ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" грудня 2023 р. Справа№ 910/913/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Хрипуна О.О.

суддів: Скрипки І.М.

Тищенко О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2023

у справі № 910/913/23 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група"

про стягнення 100 847,50 грн

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування" (далі - ПрАТ "Страхова компанія "Арсенал Страхування", позивач, скаржник) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група" (далі - ПрАТ "Страхова компанія "Українська страхова група", відповідач) про стягнення 100 847,50 грн. у порядку ст. 36.3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, оскільки відповідач, як страховик винної в ДТП особи, всупереч вимогам Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не відшкодував позивачу шкоду, завдану страхувальником відповідача внаслідок ДТП, яке сталося 06.06.2020.

Позивач обґрунтовуючи позовну вимогу зазначив, що ним було здійснено страхове відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту на рахунок СТО яке здійснювало ремонт застрахованого автомобіля, який потрапив у ДТП 06.06.2020. Позивач зазначає, що винними у ДТП є водії обох транспортних засобів, які потрапили в ДТП, що підтверджується відповідним висновком експерта.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2023 у справі № 910/913/23 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що факт вини щодо обох водіїв у спірній ДТП не доведено жодним належним та допустимим доказом, а отже підстави для стягнення з відповідача в порядку п.36.3 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхового відшкодування сплаченого позивачем відсутні.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Арсенал Страхування" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою у якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2023 у справі № 910/913/23 скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що не зазначення у висновку того, що експерт попереджений/ознайомлений/обізнаний про кримінальну відповідальність за відомо неправдиві висновки, не несе жодного негативного наслідку, для належності та допустимості доказу.

Також скаржник зазначає, що у пунктах 61 та 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц зроблено висновок, що для отримання страхової виплати, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності не може бути єдиним доказом вини особи, зокрема, у завданні шкоди майну потерпілого.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.08.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/913/23; відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2023 у справі № 910/913/23 до надходження справи з суду першої інстанції.

16.08.2023 супровідним листом № 910/913/23/4977/2023 матеріали справи № 910/913/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.08.2023 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2023 у справі № 910/913/23 залишено без руху, надавши скаржнику строк не більше десяти днів з дня отримання копії вказаної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги.

Своєю ухвалою суд зобов`язав апелянта надати належні докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у встановленому порядку та розмірі.

11.09.2023 представником Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" на виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 22.08.2023 подано до суду платіжну інструкцію про сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2023 у справі № 910/913/23. Справу № 910/913/23 за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2023 вирішено розглядати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

25.09.2023 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Узагальнені доводи відзиву зводяться до того, що позивачем не доведено, що спірна ДТП сталася з вини саме водія застрахованого у відповідача автомобіля, наданий експертний висновок був проведений не на замовлення позивачем та не для цієї справи, а експертом, яким було проведено експертизу не вказано про те, що він повідомлений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

28.09.2023 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшло клопотання про призначення автотехнічної експертизи.

Відповідно до даного клопотання позивач просить суд призначити автотехнічну експертизу на розгляд якої постановити наступні запитання:

1. Як у відповідності до вимог Правил дорожнього руху України повинні були діяти в даній дорожній обстановці водій автомобіля "Fiat Doblo" д/н НОМЕР_1 ОСОБА_1 та водій автомобіля "BMW X3" д/н НОМЕР_2 ОСОБА_2 .?

2. Якою була швидкість руху автомобіля "BMW X3" д/н НОМЕР_2 на момент початку гальмування, виходячи з довжини слідів гальмування даного автомобіля, зафіксованих на схеми ДТП від 06.06.2020р.?

3. Чи мав водій автомобіля "Fiat Doblo" д/н НОМЕР_1 ОСОБА_1 технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем "BMW X3" д/н НОМЕР_2 в умовах даної ДТП?

4. В який момент виникла небезпека для руху водію автомобіля "BMW X3" д/н НОМЕР_2 ОСОБА_3 .?

5. Чи мала водій автомобіля "BMW X3" д/н НОМЕР_2 ОСОБА_2 технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем "Fiat Doblo" д/н НОМЕР_1 шляхом застосування екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху визначеного при дослідженні питання № 4 6. рухаючись зі швидкістю 90км/год?

6. Невідповідності яким вимогам Правил дорожнього руху України в діях учасників даної пригоди, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв?язку з розвитком механізму ДТП?

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.

Колегія суддів оцінивши обґрунтування позивача щодо необхідності призначення у даній справі автотехнічної експертизи, зазначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог, у той час як, фактично, необхідність призначення у даній справі вищевказаної експертизи позивачем обґрунтовується тим, що судом першої інстанції, долучений позивачем до позовної заяви висновок експертного дослідження від 19.11.2020 № 01-11/20, визнано неналежним та не допустимим доказом в розумінні ст.ст. 76-76 ГПК України.

Тобто позивач, подаючи клопотання про призначення у даній справі автотехнічної експертизи на стадії апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, намагається усунути дефекти доданого до позову висновку експертного дослідження від 19.11.2020 № 01-11/20, на підставі якого і гуртувались позовні вимоги, що на думку колегії суддів суперечить принципу змагальності сторін, що передбачений ст. 13 ГПК України.

Справа була розглянута в розумний строк (в розумінні ст. 6 Конвенції) з незалежних від суду причин: враховуючи дію воєнного стану в Україні, обставини оголошення сигналу "повітряна тривога" та інші чинники.

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 19.06.2019 між позивачем та ТОВ "СП "АВТОСТРАДА" було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 182/19-Т/Ц5, згідно якого позивач взяв на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення автомобіля марки "Fiat Doblo" д.н.з. НОМЕР_1 , його окремих складових частин чи додаткового обладнання внаслідок ДТП.

06.06.2020 на а/д Бориспіль-Запоріжжя, сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу марки "Fiat" д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля марки "BMW ХЗ" д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 .

Щодо вказаного ДТП поліцією було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 492987 від 06.06.2020.

Постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 25.11.2020 у справі № 695/1368/20, яка залишена без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 15.01.2021, було закрито провадження у справі, стосовно притягнення ОСОБА_1 до відповідальності по спірному ДТП, за відсутністю складу правопорушення.

Постановою Печерського районного суду міста Києва від 18.05.2021 у справі № 757/25884/20-п було закрито провадження у справі, стосовно притягнення ОСОБА_2 до відповідальності по спірному ДТП, за відсутністю складу правопорушення.

Обома судами у наведених вище постановах було зазначено, що суди позбавлені можливості встановити подію та склад інкримінованих обом водіям правопорушень. Також судами було встановлено, що складений поліцією протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 492987 від 06.06.2020 не містить вказівки про настання ДТП, наявності пошкодженого майна, наявності потерпілих, а вказує лише на можливі порушення водіями Правил дорожнього руху України, проте про наслідки такого порушення нічого не зазначено.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На думку позивача ДТП сталося в результаті порушення правил дорожнього руху обома водіями транспортних засобів, що підтверджується висновком експерта від 19.11.2020 № 01-11/20.

У зв`язку з ДТП транспортному засобу "Fiat" д.н.з. НОМЕР_1 , який застраховано у позивача, були завдані пошкодження. Згідно висновку автотоварознавчого дослідження № 109 від 01.07.2020 наданий СПД " ОСОБА_4 " вартість відновлювального ремонту транспортного засобу "Fiat Doblo" д/н НОМЕР_1 склала 216 448,38 грн. Проте, відповідно до рахунку від 10.08.2020 наданий ТОВ "Колос-авто" та рахунку від 19.10.2020 наданий ПП Шевчук О.Г. вартість відновлювального ремонту транспортного засобу "Fiat Doblo" д/н НОМЕР_1 склала 201 695,00 грн.

Позивач відшкодував витрати на ремонт транспортному засобу "Fiat Doblo" д.н.з. НОМЕР_1 на рахунки СТО: ТОВ "Колос-авто" та ПП "Шевчук О.Г." в розмірі 201 695,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 43557005 від 19.08.2020 та № 57399681 від 23.10.2020.

За твердженнями позивача, оскільки цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу "BMW Х3" д.н.з. НОМЕР_2 була застрахована у відповідача за Полісом № ЕР/129001008, позивач має право зворотної вимоги до відповідача в порядку п.36.3 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Як каже позивач у своєму позові, полісом № ЕР/129001008 передбачено ліміт відповідальності 130 000,00 грн, франшизу в розмірі 0 грн, тому відповідач несе відповідальність в межах завданої шкоди та з урахуванням франшизи та обопільної вини учасників ДТП, тобто в сумі 100 847,50 грн (201 695 грн (завдана шкода) : 2 (обопільна вина) = 100 847,50 грн).

Позивач звернувся до відповідача із претензією 01.04.2021 про оплату страхового відшкодування, однак відповідач листом від 02.08.2021 відмовив у виплаті, оскільки щодо водія транспортного засобу "BMW Х3" д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_2 було закрито провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.

Позивач з відмовою відповідача у несплаті страхового відшкодування не погодився та звернувся до суду із даним позовом.

Відповідач заперечуючи проти вимог позивача каже, що страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну за умовами полісу № ЕР/129001008 складає 100 000,00 грн, а не як помилково стверджує позивач 130 000,00 грн. Матеріалами справи не підтверджується наявність вини водія транспортного засобу "BMW Х3" д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_2 у спірній ДТП, а наданий позивачем експертний висновок не містить зазначення експерта про те, що він повідомлений про кримінальну відповідальність за завідомо не правдивий висновок.

Розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування", колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно з п.36.3 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 2 ст. 1193 Цивільного кодексу України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу "BMW Х3" д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_2 була застрахована у відповідача на підставі полісу № ЕР/129001008, яким передбачено ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну - 100 000,00 грн, франшиза - 0.

Так, як вбачається зі змісту позовних вимог та апеляційної скарги позивач/скаржник вважає, що вина цієї особи підтверджується висновком експертного дослідження від 19.11.2020 № 01-11/20.

Колегія суддів зазначає, що як вбачається із матеріалів справи, з позовною заявою позивачем було надано висновок експертного дослідження № 01-11/20 від 19.11.2020 судового експерта Шмиголь О.Г. (свідоцтво № 1975 від 30.01.2019).

Згідно зі статтею 98 ГПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку.

У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (прізвище, ім`я, по батькові, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством.

У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини.

Колегія суддів дослідивши вищевказаний висновок експертного дослідження № 01-11/20 від 19.11.2020, констатує, що у даному висновку судовим експертом Шмиголь О.Г. не було вказано, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Зокрема, частиною 7 статті 98 ГПК України передбачено, що у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Відповідно до абзацу 10 частини 2 пункту 4.14 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5, у вступній частині висновку експерта зазначаються, зокрема, попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за статтею 384 Кримінального кодексу України або за відмову від надання висновку за статтею 385 Кримінального кодексу України.

Отже законодавець визначає, що обов`язковою вимогою до висновку експерта є вказівка на те, що останній обізнаний про відповідальність.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із позицією суду першої інстанції, що якщо у висновку експерта відсутні відомості про попередження (обізнаність) його про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за ст. 384 КК України, то такий висновок є недопустимим доказом.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 904/684/18.

Приймаючи до уваги наведене вище, підстави для дослідження наданого позивачем висновку експертного дослідження № 01-11/20 від 19.11.2020 відсутні, оскільки цей доказ в розумінні ст. 77 ГПК України є недопустимим доказом.

У контексті вищевикладеного колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги стосовно того, що для отримання страхової виплати, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності не може бути єдиним доказом вини особи, зокрема, у завданні шкоди майну потерпілого, проте, на переконання колегії суддів, така вина має бути доведена належними та допустимими доказами, проте, долучений позивачем до матеріалів справи висновок експертного дослідження № 01-11/20 від 19.11.2020 не є таким доказом у розуміння ст.ст. 76, 77 ГПК України.

У ч. 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи вищевикладене в сукупності, а також зважаючи на те, що у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності вини щодо обох водіїв у спірній ДТП, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Всі інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається; підстави для задоволення апеляційної скарги - відсутні.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2023 у справі № 910/913/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2023 у справі № 910/913/23 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу № 910/913/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в порядку, визначеному ст.ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя О.О. Хрипун

Судді І.М. Скрипка

О.В. Тищенко