РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.12.2023Справа № 910/13602/22

За позовом Фонду розвитку підприємництва;

до Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб;

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Суддя Мандриченко О.В.

Секретар судового засідання Рябий І.П.

Представники:

Від позивача: Славгородська О. А., довіреність від 08.11.2022;

Від відповідача: Пиріг О. В., адвокат, довіреність № 297/23 від 26.05.2023;

Від третьої особи: Ярошенко А. С., адвокат, довіреність № 60-12806/22 від 22.12.2022.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фонд розвитку підприємництва (далі також - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом, в якому просить:

- визнати протиправними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" в частині відхилення кредиторських вимог Фонду розвитку підприємництва у розмірі 7 685,09 гривень та 13 381,67 євро;

- зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" додатково акцептувати (визнати) кредиторські вимоги позивача у розмірі 7 685,09 гривень та 13 381,67 євро, внести зміни до Реєстру акцептових вимог кредиторів ПАТ "ЗЛАТОБАНК" в частині збільшення акцептованих вимог позивача у розмірі 7 685,09 гривень 13 381,67 євро та подати зміни на затвердження Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2023 відкрито провадження у справі № 910/13602/22 та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання, підготовче засідання призначено на 28.02.2023.

28.02.2023 від Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" до господарського суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

У підготовчому засіданні 28.02.2023 судом розглядалося клопотання Фонду розвитку підприємництва про витребування доказів, яке представник позивача просив задовольнити, а представник відповідача, в свою чергу просив відмовити у задоволенні вказаного клопотання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України, учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); 2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; 4) заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; 5) причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не зазначено заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, не надано доказів вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу та не вказано причин неможливості отримати цей доказ самостійно Фондом розвитку підприємництва.

А відтак, суд, не виходячи до нарадчої кімнати, ухвалив відмовити у задоволенні клопотання про витребування доказів.

Від Фонду розвитку підприємництва 14.03.2023 до господарського суду надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі також - третя особа). Підготовче засідання відкладено до 28.03.2023.

18.04.2023 до господарського суду від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшли пояснення по суті спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 задоволено клопотання Фонду розвитку підприємництва про заміну первісного відповідача та постановлено замінити первісного відповідача у справі, а саме Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" належним відповідачем - Публічним акціонерним товариством "ЗЛАТОБАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації (далі також - відповідач).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.09.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/13602/22 до судового розгляду по суті на 03.10.2023.

У судових засіданнях 03.10.2023, 31.10.2023 та 14.11.2023 судом оголошувалися перерви.

Під час розгляду спору по суті у судовому засіданні 12.12.2023 представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.12.2023 проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити.

У судовому засіданні 12.12.2023 представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надав пояснення по суті спору.

12.12.2023 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Німецько-Українським фондом, назву якого в подальшому змінено на Фонд розвитку підприємництва (далі також - кредитодавець) на підставі наказу Міністерства фінансів України від 11.01.2020 № 5, та Публічним акціонерним товариством "ЗЛАТОБАНК" (далі також - позичальник, банк) укладено кредитні договори, відповідно до яких Публічне акціонерне товариство "ЗЛАТОБАНК" отримало від позивача кредитні кошти, а саме: 3 000 000,00 (три мільйони) євро відповідно до кредитного договору № 006/1-01 від 15.06.2012 (далі - кредитний договір 1); 5 000 000,00 (п`ять мільйонів) гривень відповідно до кредитного договору № 006/3-02 від 19.06.2012 (далі - кредитний договір 2).

У зв`язку з прийняттям постанови Правління Національного банку України № 310 від 12.05.2015 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 99 від 13.05.2015 "Про початок процедури ліквідації ПAT "ЗЛАТОБАНК" та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування на ліквідацію банку".

Позивач звернувся до Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" з заявою від 22.05.2015 № 82/03-005/604-БТ про визнання кредиторських вимог та просив включити до реєстру акцептованих вимог кредиторів, вимоги позивача до Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" у розмірі 9 609 (дев`ять тисяч шістсот дев`ять) гривень 94 копійки та 2 486 586 (два мільйони чотириста вісімдесят шість тисяч п`ятсот вісімдесят шість) євро 55 євроцентів, в тому числі:

- заборгованість Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" за кредитним договором 1 у розмірі 2 486 586,55 євро, що складається із заборгованості у розмірі 2 473 204,88 євро за основною сумою кредиту та заборгованості у розмірі 13 381,67 євро за нарахованою і несплаченою пенею;

- заборгованість Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" за кредитним договором 2 у розмірі 9 609,94 гривень, що складається із заборгованості у розмірі 1 924,85 гривень за нарахованими і несплаченими процентами за користування кредитними коштами та і заборгованості у розмірі 7 685,09 гривень за нарахованою і несплаченою пенею.

Відповідач листом від 18.09.2015 № 2759 повідомив позивача про прийняття рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів від 03.09.2015 № 210/15, яким затверджено реєстр акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" та про включення заяви позивача від 22.05.2015 № 82/03-005/604-БТ до реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" на суму 57 366 809,00 грн, яка складається із: заборгованості за кредитним договором 1 у розмірі 57 364 884,15 грн. (еквівалент 2 473 204,88 євро за офіційним курсом НБУ на 13.05.2015) за основною сумою кредиту та заборгованості за кредитним договором 2 у розмірі 1 924,85 гривень за нарахованими і несплаченими процентами за користування кредитними коштами.

Кредиторські вимоги позивача у розмірі 7 685,09 гривень (за нарахованою і не сплаченою пенею за кредитним договором 2) та у розмірі 13 381,67 євро (за нарахованою і не сплаченою пенею за кредитним договором 1, за офіційним курсом НБУ на 14.05.2015) не були включені відповідачем до реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК".

Не включення зазначених сум до кредиторських вимог обґрунтовано відповідачем тим, що пеня відноситься до інших операційних непроцентних витрат банку, а тому в обліку не рахується, внаслідок чого пеня у розмірі 7 685,09 грн та 13 381,67 євро в балансі банка, станом на 14.05.2015, не відображена. В даному випадку відповідач посилається на постанову Правління НБУ від 18.06.203 № 255 та облікову політику Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК".

Позивач вважає, що відповідачем безпідставно не включено грошові вимоги у розмірі 7 685,09 гривень та 13 381,67 євро до реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК", у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, вказує, що позовна заява є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з огляду на те, що суми штрафних санкцій не застосовуються до неплатоспроможних банків, тим паче розраховані у іноземній валюті.

Також відповідач зазначає, що ним здійснено повне позачергове задоволення кредиторських вимог позивача.

Окрім цього відповідач просить застосувати до позовних вимог наслідки спливу позовної давності, оскільки, на думку відповідача, позивач звернувся до господарського суду з пропуском визначеного законодавством строку.

Третя особа, у письмових поясненнях по суті спору, вказує, що вимоги позивача не підлягають задоволенню, а строк позовної давності є таким, що сплив, оскільки з дати повідомлення від 18.09.2015 № 2759 сплило уже 6 років.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення кредитного договору 1 та кредитного договору 2 між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між сторонами укладено кредитні договори, відповідно до яких, з урахуванням додаткових договорів та додатків до них, Публічне акціонерне товариство "ЗЛАТОБАНК" отримало від позивача кредитні кошти, а саме: 3 000 000,00 (три мільйони) євро відповідно до кредитного договору № 006/1-01 від 15.06.2012; 5 000 000,00 (п`ять мільйонів) гривень відповідно до кредитного договору № 006/3-02 від 19.06.2012.

Відповідно до п. 8.2. кредитного договору 1, в редакції додаткового договору № 2 до нього від 06.06.2014, позичальник повинен підтримувати протягом всього строку дії цього договору співвідношення коштів поточного кредитного портфелю, сформованого за рахунок коштів, отриманих від НУФ за чинними договорами в рамках відповідної програми, до загальної суми цих коштів на рівні не менше 70 %.

За змістом п. 8.3. кредитного договору 2, в редакції додаткового договору № 2 до нього від 06.06.2014, позичальник повинен підтримувати протягом всього строку дії цього договору співвідношення між загальною заборгованістю субпозичальників за основною сумою субкредитів, що включені до кредитного портфелю, до коштів програми ММСП на рівні не менше 70%.

Листом № 46/05-003//3/БТ від 15.01.2015 позивач повідомив банк про те, що позичальник не виконує умови кредитних договорів, а в разі подальшого такого невиконання, кредитодавець буде вимушений застосувати право вимоги дострокового погашення банком усієї неповернутої суми кредитів, процентів, комісій та інших платежів за кредитними договорами.

В матеріалах справи наявний лист № 589 від 04.02.2015, в якому позичальник звертався до Національного банку України з проханням прийняти графік погашення кредитних коштів за кредитними договорами 1 та 2.

У відповідь на вказаний лист, Національний банк України листом № 82/03-005/190/БТ повідомив позичальника про те, що здійснення погашення заборгованості банком погоджено листом № 82/03-055/177 від 05.02.2015 та висунено вимогу позичальнику протягом 1 робочого дня, але не пізніше 10.02.2015 достроково погасити усю неповернуту основну суму кредитів, сплатити нараховані на день погашення проценти, комісії та інші платежі за вказаними кредитними договорами.

Тобто банк був зобов`язаний достроково виконати умови кредитних договорів у строк по 10.02.2015 включно.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, Публічне акціонерне товариство "ЗЛАТОБАНК" свої зобов`язання за вказаними кредитними договорами не виконало.

Таким чином, Публічне акціонерне товариство "ЗЛАТОБАНК" є таким, що прострочило виконання свого зобов`язання з дострокового погашення банком усієї неповернутої суми кредитів, процентів, комісій та інших платежів за кредитними договорами починаючи з 11.02.2015.

У зв`язку з невиконанням позивачем своїх зобов`язань за кредитними договорами, позивач нарахував відповідачу пеню за порушення ним своїх зобов`язань:

??- пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань в межах кредитного договору № 006/1-01 від 15.06.2012 нараховано в розмірі 13 381,67 євро за період з 06.02.2015 по 14.02.2015 (у розмірі 0,1% від простроченої суми за кожний день прострочки до моменту фактичної сплати відповідної суми);

??- пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань в межах кредитного договору № 006/3-02 від 19.06.2012 нараховано виходячи із розміру подвійної облікової ставки Національного банку України 19,50% у розмірі 7 685,09 грн за 11.02.2015.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до пп. а) п. 15.1 кредитного договору 1, в редакції додаткового договору № 2 до нього від 06.06.2014, позичальник своєчасно та в повному обсязі не сплатив кредитодавцю будь-яку суму, належну до сплати за цим договором або будь-яким іншим договором, укладеним між кредитодавцем і позичальником. Якщо таке прострочення буде мати місце, кредитодавець, крім іншого, має право вимагати від позичальника сплати на свою користь пені у розмірі 0,1% від простроченої суми, що нараховується за кожен день прострочки до моменту фактичної сплати відповідної суми.

Відповідно до пп. а) п. 15.1 кредитного договору 2 в редакції додаткового договору № 2 до нього від 06.06.2014, позичальник своєчасно та в повному обсязі не сплатив кредитодавцю будь-яку суму, належну до сплати за цим договором або будь-яким іншим договором, укладеним між кредитодавцем і позичальником. Якщо таке прострочення буде мати місце, кредитодавець, крім іншого, має право вимагати від позичальника до моменту фактичної сплати останнім відповідної суми сплати на свою користь пені за кожний день прострочки у розмірі, що розраховується виходячи із розміру подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого позичальником за цим договором зобов`язання.

Отже, при укладанні зазначених кредитних договорів сторони визначили відповідальність за прострочення виконання відповідачем своїх зобов`язань.

Як вбачається з розрахунку пені за кредитним договором 1, який доданий до матеріалів справи, позивачем відповідачеві пеню у розмірі 13 381,67 євро 14.02.2015.

Суд звертає увагу, що у розрахунку пені за кредитним договором 1, який доданий до матеріалів справи, пеня нарахована позивачем лише за 14.02.2015, оскільки в графі пеня, вказаного розрахунку, інші суми в інші дні не відображені, що спростовує твердження позивача про нарахування вказаної пені у період з 06.02.2015 по 14.02.2015.

Більш того, як уже було встановлено судом, відповідач є таким, що прострочив своє зобов`язання саме з 11.02.2015.

Як вбачається з розрахунку пені за кредитним договором 2, який доданий до матеріалів справи, позивачем нараховано відповідачеві пеню у розмірі 7 685,09 грн за 11.02.2015.

Тобто, пеня в розмірі 13 381,67 євро виникла 14.02.2015, а пеня у розмірі 7 685,09 грн виникла 11.02.2015.

Однак, суд вказує, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 13.02.2015 № 105 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" до категорії неплатоспроможних" Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, 13.02.2015 прийнято рішення № 30 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "ЗЛАТОБАНК", згідно з яким у банку з 14.02.2015 по 13.05.2015 (включно) запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Порядок здійснення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення ліквідації банку, передбачено Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Частиною 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (тут і далі по тексту в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

За змістом п. 16 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку.

Тобто, з наведеної норми вбачається, що нарахування пені за неналежне виконання зобов`язань банком по кредитним договорам має бути здійснено до дати введення у банку тимчасової адміністрації, тобто до 14.02.2015.

Проте, як уже зазначалося судом, позивач нарахував пеню за кредитним договором 1 у розмірі 13 381,67 євро 14.02.2015, тобто в день введення в Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" тимчасової адміністрації Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, рішенням від 13.02.2015 № 30 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "ЗЛАТОБАНК".

А відтак суд вказує, що у позивача були відсутні правові підстави для нарахування пені у розмірі 13 381,67 євро 14.02.2015, у зв`язку з чим Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" правомірно відмовила позивачеві та не акцептувала кредиторські вимоги к розмірі 13 381,67 євро та не включила вказані вимоги до реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК".

Проте суд також вказує, що позивачем, за кредитним договором 2, який доданий до матеріалів справи, нараховано відповідачеві пеню у розмірі 7 685,09 грн за 11.02.2015, тобто до дня введення в Публічному акціонерному товаристві "ЗЛАТОБАНК" тимчасової адміністрації Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, рішенням від 13.02.2015 № 30 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "ЗЛАТОБАНК".

Таким чином, враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку про правомірність позовних вимог позивача в частині визнання протиправними дій Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в частині відхилення кредиторських вимог Фонду розвитку підприємництва у розмірі 7 685 грн 09 коп. та зобов`язання Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації додатково акцептувати (визнати) кредиторські вимоги Фонду розвитку підприємництва у розмірі 7 685 грн 09 коп., внести зміни до Реєстру акцептових вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" в частині збільшення акцептованих вимог Фонду розвитку підприємництва у розмірі 7 685 грн 09 коп. та подати зміни на затвердження Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

При цьому, посилання відповідача на постанову Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 255 та Облікову політику Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК", судом відхиляються, адже п. 2.9 вказаної постанови містить лише визначення поняття "Інші операційні доходи і витрати", однак не містить правових норм, які забороняють включати пеню, яка нарахована до введення у неплатоспроможному банку тимчасової адміністрації, до кредиторських вимог.

Доводи відповідача з приводу того, що банк складає реєстр акцептованих вимог кредиторів на підставі балансу банку, а в балансі банку суми в розмірі 7 685,09 гривень відсутні, судом відхиляються, адже право позивача на включення його до реєстру кредиторів, в частині вказаної суми, не може ставитись в залежність від особливостей складення балансу неплатоспроможного банку.

Щодо заяви про застосування наслідків спливу строків позовної давності суд зазначає наступне.

В частині застосування наслідків спливу строків позовної давності до позовних вимог про визнання протиправними дії Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" в частині відхилення кредиторських вимог Фонду розвитку підприємництва у розмірі 13 381,67 євро, зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" додатково акцептувати (визнати) кредиторські вимоги позивача у розмірі 13 381,67 євро, внести зміни до Реєстру акцептових вимог кредиторів ПАТ "ЗЛАТОБАНК" в частині збільшення акцептованих вимог позивача у розмірі 13 381,67 євро та подати зміни на затвердження Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб суд вказує наступне.

Відповідно до ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Суд вказує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 (12-143гс18) вказала, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними: "Однак застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог".

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду та чи обґрунтовано і доведено позовні вимоги. У разі коли такі право чи інтерес не порушені чи позивачем не обґрунтовано і не доведено позовні вимоги, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на те, що судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог у вказаній частині через їх необґрунтованість і недоведеність, заяви відповідача та третьої особи про застосування строку позовної давності судом по суті не розглядалася.

Щодо іншої частини позовних вимог суд вказує наступне.

Згідно з ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом ч. 1 ст. 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

В п. 1 ч. 2 вказаної статті визначено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Суд не погоджується із твердженням відповідача про застосування спеціальної позовної давності в один рік, оскільки предметом розгляду у даній справі є спір про порушення прав позивача як кредитора відповідача в частині відхилення його кредиторських вимог, зобов`язання відповідача додатково акцептувати (визнати) кредиторські вимоги позивача у розмірі 7 685,09 грн, внести зміни до Реєстру акцептових вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" в частині збільшення акцептованих вимог позивача у розмірі 7 685,09 грн та подати зміни на затвердження Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а не спір про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Таким чином доводи відповідача про застосування спеціальної позовної давності судом відхиляються.

Частиною 1 ст. 216 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як встановлено судом, позивач звернувся до господарського суду 02.12.2022, що підтверджується конвертом та зазначеними на йому відомостями щодо поштового відправлення 018.

Як було вище встановлено судом, позивач звернувся до Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" з заявою від 22.05.2015 № 82/03-005/604-БТ про визнання кредиторських вимог та просив включити до реєстру акцептованих вимог кредиторів, вимоги позивача до Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" у сумі 9 609 (дев`ять тисяч шістсот дев`ять) гривень 94 копійки та 2 486 586 (два мільйони чотириста вісімдесят шість тисяч п`ятсот вісімдесят шість) євро 55 євроцентів, в тому числі:

- заборгованість Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" за кредитним договором 1 у розмірі 2 486 586,55 євро, що складається із заборгованості у розмірі 2 473 204,88 євро за основною сумою кредиту та заборгованості у розмірі 13 381,67 євро за нарахованою і несплаченою пенею;

- заборгованість Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" за кредитним договором 2 у розмірі 9 609,94 гривень, що складається із заборгованості у розмірі 1 924,85 гривень за нарахованими і несплаченими процентами за користування кредитними коштами та і заборгованості у розмірі 7 685,09 гривень за нарахованою і несплаченою пенею.

Відповідач листом від 18.09.2015 № 2759 повідомив позивача про прийняття рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів від 03.09.2015 № 210/15, яким затверджено реєстр акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" та про включення заяви позивача від 22.05.2015 № 82/03-005/604-БТ до реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" на суму 57 366 809,00 грн, яка складається із: заборгованості за кредитним договором 1 у розмірі 57 364 884,15 грн. (еквівалент 2 473 204,88 євро за офіційним курсом НБУ на 13.05.2015) за основною сумою кредиту та заборгованості за кредитним договором 2 у розмірі 1 924,85 гривень за нарахованими і несплаченими процентами за користування кредитними коштами. Кредиторські вимоги позивача у розмірі 7 685,09 гривень (за нарахованою і не сплаченою пенею за кредитним договором 2) та у розмірі 13 381,67 євро (за нарахованою і не сплаченою пенею за кредитним договором 1, за офіційним курсом НБУ на 14.05.2015) не були включені відповідачем до реєстру акцептованих вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК".

З метою захисту свого порушеного права позивач у 2015 році звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" Славінського В.І., в якій просив визнати протиправними дії відповідача в частині відхилення кредиторських вимог у розмірі 7 685,09 гривень та 13 381,67 євро, зобов?язати відповідача додатково акцептувати (визнати) кредиторські вимоги у розмірі 7 685,09 гривень та 13 381,67 євро та внести зміни до Реєстру акцептових вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" в частині збільшення акцептованих вимог позивача у розмірі 7 685,09 гривень та 13 381,67 євро та подати зміни на затвердження Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.03.2016 у справі № 826/24166/15 позов Німецько-Українського фонду задоволено повністю.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2019 у справі № 826/24166/15 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.03.2016 скасовано, а провадження у справі закрито.

Також суд зазначає, що постановою від 05 лютого 2019 року у справі № 826/2184/17 Велика Палата Верховного Суду залишила без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 липня 2017 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25 жовтня 2017 року, якими:

- визнано протиправною та скасовано постанову Правління Національного банку України (далі також - НБУ) від 13 лютого 2015 року № 105 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" до категорії неплатоспроможних";

- визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 лютого 2015 року № 30 "Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ "ЗЛАТОБАНК";

- визнано протиправною та скасовано постанову Правління НБУ від 12 травня 2015 року Nє 310 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК";

??- визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 травня 2015 року № 99 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ЗЛАТОБАНК" та призначення уповноваженої особи на ліквідацію банку";

??- визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18 травня 2015 року № 100 "Про внесення змін до рішення виконавчої Дирекції Фонду від 13.05.2015 № 99 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "ЗЛАТОБАНК" та призначення уповноваженої особи на ліквідацію банку»;

??- визнано протиправним та скасовано рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року № 391 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ "ЗЛАТОБАНК" на два роки до 13 травня 2018 року включно;

??- зобов`язано НБУ надати Публічному акціонерному товариству "ЗЛАТОБАНК" строк, встановлений частиною сьомою статті 75 Закону України "Про банки і банківську діяльність", за винятком використаного строку, який вичерпаний, для проведення дій з фінансового оздоровлення Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" після проведення заходів з його ліквідації.

В свою чергу, 03.04.2019 ОСОБА_1 (далі - кредитор) подав заяву про відкриття провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" (далі - боржник) в загальному порядку, передбаченому Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.06.2019 відкрито, за заявою кредитора, провадження у справі у справі № 910/4475/19 про банкрутство боржника в загальному порядку, передбаченому Законом про банкрутство, введений мораторій на задоволення вимог кредиторів, процедуру розпорядження майном боржника та призначено розпорядника майна боржника арбітражного керуючого Капустіна Володимира Володимировича тощо.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2021 у справі № 910/4475/19 задоволені апеляційні скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Національного банку України з урахуванням заяв про приєднання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 19.06.2019 та прийнято нове рішення, яким відмовлено у порушенні справи про банкрутство боржника.

Постановою Верховного Суду від 18.11.2021 у справі № 910/4475/19 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2021 у справі № 910/4475/19 залишено без змін.

23.05.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності".

Вказаним Законом, зокрема, внесено ряд змін до Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п.1 ч. 9 ст. 266-1 Кодексу адміністративного судочинства України, визнання протиправним (незаконним) та скасування індивідуального акта/рішення, визначеного частиною першою цієї статті, або окремих його положень не відновлює того становища банку, яке існувало до прийняття такого акта/рішення, включаючи правовий статус цього банку, та не відновлює становища/прав осіб, які були учасниками банку на момент прийняття такого акта/рішення.

Згідно з ч. 10 ст. 266 Кодексу адміністративного судочинства України, суд не може прийняти будь-яке інше рішення, що може мати наслідком зупинення/припинення розпочатої процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку та/або ліквідації банку".

Відповідно до пп. 1-3, 5 п. 3 Прикінцевих та Перехідних положень даного Закону на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб покладено обов`язок:

- здійснити (продовжити процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку. ліквідацію банків відповідно до Закону України "Про систему гарантуванням вкладів фізичних осіб", підстави (індивідуальні акти) для початку тимчасової адміністрації, ліквідації яких було визнано протиправними (незаконними) та скасовано до дня набрання чинності цим Законом;

- здійснювати ліквідацію банку, процедура ліквідації якого була розпочата або продовжена до дня набрання чинності цим Законом, з дотриманням вимог цього Закону щодо здійснення ліквідаційної процедури системно важливого банку;

- забезпечувати з урахуванням вимог цього Закону організацію роботи щодо вжиття заходів для забезпечення задоволення вимог кредиторів до банку/відшкодування заподіяної шкоди (збитків) на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб для подальшого спрямування кредиторам банку, процедура ліквідації якого була розпочата до дня набрання чинності цим Законом;

- розпочаті до набрання чинності цим Законом, у яких на день набрання чинності цим Законом не ухвалено остаточне рішення, вирішуються, розглядаються або переглядаються з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Також суд вказує, що Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 320 від 11лютого 2020 року про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК".

Відповідно до зазначеного рішення уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ "ЗЛАТОБАНК" з 12 лютого 2020 року призначено провідного професіонала з питань ліквідації банків відділу організації процедур ліквідації банків департаменту ліквідації банків Караченцева Артема Юрійовича, якому делеговані повноваження ліквідатора АТ "ЗЛАТОБАНК", визначені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", зокрема, статтями 52-1 та 53.

З метою виконання всіх заходів, пов`язаних з ліквідацією Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК", передбачених Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №1483 від 10 серпня 2020 року "Про продовження процедури виведення АТ "ЗЛАТОБАНК" з ринку і призначення уповноваженої особи".

При цьому, суд зазначає, що відповідно до положень п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" , прийнятої відповідно до ст.29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб , на усій території України встановлений карантин з 12 березня 2020 року, який у свою чергу постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №239, від 20.05.2020 №392, від 22.07.2020 №641, від 26.08.2020 №760, від 13.10.2020 №956, від 09.12.2020 №1236, від 21.04.2021 №405, від 16.06.2021 №611 неодноразово продовжено. Постановою Кабінету Міністрів України №611 від 16.06.2021 строк дії карантину встановлено до 31.08.2021.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 (зі змінами) на території України встановлено карантин з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 грудня 2022 р., продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" , від 20 травня 2020 р.№ 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та від 22 липня 2020 р. № 641"Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15.03.2022 внесено зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України, доповнено пунктом 19 такого змісту: "19. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких підстав, суд, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги Фонду розвитку підприємництва підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99 від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як законодавчо необґрунтовані та безпідставні.

Керуючись ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації в частині відхилення кредиторських вимог Фонду розвитку підприємництва у розмірі 7 685 (сім тисяч шістсот вісімдесят п`ять) грн 09 коп.

3. Зобов`язати Публічне акціонерне товариство "ЗЛАТОБАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 17/52, ідентифікаційний код 35894495) додатково акцептувати (визнати) кредиторські вимоги Фонду розвитку підприємництва (01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9, ідентифікаційний код 21662099) у розмірі 7 685 (сім тисяч шістсот вісімдесят п`ять) грн 09 коп., внести зміни до Реєстру акцептових вимог кредиторів Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" в частині збільшення акцептованих вимог Фонду розвитку підприємництва (01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9, ідентифікаційний код 21662099) у розмірі 7 685 (сім тисяч шістсот вісімдесят п`ять) грн 09 коп. та подати зміни на затвердження Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації (01030, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 17/52, ідентифікаційний код 35894495) на користь Фонду розвитку підприємництва (01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9, ідентифікаційний код 21662099) судовий збір у розмірі 4 962 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві) грн 00 коп.

5. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 09.01.2024.

Суддя О.В. Мандриченко