ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/896/23(916/3968/23)
Господарський суд Одеської області у складі судді Грабован Л.І.,

за участі секретаря судового засідання Большакова В.А.

дослідивши матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (04053, м. Київ, вул. Кудрявський узвіз, буд. 5Б)

до відповідачів: 1) ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 )

2) ОСОБА_2 (

АДРЕСА_2 )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_1 : керуючого реалізацією арбітражного керуючого Вудуда Гаррі Ігоровича

про визнання недійсними боргових розписок

у відкритому судовому засіданні за участю

представників сторін:

від позивача: Земляков О.А.;

від відповідача 1): не з`явився;

від відповідача 2): Гусельщикова М.А.;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_1 : Вудуд Г.І.

Встановив:

Позивач звернувся із позовною заявою від 04.09.2023р. (вх. №4503/23 від 08.09.2023р.) про визнання недійсними розписок від 20.01.2006р., надану ОСОБА_1 , про отримання у ОСОБА_2 60 000 дол. США та від 20.01.2007р., надану ОСОБА_1 , про отримання у ОСОБА_2 120 000 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що 20.01.2006р. ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 розписку про отримання 60 000 дол. США. 22.06.2006р. між ОСОБА_2 та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» був укладений кредитний договір №97/06ф, у відповідності до умов якого ОСОБА_2 отримав від банку грошові кошти у розмірі 140 000 дол. США для проведення реконструкції садового будинку. Позивач зазначає, що до укладання вказаного кредитного договору у ОСОБА_1 не було заборгованості перед ОСОБА_2 та відповідно останній нікому коштів не позичав та з матеріалів кредитної справи та наданих ОСОБА_2 документів вбачається відсутність у останнього права вимоги до ОСОБА_1 .

20.01.2007р. ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 розписку про отримання 120 000 грн. 14.05.2007р. між ОСОБА_1 та ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» було укладено кредитний договір №130/07ф, у відповідності до умов якого ОСОБА_1 отримав від банку гроші у розмірі 60 000 дол. США на поточні потреби. Позивач зазначає, що при укладенні кредитного договору та отриманні від банку грошей ОСОБА_1 не мав заборгованості перед третіми особами, зокрема і перед ОСОБА_2 .

25.03.2016р. ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 розписку про визнання боргу у розмірі 60 000 дол. США та про продовження строку користування грошовими коштами до 31.03.2021р. Позивач вважає, що надаючи вказану розписку ОСОБА_1 свідомо поновив строк позовної давності та відповідно право вимоги пов`язаної із ним особи, якою є ОСОБА_2 і збільшив обсяг власних зобов`язань, тоді як заборгованість перед справжнім кредитором, яким виступив банк, а згодом і його правонаступник ТОВ «Вердикт Капітал» не визнає, не погашає та усіляко перешкоджає виконанню рішенню суду.

02.02.2021р. відкрито виконавче провадження №64352193 з виконання виконавчого листа №520/16754/16-ц, виданого 21.12.2020р. про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» за кредитним договором №130/07ф від 14.05.2007р.

Постановою Верховного Суду по справі №520/16754/16-ц від 23.02.2022р. за наслідками розгляду поданої ОСОБА_1 касаційної скарги, залишено без змін рішення суду у справі №520/16754/16-ц, а касаційну скаргу без задоволення.

26.07.2023р. Господарським судом Одеської області по справі №916/896/23 винесено ухвалу, якою визнано кредиторські вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» в сумі 3 309 537, 29 грн. із задоволенням у другу чергу, 97 848, 94 грн. із задоволенням у третю чергу.

Позивач вказує, що підставою виникнення заборгованості у боржника перед ОСОБА_2 (з яким боржник перебуває у родинних зв`язках, з матеріалів справи вбачається, що дружина боржника, очевидно, являється сестрою ОСОБА_2 ), є від руки написані боржником розписки у простій письмовій формі, за якими і розмір і факт наявності заборгованості перед ОСОБА_2 боржник визнає у повній мірі, не зважаючи на те, що за однією з них закінчився строк позовної давності.

Позивач зазначає про недобросовісність відповідачів та очевидну зловмисну домовленість сторін з метою ухилення від виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду, що є неприпустимим.

Позивач посилається на ст.ст. 11, 15, 16, 202, 203, 215 ЦК України та вказує, що боргові розписки є недійсними на підставі ст. 234 ЦК України у зв`язку з тим, що вони вчинені з метою ухилення від виконання ОСОБА_1 взятих на себе кредитних зобов`язань.

Відповідачі

ОСОБА_1 надано відзив на позовну заяву від 18.11.2023р. (вх. №4260/23 від 21.11.2023р.), в якому він просить відмовити ТОВ «Вердикт Капітал» у її задоволенні. ОСОБА_1 вів підприємницьку діяльність до лютого 2017р. у сфері охорони здоров`я та після 2017р. вже не міг одночасно практикувати як лікар і вести підприємницьку діяльність. Чинне законодавство України та цивільне міжнародне право не забороняє цивільно-правові угоди між родичами. Твердження у позовній заяві про ознаки фіктивності правочину не доводиться належними та допустимими доказами.

Звертаючись із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 вказав, що 14.05.2007р. між ним та ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» був укладений договір від 14.05.2007р., в забезпечення виконання якого був укладений іпотечний договір від 23.05.2007р.

ТОВ «Вердикт Капітал» звернувся з кредиторськими вимогами до ОСОБА_1 12.07.2023р. після зборів кредиторів 19.06.2023р., тобто після обставин, коли позивачем не вчасно подано кредиторські вимоги він вирішив поставити під сумнів правовідносини, які склались між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які мають родинний зв`язок через сестру останнього, яка є дружиною ОСОБА_1 . Згідно відзиву позивач поставив перед відповідачем запитання відповідно до ст. 90 ГПК України як свідка; у відповідності до ст. 68 ГПК України відповідач відмовився від відповіді та вказує, що у відзиві охоплені всі запитання, які порушуються позивачем.

ОСОБА_2 надано відзив, сформований в системі «Електронний суд» 24.11.2023р. (вх. №43090/23 від 24.11.2023р.), в якому викладено прохання відмовити у задоволенні позову ТОВ «Вердикт Капітал». Відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Посилаючись на положення ст.ст. 202, 204, 207, 525, 526, 610, 612, 626, 627, 1046, 1047, 1049 ЦК України, відповідач зазначає, що ОСОБА_1 видав ОСОБА_2 розписки про позичені гроші. Доводи позивача, що вказані грошові кошти нібито реально не було передано, оскільки факт передачі грошових коштів, підтверджується самими розписками, оригінали яких містяться у позикодавця. У якості додаткових доказів наявності між кредитором (позикодавцем) та боржником (позичальником) зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики, необхідно зазначити, що після отримання коштів та придбання за отримані кошти автомобіля марки «Тойота -Королла» 30.11.2009р. для забезпечення повернення коштів у визначений строк між позивачем та відповідачем був укладений договір застави майнових прав, згідно якому відповідач передав позивачу майнові права на земельну ділянку та на майновий пай, якій йому належав на праві приватної власності.

Твердження позивача, щодо фіктивності боргових розписок, оскільки введення в оману ТОВ «Вердикт капітал» до або в момент укладання боргових розписок, є фізично не можливим. Позивач не є стороною за борговими розписками, в свою чергу, ним також і не надано будь-яких доказів, що вони є заінтересованою стороною у цих правочинах, та не підтверджено будь-якими належними та допустимими доказами факт порушення права позивача, тому відсутнє право на оскарження боргових розписок укладених між сторонами. По суті усі доводи позивача грунтуються на припущеннях щодо дійсних намірів сторін правочину, що є неприпустимим.

Стосовно питань до ОСОБА_2 останній посилається на положення ст.ст. 68, ч. 3 ст. 87 ГПК України.

Позивачем надано відповідь на відзив відповідача ОСОБА_1 , яка сформована в системі «Електронний суд» 01.12.2023р. (вх. №44000/23 від 08.12.2023р.), в якій вказано, що факт реєстрації ОСОБА_1 як фізичної особи - підприємця не спростовує викладеного у позові, зокрема і щодо факту фіктивності боргових розписок та не підтверджує матеріальний стан боржника; родичі ОСОБА_1 зацікавлені у тому, аби загнати його у боргову кабалу, з якої він «виліз» завдяки спливу позовних вимог за борговими розписками і яку він поновив для того, аби не повертати заборгованість особі з якою не перебуває у родинних зв`язках.

Щодо доказів фіктивності боргових розписок позивач зазначає, що в даному випадку мова має йти не про докази їх фіктивності, а про докази їх реальності, однак таких доказів та/чи підтверджень, жодний із учасників справи, зокрема і ОСОБА_1 не надав. Позивач зазначає, що причиною подачі цього позову, серед іншого є факт вчинення здійснення ОСОБА_2 , за попередньою домовленістю із боржником дій спрямованих на штучне збільшення обсягу зобов`язань боржника, з метою ухилення, від виконання рішення суду про стягнення заборгованості.

Позивач додатково вказує, що факт активної протидії боржника, який у випадку дійсності вимог по боргових розписках мав би радіти можливості позбутися додаткового «тягара» відповідальності та арбітражного керуючого, який взагалі мав би бути неупередженим та не обрати позицію захисту по відношенню до боржника; ненадання ОСОБА_1 жодної відповіді на поставлені у позові запитання. Та ненадання доказів отримання, володіння та розпорядження, нібито позиченими за борговими розписками коштами.

Позивачем надано відповідь на відзив відповідача ОСОБА_2 , який сформований в системі «Електронний суд» 01.12.2023р. (вх. №44023/23 від 08.12.2023р.), згідно якого вказівка на те, що позовні вимоги є необґрунтованими, такими, що не відповідають дійсним обставинам справи у зв`язку з чим, задоволенню не підлягають є лише суб`єктивною думкою автора відзиву та не підтверджуються жодними доказами, зокрема такими, які б підтвердили факт наявності коштів у ОСОБА_2 , які він міг би комусь позичити, так як і сам був і залишається проблемним, неплатоспроможним боржником за кредитним договором. Факт можливого придбання ОСОБА_1 у 2009р., якогось абстрактного транспортного засобу не свідчить, що кошти на нього були отримані від ОСОБА_2 , більш вірогідно, що кошти ним були отримані від банку. Факт передачі ОСОБА_1 у заставу майнових прав на якусь абстрактну нерухомість (земельну ділянку), яка очевидно вже була в іпотеці банку теж нічим не підтверджується; судом надана належна оцінка боргових розписок, при прийнятті його кредиторських вимог, проте при наданні такої оцінки суд виходив із добропорядності учасників цивільних відносин, проте наявні факти та документи, що їх підтверджують свідчать про зворотне, що потребує здійснення переоцінки зазначених боргових розписок. Позивач не є та не може бути стороною боргової розписки, це взагалі акт односторонньої дії, принаймні в даному випадку, проте факт існування цих розписок та вимоги за ними вливають на його права, як забезпеченого кредитора та зачіпають його майновий інтерес, а відтак можуть бути оспорені у відповідності до приписів ЦК України у суді.

Щодо порушення прав ОСОБА_2 позивач зазначає, що в даному випадку останній мав би надати докази які б спростовували наведені позивачем факти наведені у доказах наданих при подачі позову, проте ОСОБА_2 не скористався наданим йому процесуальним законом правом на подання таких доказів та не скористався правом та не надав відповіді на поставлені йому питання, що на нашу позивача, має трактуватись на користь останнього.

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_1 керуючим реалізацією арбітражним керуючим Вудудом Гаррі Ігоровича надано пояснення (вх. №39694/23 від 03.11.2023р.), в яких викладено прохання відмовити ТОВ «Вердикт Капітал» у задоволенні позовної заяви про визнання недійсними (фіктивними) боргових розписок. Згідно пояснень жодним законом чи нормативним актом не заборонені цивільно-правові угоди між близькими та/чи родичами. Керуючий реалізацією вважає, що маса судових рішень, наведених позивачем у позовній заяві жодним чином не доводять того, що правочин між близькими та родичами є фіктивним.

Рух справи

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.09.2023р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №916/3968/23; ухвалено розглядати справу №916/3968/23 за правилами Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження в межах справи про неплатоспроможність №916/896/23; залучено керуючого реалізацією арбітражного керуючого Вудуда Гаррі Ігоровича до участі у справі №916/896/23 (916/3968/23) у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_1 .

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 13.11.2023р. задоволено клопотання відповідачів про продовження строку розгляду справи №916/896/23 (916/3968/23); продовжено строк розгляду справи № 916/896/23 (916/3968/23) до 04.12.2023р.

Однак, судове засідання 04.12.2023р. не відбулося у зв`язку з тим, що 30.11.2023р. призупинено роботу в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» господарського суду Одеської області внаслідок несанкціонованого втручання в роботу інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних мереж і ресурсів суду, що сталася внаслідок хакерської атаки, про що свідчать акти від 30.11.2023р., 01.12.2023р. за підписом керівника апарату суду, начальника статистичного відділу, завідувача сектору адміністрування бази даних та наказ від 30.11.2023р. №56 за підписом керівника апарату суду.

У зв`язку з чим фіксування судового засідання не було можливим, оскільки останнє здійснюється за допомогою звукозаписувального технічного засобу та підписаний протокол судового засідання, переноситься (передається, імпортується) до комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» у відповідності до ст. 222 ГПК України та п. 54 ч. 3 Підсистема відеоконференцзв`язку розділу III. Порядок функціонування окремих підсистем (модулів) ЄСІТС Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого Рішення Вищої ради правосуддя 17.08.2021р. №1845/0/15-21.

Наказом від 07.12.2023р. №46 голови Господарського суду Одеської області відновлено роботу в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» та електронній комп`ютерній мережі суду з 08.12.2023р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.12.2023р. призначено засідання суду на 20.12.2023р.

Тобто, справу розглянуто у розумний строк з врахуванням обставин вищевказаних обставин.

Представником ОСОБА_1 надано клопотання від 07.12.2023р. (вх. №44716/23 від 12.12.2023р.) про розгляд справи за його відсутністю та відсутністю ОСОБА_1 .

Обставини, встановлені судом

Відповідно до розписки від 20.01.2006р. ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 60 000 дол. США, який зобов`язувався повернути до 31.03.2016р.

У розписці від 25.03.2016р. вказано про визнання ОСОБА_4 боргу та викладено прохання продовжити строк для повернення 60 000 дол. США до 31.03.2021р.

Згідно розписки від 20.01.2007р. ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 120 000 грн., який зобов`язувався повернути до 31.03.2020р.

22.06.2006р. між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 97/06оф, за умовами якого банк надав, а відповідач отримав для проведення реконструкції садового будинку кредит в іноземній валюті у сумі 140000 дол. США під 14 % річних з терміном повернення кредиту до 21.06.2011 р. Додатковою угодою % 2 від 02.04.2007р. термін користування кредитом був збільшений до 21.06.2016 р. Додатковою угодою № 2 до кредитного договору від 08.08.2008 р. розмір річної ставки був збільшений до 15% річних.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 27.05.2019р. по справі №509/33/17 позов ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (ПАТ ВіЕйБі Банк) в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 9776425,74 грн.

14.05.2007р. між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 130/07ф, відповідно до умов якого позичальникові було надано кредит в іноземній валюті в сумі 60 000,00 дол. США, з платою за користування кредитом 14% річних, терміном користування кредитом до 16-00 годин 13 травня 2017 року. Додатковою угодою № 3 від 25.12.2007р., розмір кредиту було збільшено до 110 000,00 дол. США.

23.05.2007р. між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір, п. 2.1. якого передбачено, що майновий поручитель-іпотекодавець в забезпечення виконання позичальником за кредитним договором №130/07оф з усіма подальшими змінами та доповненнями до нього, що укладений 14.05.2007р. між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.12.2018р. по справі №520/16754/16-ц в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.04.2020р. задоволено клопотання ТОВ «Вердикт Капітал» про залучення до участі у справі правонаступника; залучено ТОВ «Вердикт Капітал» до участі у справі як правонаступника позивача.

Постановою Одеського апеляційного суду від 22.10.2020р. апеляційну скаргу ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію, правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал», задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 12.12.2018 р. скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково; стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за кредитним договором від 14.05.2007р. № 130/07ф станом на 23.08.2016р. в загальному розмірі 91 002,16 дол. США та 97 848,94 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 42 149,64 дол. США; заборгованості за відсотками у розмірі 48 852,52 дол. США; штрафу у розмірі 97 848,94 грн.; в решті позовних вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду по справі №520/16754/16 від 23.02.2022р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Одеського апеляційного суду від 22.10.2020р. змінено; викладено абзац 4 резолютивної частини постанови апеляційного суду в наступній редакції: «Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за кредитним договором від 14.05.2007р. № 130/07ф в загальному розмірі 90 502,16 дол. США та 97 848,94 грн, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 42 149,64 дол. США, заборгованості за відсотками - 48 352,52 дол. США, неустойки - 97 848,94 грн»; в іншій частині постанову апеляційного суду залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05.06.2023р. по справі №916/896/23 визнано грошові вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в сумі 2 314 116 грн. із задоволенням у другу чергу.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.07.2023р. по справі №916/896/23 визнано грошові вимоги ТОВ "Вердикт Капітал" до ОСОБА_1 в сумі 3 309 537, 29 грн. із задоволенням у другу чергу, 97 848, 94 грн. із задоволенням у третю чергу.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу ВП №64352193 від 02.02.2021р. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №520/16754/16-ц, виданого Київським районним судом м. Одеси 21.12.2020р.

Норми права, що застосовуються судом. Висновки суду

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

21.10.2019р. введено у дію Кодекс України з процедур банкрутства, згідно ч.2 Прикінцевих і Перехідних Положень якого, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом втратив чинність з цього моменту.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі-ЦК України) передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ч.1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Ч. 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину визначає недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019).

Великою Палатою Верховного Суду викладено у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

З урахуванням наведеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки ТОВ «Вердикт Капітал» є кредитором боржника, останнє виступає заінтересованою особою у визнанні оспорюваних розписок недійсними.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, договір позики є двостороннім правочином. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, позикодавець та позичальник є сторонами договору позики. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч. 2 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

Зміст розписки про одержання виконання у ст. 545 ЦК України не встановлений. Проте, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника. дату і місце складення розписки.

У ч. 3 ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц, що повністю відповідає усталеній правовій позиції, відображеній, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 18.03.2013 у справі № 6-63цс13.

Разом із цим, у справах про неплатоспроможність існує певна відмінність у розгляді та визнанні господарським судом грошових вимог кредиторів до боржника, що виникли на підставі боргової розписки, від вирішення спору у позовному провадженні про стягнення заборгованості за борговою розпискою.

Зазначена відмінність, серед іншого, полягає у тому, що визнання господарським судом вимог певного кредитора породжує відповідні правові наслідки, що впливають на права інших кредиторів цього боржника у процедурі неплатоспроможності. При цьому, у вказаній категорії справ існує ризик обопільної недобросовісної поведінки певного кредитора та боржника щодо створення фіктивної (неіснуючої, штучної) заборгованості останнього за борговою розпискою задля збільшення кількості голосів цього кредитора на зборах кредиторів та можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності фізичної особи, зокрема й у питанні формування та реалізації ліквідаційної маси боржника, що, у кінцевому результаті, впливатиме на обсяг задоволених вимог.

Беручи до уваги наведене, задля унеможливлення загрози визнання господарським судом фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, на кредитора-фізичну особу, як заявника грошових вимог на підставі боргової розписки, покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування у разі виникнення вмотивованих сумнівів сторін у справі про неплатоспроможність фізичної особи щодо обґрунтованості вимог такого кредитора.

Тож, у разі вмотивованих сумнівів інших кредиторів щодо реальності (дійсності) такої заборгованості, обґрунтування грошових вимог до боржника самим лише договором позики та/або борговою розпискою у справі про неплатоспроможність фізичної особи може бути недостатнім.

Необхідним, у такому випадку, може бути також документальне підтвердження джерел походження коштів, наданих фізичною особою-кредитором у позику фізичній особі-боржнику, подання інших додаткових доказів наявності між кредитором (позикодавцем) та боржником (позичальником) зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 902/221/22.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 № 405/1820/17.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч.1, 2 ст.73, ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України).

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.76, ч.1 ст.77, ч.ч.1, 2 ст.79 ГПК України).

Як вбачається з матеріалів справи оспорювані розписки від 20.01.2006р. та від 20.01.2007р. як боргові документи підписані особисто ОСОБА_1 та ним не оспорювались; оригінали вказаних розписок знаходяться у ОСОБА_2 за повідомленням останнім; розписки містять підпис ОСОБА_1 та дату їх складання та строк виконання, виконані на окремих аркушах паперу власноручно ОСОБА_1 із зазначенням отриманих грошових сум як у цифровому, так і прописовому варіантах.

Судом встановлено, що за вказаними розписками ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 грошові кошти, які зобов`язувався повернути.

Аналізуючи надані позивачем доводи на обґрунтування своїх вимог, судом встановлено, що ним не надано жодного належного та допустимого доказу факту недобросовісності відповідачів та зловмисну домовленість сторін з метою ухилення від виконання взятих на себе зобовязань з кредитним договором та рішенням суду.

Таким чином, оспорювані розписки як боргові документи підписані особисто ОСОБА_1 , не оспорювалась, оригінали розписок знаходяться у боржника, а також з урахуванням недоведеності позивачем умислу як складового елементу на укладення саме фіктивного правочину, відповідність змісту оспорюваної розписки вимогам, встановленим ст. 545 ЦК України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання розписок від 20.01.2006р. та від 20.01.2007р. недійсними.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про не доведеність позивачем наявності правових підстав для визнання розписок від 20.01.2006р. та від 20.01.2007р. недійсними у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позову ТОВ «Вердикт Капітал».

Судові витрати

Ст. 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судові витрати покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1.Відмовити повністю у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (04053, м. Київ, вул. Кудрявський узвіз, буд. 5Б) до відповідачів ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_1 керуючого реалізацією арбітражного керуючого Вудуда Гаррі Ігоровича про визнання недійсними боргових розписок.

2.Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у порядку ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено та підписано 22 грудня 2023р.

Копію рішення надіслати на електронну адресу: на електронну адресу арбітражного керуючого Вудуда Г.І. ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ТОВ "Вердикт Капітал" (ІНФОРМАЦІЯ_4), представника ОСОБА_4 Шляпіній Л.М. ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), представника ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Суддя Л.І. Грабован