ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2023м. ХарківСправа № 922/4333/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Сальнікової Г.І.

при секретарі судового засідання Гула Д.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю антиколекторська компанія "Закон" (02140, м. Київ, вул. Мишуги Олександра, буд. 12А, оф. 351)
до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
про стягнення 150000,00 грн.
за участю представників:

позивача - Мікулін Д.М.;

відповідача - Маленко О.В.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Харківської області подано позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю антиколекторська компанія "Закон" до відповідача - ОСОБА_1 про стягнення 150000,00 грн. та судові витрати.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13.10.2023 позовну заяву залишено без руху з огляду на вимоги пункту 8 частини 3 статті 162, частини 1 статті 164, частини 1 статті 172 ГПК України та встановлено позивачу строк у п`ять днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху для виправлення недоліків позовної заяви.

23.10.2023 в системі діловодства господарського суду Харківської області зареєстровано заяву про усунення недоліків (вх. №28816), яку досліджено та долучено судом разом із доданими до неї документами до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.10.2023 позовну заяву прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі. Приймаючи до уваги малозначність справи в розумінні частини 5 статті 12 ГПК України, господарським судом вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено сторонам строк для подання заяв по суті справи.

10.11.2023 в системі діловодства господарського суду Харківської області від відповідача зареєстровано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді (вх. №30779).

14.11.2023 в системі діловодства господарського суду Харківської області зареєстровано супровідний лист разом із відзивом на позовну заяву (вх. №31046), який досліджено та долучено судом до матеріалів справи.

15.11.2023 в системі діловодства господарського суду Харківської області від позивача зареєстровано клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (вх. №31182).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.11.2023 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю антиколекторська компанія "Закон" про розгляд справи в порядку загального позовного провадження (вх. №31182 від 15.11.2023) відмовлено. Разом з тим, здійснено перехід від спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання до розгляду справи №922/4333/23 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 12.12.2023 о 12:00.

04.12.2023 в системі діловодства господарського суду Харківської області від відповідача зареєстровано заяву про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (вх. №33122), в якій просить суд забезпечити участь представника відповідача в судовому засіданні, що призначено на 12.12.2023 о 12:00 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 06.12.2023 заяву відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (вх. №33122 від 04.12.2023) задоволено та призначено проведення судового засідання на 12.12.2023 о 12:00 у режимі відеоконференції.

Позивач у призначене судове засідання з`явився, позовну заяву підтримав та просив суд задовольнити.

Відповідач у призначене судове в режимі відеоконференції з`явився, проти задоволення позову заперечив та просив суд відмовити в задоволенні позову.

Таким чином, судом створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи, надано учасникам справи достатньо часу для реалізації ними своїх процесуальних прав, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи. При цьому, матеріали справи свідчать про достатність доказів для повного та всебічного з`ясування усіх обставин справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Дослідивши наявні матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши думку присутніх у судовому засіданні представників сторін, суд встановив наступне.

Матеріали справи свідчать, що ТОВ АК "Закон" сплатило на користь ФОП Барма Анни Олександрівни кошти згідно платіжних інструкцій: №175 від 30.06.2023 на суму 50000,00 грн. із призначенням платежу "оплата згідно договору про надання адміністративних послуг за червень 2023 року"; №203 від 19.07.2023 на суму 50000,00 грн. із призначенням платежу "оплата згідно договору про надання адміністративних послуг за липень 2023 року"; №234 від 11.08.2023 на суму 50000,00 грн. із призначенням платежу "оплата згідно договору про надання адміністративних послуг за серпень 2023 року".

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує, що кошти, оплачені позивачем на користь ФОП Барма А.О. оплачувались як авансові платежі в рахунок надання адміністративних послуг в майбутньому. Зазначає, що між позивачем та ФОП Барма А.О. не існує жодних договірних відносин та позивачу з боку відповідача не надано жодних адміністративних послуг.

Листом №14-09-23/1 від 14.09.2023 позивач скерував відповідачу платіжну вимогу-претензію з викладенням правових та фактичних підстав звернення та просив сплатити суму боргу у розмірі 150000,00 грн.

Відтак, позивач вказує на безпідставність отримання відповідачем коштів у розмірі 150000,00 грн. та просить суд стягнути заявлену суму коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач зазначає, що між ФОП Барма А.О. та ТОВ АК "Закон" існували правовідносини, які виникли на підставі укладеного договору про надання адміністративних послуг №01/06/23 від 01.06.2023. Вказує, що ФОП Барма А.О. було в повному обсязі надано послуги за договором про надання адміністративних послуг №01/06/23 від 01.06.2023, про що свідчать акти приймання-передачі наданих послуг: №1 від 30.06.2023, №2 від 31.07.2023, №3 від 31.08.2023, які підписано позивачем без зауважень, що свідчить про належне надання відповідачем послуг та наявність договірних відносин. Звертає увагу, що в якості правових підстав позовних вимог позивачем визначено положення статті 1212 ЦК України та вказано саме на безпідставність перерахування відповідачу коштів. При цьому зазначає, що спірні кошти позивачем було сплачено на виконання умов договору про надання адміністративних послуг №01/06/23 від 01.06.2023, а тому кошти у сумі 150000,00 грн. набуто відповідачем за наявності правової підстави, що виключає можливість застосування статті 1212 ЦК України та про необґрунтованість позовних вимог.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Стаття 11 ЦК України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в статті 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може учинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За змістом статті 207 ЦК України випливає, що правочин в простій письмовій формі вчиняється сторонами шляхом фіксації його змісту в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими сторони обмінялися за допомогою телетайпних, електронних або інших технічних засобів зв`язку.

Частиною 1 статті 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно із частиною 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Стаття 181 ГК України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Частиною 2 статті 643 ЦК України визначено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину, однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки.

Разом з тим, відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Так, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для зміни майнового стану цих осіб.

З аналізу зазначених правових норм слідує, що зобов`язання із набуття або збереження майна без достатньої правової підстави має місце за наявності таких умов.

По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.

По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.

По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини 1 статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Водночас суд зазначає, що відсутністю правової підстави вважають такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною 2 статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Отже, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у вигляді розірвання договору.

Відтак, задля застосування до спірних правовідносин у справі статті 1212 ЦК України, необхідно встановити факт наявності або відсутності між сторонами у справі договірних правовідносин, які б свідчили про наявність або відсутність правових підстав для перерахування заявлених до стягнення грошових коштів.

В обґрунтування правової позиції відповідач зазначає, що між Товариством з обмеженою відповідальністю антиколекторська компанія "Закон" (надалі - замовник) та фізичною особою-підприємцем Барма Анна Олександрівна (надалі - виконавець) склалися господарські правовідносини та виникли зустрічні права та обов`язки на підставі договору про надання адміністративних послуг №01/06/23 від 01.06.2023 (надалі - договір).

Відповідно до умов пункту 2.1. договору замовник доручає, а виконавець приймає на себе обов`язок за плату в порядку та на умовах, визначених договором та додатковими угодами до нього, самостійно чи шляхом залучення третіх осіб, надавати замовнику послуги зі створення інформаційних матеріалів в соціальній мережі (адміністративні послуги).

Пунктом 2.2. договору визначено, що період надання послуг - з 01 червня 2023 року по 31 серпня 2023 року.

Згідно з пунктом 3.3. договору виконавець після завершення надання послуг надає замовникові акт приймання-передачі наданих послуг та рахунок на оплату.

Умовами пункту 5.1. договору передбачено, що оплата послуг здійснюється протягом 20 банківських днів після підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг на підставі виставленого рахунку. Замовник має право авансувати платежі на користь виконавця за договором.

Пунктом 5.3. договору визначено, що загальна вартість договору становить 150000,00 грн., без ПДВ (з розрахунку 50000,00 грн.) за 1 календарний місяць надання адміністративних послуг.

Відповідно до пункту 5.5. договору після виконання запланованих робіт, протягом 7 днів виконавець надає замовнику акти приймання-передачі наданих послуг.

Відповідно до Акту приймання-передачі наданих послуг №1 від 30.06.2023 до договору про надання адміністративних послуг №01/06/23 від 01.06.2023 виконавець надав, а замовник прийняв адміністративні послуги відповідно до умов договору. Загальна вартість адміністративних послуг за червень 2023 р. за актом (винагорода виконавця) є фіксована та становить: 50000,00 грн. без ПДВ. (а.с. 65)

Відповідно до Акту приймання-передачі наданих послуг №2 від 31.07.2023 до договору про надання адміністративних послуг №01/06/23 від 01.06.2023 виконавець надав, а замовник прийняв адміністративні послуги відповідно до умов договору. Загальна вартість адміністративних послуг за липень 2023 р. за актом (винагорода виконавця) є фіксована та становить: 50000,00 грн. без ПДВ. (а.с. 66).

Відповідно до Акту приймання-передачі наданих послуг №3 від 31.08.2023 до договору про надання адміністративних послуг №01/06/23 від 01.06.2023 виконавець надав, а замовник прийняв адміністративні послуги відповідно до умов договору. Загальна вартість адміністративних послуг за серпень 2023 р. за актом (винагорода виконавця) є фіксована та становить: 50000,00 грн. без ПДВ. (а.с. 69).

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11, частин 1, 2 статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Отже, матеріали справи свідчать, що наявність договірних правовідносин за договором про надання адміністративних послуг №01/06/23 від 01.06.2023 р., є тією підставою, яка виключає можливість застосування до спірних правовідносин правил статті 1212 ЦК України. При цьому, матеріали справи свідчать про системність дій позивача щодо сплати відповідачу грошових коштів в період надання послуг з червня по серпень 2023 року трьома окремими платежами №175 від 30.06.2023 на суму 50000,00 грн., №203 від 19.07.2023 на суму 50000,00 грн., №234 від 11.08.2023 на суму 50000,00 грн. Всього - на суму 150000,00 грн.

Водночас суд приймає до уваги, що у вище вказаних платіжних дорученнях вказано призначення платежу: №175 від 30.06.2023 "оплата згідно договору про надання адміністративних послуг за червень 2023 року"; №203 від 19.07.2023 "оплата згідно договору про надання адміністративних послуг за липень 2023 року"; №234 від 11.08.2023 "оплата згідно договору про надання адміністративних послуг за серпень 2023 року".

В контексті зазначеного, суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2018 по справі №910/9072/17, в якій зазначено, що оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути як невикористаний аванс, набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Відтак, суд зазначає, що правовідносини сторін у даній справі регулюються нормами зобов`язального права, а тому договірний характер відносин виключає можливість застосування до них положень статті 1212 ЦК України.

Частиною 3 статті 2 ГПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд керується при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Таким чином, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (правова позиція Верховного Суду у постановах від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 79 ГПК України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, були (мали місце), аніж не були.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом надано оцінку щодо належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок зазначених вище судом доказів у їх сукупності.

Натомість звертаючись з позовною заявою до суду позивачем не витримано покладений на нього статтями 73-74 ГПК України тягар доказування та не доведено обґрунтованість та правомірність заявлених позовних вимог.

З урахуванням наведеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

З приводу інших аргументів, доводів та міркувань сторін, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться в рішенні суду, позаяк не покладаються судом в основу судового рішення, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункту 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010).

Таким чином, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі та доречні питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 129 ГПК України, та враховуючи висновки суду про відмову у задоволенні позову, покладає витрати зі сплати судового збору на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 20, 46, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому ст. 254, 256-259 ГПК України.

Повне рішення складено "22" грудня 2023 р.

Суддя Г.І. Сальнікова