числа поточного місяця за місяць оренди, в якому здійснюється платіж.

Розмір орендної плати може періодично переглядатися у разі змін цін і тарифів, з урахуванням їх індексації та інших випадків, передбачених чинним законодавством України (п.4.5. договору).

Згідно з п.4.7. договору плата за оренду приміщення є фіксованим платежем, який повинен сплачуватися незалежно від наслідків діяльності орендаря.

Відповідно до п.5.4.2 договору орендар зобов`язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати оренду плату, та інші платежі, передбачені цим договором.

Судом встановлено, що строк виконання грошових зобов`язань відповідача зі сплати орендної плати за період з лютого 2022 року по липень 2022 року є таким, що настав.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів виконання відповідачем взятих на себе грошових зобов`язань за договором №758 від 30.10.2019 за весь спірний період, не надання останнім платіжних документів щодо сплати боргу з зазначенням у них призначення платежу (періоду, виду тощо), а також свого контррозрахунку чи інших документів на спростування доводів позивача, зокрема, і в частині визначення розміру щомісячної орендної плати і загальної суми основного боргу, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати та плати за опалення в розмірі 58 400,00 грн.

Суд апеляційної інстанції відхиляє твердження відповідача про безпідставність нарахування позивачем орендної плати та плати за опалення, обґрунтоване неотриманням рахунків на оплату, що, за припущенням останнього, спричинене початком повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України з огляду на те, що, по-перше, договором від 30.10.2019 не передбачено, що відповідач сплачує оренду плату лише після отримання ним рахунку на оплату, по-друге, відповідач не була позбавлена можливості вносити орендну плату за спірний період на розрахункові рахунки позивача, на які вже вносила оренду плату до лютого 2022 року.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши надані позивачем розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, судом апеляційної інстанції встановлено, що надані розрахунки відповідають вимогам чинного законодавства та є арифметично вірними, а тому місцевий суд дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги в даній частині підлягають задоволенню.

Частиною 1 статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. (частина 3 статті 549 ЦК України).

Відповідно до п.6.1. договору у випадку несвоєчасного внесення на рахунок орендодавця орендної плати, орендар сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що останній здійснений із порушенням п.6.1. договору, а саме позивачем за березень 2022 року нараховано пеню на загальну суму заборгованості у розмірі 20 400,00 грн, яка складається із заборгованості по сплаті орендної плати у розмірі 8 000,00 грн та заборгованості по опаленню у розмірі 9 000,00 грн, у той же час п.6.1. договору передбачено право нарахування пені саме на суму боргу зі сплати орендної плати.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 4 291,18 грн.

Стосовно посилань ФОП Понькіної О.В. на форс-мажорні обставини, спричинені введенням війського стану на території України, то апеляційний суд має зазначити, що відповідно до частини третьої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, посилаючись на неможливість виконати свої грошові зобов`язання за договором як на основну підставу звільнення від господарсько-правової відповідальності за вчинене правопорушення відповідач мав прямий процесуальний обов`язок довести суду належними доказами у перш за все прямого причинно-наслідкового зв`язку із введенням в Україні воєнного стану та неможливістю виконання господарських зобов`язань.

Зазначений процесуальний обов`язок відповідачем не виконано. Суду не доведено належними доказами об`єктивної неможливості виконання відповідачем своїх зобов`язань за укладеним ним договором №758 від 30.10.2019 з огляду на початок військової агресії до України.

Окрім того, підписаним між сторонами договором оренди від 30.10.2019, не передбачено порядку та умов регулювання правовідносин у випадку виникнення форс-мажорних обставин.

Щодо заперечень скаржника про здійснений судом першої інстанції розподіл судових витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частиною 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

При цьому, стаття 129 Господарського процесуального кодексу України України зазначає, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи слідує, що позивачем у позовній заяві було надано попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу, який становить 10 000,00 грн.

Отже, матеріалами справи підтверджується дотримання позивачем строків подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат.

За результатами вирішення спору Приватне акціонерне товариство "Завод Супутник" просило стягнути 20 000,00 грн.

Згідно з положеннями частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у відповідності з вимогами частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно з частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частина 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Правовий аналіз вищезазначених норм процесуального законодавства свідчить, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами та у випадку, зокрема, задоволення позову, покладаються на відповідача.

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем додано до матеріалів справи ордер серії СВ №1021404 від 27.07.2022, ордер серії АН №1013166 від 20.12.2022, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН №5482 від 24.04.2019, копію витягу з Єдиного реєстру адвокатів України копію Договору на правове обслуговування юридичної особи №0104/19 від 01.04.2019, копію Акту здачі-приймання наданих юридичних послуг від 27.07.2022 на 10000 грн, копію Додаткової угоди №17 від 31.10.2022 до Договору, акт здачі-приймання наданих юридичних послуг від 31.10.2022 на 10000 грн.

Таким чином, матеріали справи містять документи, які свідчать про реальність надання правової допомоги.

За приписами частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

Частинами 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі недотримання, на її думку, вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

Крім того у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Такі докази, відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи принцип співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, обсягом та змістом наданих адвокатських послуг і виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для обмеження розміру витрат з оплати професійної правничої допомоги адвоката сумою у 10 000,00 грн.

Твердження апелянта, висловлені в апеляційній скарзі з приводу того, що адвокат Герасько М.Г. здійснює індивідуальну адвокатську діяльність, а не у формі АО "Максимальний захист", у зв`язку з чим не має права представляти інтереси позивача - є безпідставними та відхиляються апеляційним судом, оскільки, в матеріалах справи містяться докази (копія витягу з ЄРАУ) у підтвердження того, що формою здійснення адвокатської діяльності адвоката Герасько М.Г., у тому числі, є АО "Максимальний захист".

Щодо доводів апелянта з приводу того, що така послуга як "направлення позовної заяви" не є видом адвокатської діяльності в розумінні положень ст. 19 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", то вони відхиляються колегією суддів, оскільки представник позивача, в даному випадку, не надавав позивачу "поштову послугу", а надавав конкретну правову допомогу, пов`язану із забезпеченням реалізації права позивача на звернення до суду, що сторони даних правовідносин обумовили у додатковій угоді № 12 від 27.07.2022 до договору на правове обслуговування юридичної особи від 01.04.2019 №0104/19.

Усі інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваного у даній справі судового рішення відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарга задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 129, 255, 267-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Понькіної Оксани Володимирівни залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2023 у справі №910/6947/22 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на Фізичну особу-підприємця Понькіну Оксану Володимирівну.

Матеріали справи №910/6947/22 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 28.12.2023

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді Г.А. Кравчук

О.В. Тищенко