СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2023 року м. Харків Справа № 905/1226/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Плахов О.В., суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В.,

за участю секретаря судового засідання Голозубової О.І.,

за участю:

позивача не з`явився;

відповідача не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Нашкова Івана Івановича, с.Струмівка Луцького району Волинської області, (вх. №2594 Д/2) на ухвалу господарського суду Донецької області від 14.11.2023 у справі №905/1226/23 (суддя Кротінова О.В, ухвалене в м. Харків, дата складення повного тексту 15.11.2023 )

за позовом: фізичної особи-підприємця Нашкова Івана Івановича, с.Струмівка Луцького району Волинської області,

до відповідача: Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області, м.Авдіївка Донецької області,

про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

05.09.2023 Фізична особа-підприємець Нашков Іван Іванович звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області, м.Авдіївка Донецької області, про визнання права власності на цех по виготовленню виробів з бетону (Б-1) площею 316,3 кв.м., адміністративну будівлю (А-2) площею 160,4 кв.м., котельню (Г-1) площею 29,0 кв.м. і сторожку (В-1) площею 6,1 кв.м. із замощенням та огородженням, розташовані в районі центрального міського кладовища м.Авдіївка Донецької області, на підставі статей 376, 392 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 14.11.2023 у справі №905/1226/23 закрито провадження за позовом Фізичної особи-підприємця Нашкова Івана Івановича, с.Струмівка Луцького району Волинської області, до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області, м.Авдіївка Донецької області, про визнання права власності на цех по виготовленню виробів з бетону (Б-1) площею 316,3 кв.м., адміністративну будівлю (А-2) площею 160,4 кв.м., котельню (Г-1) площею 29,0 кв.м. і сторожку (В-1) площею 6,1 кв.м. із замощенням та огородженням, розташовані в районі центрального міського кладовища м.Авдіївка Донецької області, на підставі ст.ст.376, 392 Цивільного кодексу України.

Відповідні висновки місцевого господарського суду з посиланням на положення пункту 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України та пункту 2 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України мотивовані наявністю судового рішення у справі № 217/2381/13-ц прийнятого 12.06.2014 Авдіївським міським судом Донецької області, що набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що і у даній справі.

Фізична особа-підприємець Нашков Іван Іванович з ухвалою суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу господарського суду Донецької області від 14.11.2023 у справі №905/1226/23 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Одночасно апелянт звернувся з клопотанням про звільнення від сплати судового збору з посиланням на положення пункту 1, підпунктів б), в) пункту 2 частини 1 статті 8 Закону України Про судовий збір.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що при постановленні оскаржуваної ухвали місцевий господарський суд дійшов до передчасного висновку про закриття провадження у даній справі з тих підстав, що Авдіївським міським судом Донецької області 12.06.2014 було прийнято судове рішення у справі № 217/2381/13-ц, що набрало законної, сили між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що і у даній справі.

На думку апелянта, господарський суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вказаний спір віднесено до компетенції господарського суду, що виключало розгляд справи №217/2381/13-ц судом загальної юрисдикції, а справа підлягала закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 205 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Отже, навіть якщо припустити, що рішення Авдіївського міського суду Донецької області від 12.06.2014 у справі №217/2381/13-ц набрало законної сили, внаслідок чого не було своєчасно оскаржено в апеляційному порядку, вказана обставина, як стверджує апелянт не позбавляє його права на звернення до господарського суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в силу приписів статей 2, 4, 14, 20 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 05.12.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Нашкова Івана Івановича на ухвалу господарського суду Донецької області від 14.11.2023 у справі №905/1226/23; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - протягом 15 днів (з урахуванням вимог ст.263 Господарського процесуального кодексу України) з дня вручення даної ухвали; встановлено сторонам у справі строк для подання заяв і клопотань - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали; призначено справу до розгляду на "27.12.2023 о 15:15 год.

27.12.2023 відповідачем подано до апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№16155), в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Нашкова Івана Івановича, ухвалу господарського суду Донецької області від 14.11.2023 у справі №905/1226/23 залишити без змін. Також, відповідачем подано заяву про розгляд справи без участі його представника (вх.№16156 від 27.12.2023).

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, представники сторін були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а також зважаючи на те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони (стаття 42 Господарського процесуального кодексу України), колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами, за відсутності представників сторін, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Так, предметом апеляційного перегляду у даній справі є ухвала місцевого господарського суду, якою було закрито провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України, а саме за наявністю підстав для відмови у відкритті провадження у справі у зв`язку із існуванням такого, що набрало законної сили, рішення суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Закриваючи провадження у справі №905/1226/23, суд першої інстанції керувався пунктом 3 частини 1 статті 231 та пунктом 2 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України.

Передумовою для застосування пункту 2 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України, та, як наслідок, застосування пункту 3 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, є наявність двох справ з тотожним суб`єктним складом, предметом та підставами.

Так, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Приписами частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо: спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства; відсутній предмет спору; суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 175 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною другою статті 175 цього Кодексу; позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом; після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до міжнародного комерційного арбітражу або третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана; настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом.

Отже, закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Перелік підстав закриття провадження у справі, визначений в статті 231 Господарського процесуального кодексу України, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Зазначені правові норми є відображенням принципу юридичної визначеності як одного із основоположних аспектів верховенства права, який полягає у тому, що у разі ухвалення судом остаточного рішення у справі таке рішення не може бути піддано сумніву.

Зі змісту зазначених вище норм слідує, що закінчений провадженням розгляд та вирішення по суті спору про той же предмет, між тими ж сторонами, з тих же підстав, свідчить про реалізацію особою (особами) у процесуальному порядку, однак в межах іншого провадження (справи), права на захист щодо конкретної вимоги у спірних правовідносинах між тими ж сторонами, з тих же підстав та про той же предмет, внаслідок чого ця особа (особи) у процесуальному сенсі (порядку) втрачає в подальшому право на судовий захист та на задоволення вимоги, щодо якої вже ухвалене рішення по суті спору у спорі про той же предмет, між тими ж сторонами, з тих же підстав.

При цьому для закриття провадження у справі необхідна наявність одночасно трьох однакових складових - сторін, предмету, підстав звернення до суду з позовною заявою.

Визначення терміну «предмет позову» полягає у визначенні конкретних вимог позивача, «підстава позову» - чим він обґрунтовує свої вимоги і «зміст вимоги» - спосіб захисту свого права, який він обрав.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права, оскільки предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

У постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18 наведено такий правовий висновок: "Підставами заявленого позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача".

Підставою позову може бути як один, так і декілька юридичних фактів матеріально-правового характеру.

Отже, предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Чинні процесуальні норми Господарського процесуального кодексу України не позбавляють заявника права на розгляд спору про той же предмет, у разі зазначення ним інших підстав позову та надання інших доказів, якими він обґрунтовує ці підстави.

Аналогічна правова позиція також викладена у постановах Верховного Суду від 24.02.2021 зі справи №910/15598/19(910/8017/20), від 18.03.2021 зі справи №909/783/20, від 16.11.2021 зі справи №910/694/21, від 31.05.2022 зі справи №916/2853/20.

Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (пункт 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15).

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для звернення фізичної особи підприємця Нашкова Івана Івановича до господарського суду Донецької області з відповідним позовом у даній справі стало питання про визнання права власності на цех по виготовленню виробів з бетону (Б-1) площею 316,3 кв.м, адміністративну будівлю (А-2) площею 160,4 кв.м, котельню (Г-1) площею 29,0 кв.м і сторожку (В-1) площею 6,1 кв.м з замощенням та огородженням, розташовані на земельній ділянці площею 0,20 га (кадастровий номер :05:009:0013) в районі центрального кладовища м. Авдіївка.

Обґрунтовуючи підстави для звернення з відповідним позовом позивач зазначав, що 12.01.2009 між ним та Авдіївською міською радою було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,20 га з цільовим призначенням для розміщення цеху по виготовленню пам`ятників та надання ритуальних послуг у м. Авдіївка в районі центрального міського кладовища, строком до 06.11.2011.

У 2009 році ТОВ «Укргеоінжинірінг» позивачем було замовлено технічний звіт щодо будівлі цеху з виготовлення пам`ятників, огороджень, бетонних виробів, а також адміністративної будівлі та інших будівель, розташованих у вказаному місці. Проте, до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області за отриманням дозволу на будівництво позивач не звертався, у зв`язку із чим КП «БТІ Ясинуватської міської ради» у технічних паспортах на будівлі здійснило відмітку про самочинне будівництво.

Оскільки у 2011 році закінчилась дія договору оренди земельної ділянки і до цього часу умови договору оренди узгоджені не були, а позивач був позбавлений можливості здійснити введення будівель в експлуатацію шляхом подання до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області декларації, оскільки у вказаних будівель відсутня поштова адреса.

З огляду на викладене, посилаючись на приписи статей 331, 376, 392 Цивільного кодексу України, позивач просив визнати за ним право власності на вказане вище нерухоме майно.

Місцевим господарським судом встановлено, що 12.06.2014 Авдіївським міським судом Донецької області було ухвалено рішення у справі №217/2381/13-ц (провадження №2/217/114/2014), яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Авдіївської міської ради (правонаступником якої є відповідач в межах даної господарської справи №905/1226/23 у розумінні Закону України Про військово-цивільні адміністрації) про визнання права власності на нерухоме майно (т.1 а.с.22-23).

Суб`єктний склад сторін у справі - ОСОБА_1 (позивач), Авдіївська міська рада (відповідач), Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області (третя особа).

Предметом спору у даній справі є визнання права власності на цех по виготовленню виробів з бетону (Б-1) площею 316,3 кв.м, адміністративну будівлю (А-2) площею 160,4 кв.м, котельню (Г-1) площею 29,0 кв.м і сторожку (В-1) площею 6,1 кв.м з замощенням та огородженням, розташовані на земельній ділянці площею 0,20 га (кадастровий номер :05:009:0013) в районі центрального кладовища м. Авдіївка.

Правовою підставою для звернення до суду позивачем було визначено положення 331, 376, 392 Цивільного кодексу України.

Фактичні підстави позову у справі №217/2381/13-ц є ідентичними підставам позову у господарській справі №905/1226/23.

Зі змісту вказаного рішення вбачається, що судом було досліджено та надано правову оцінку обставинам справи із застосуванням норм статей 331, 376 Цивільного кодексу України, Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №466, викладено відповідні висновки за результатами розглянутих вимог.

Таким чином, зі змісту вказаного судового акту вбачається, що фактично Авдіївським міським судом Донецької області було ухвалено рішення у справі №217/2381/13-ц між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що і у даній господарській справі №905/1226/23.

Частиною 1 статті 223 Цивільного кодексу України (в редакції від 04.06.2014, чинній на час ухвалення вказаного рішення) визначено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Частина 1 статті 294 Цивільного кодексу України (в означеній редакції) встановлює правило, за яким апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до частини 1 статті 218 Цивільного кодексу України (в означеній редакції) рішення суду або його вступна та резолютивна частини проголошуються негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Головуючий роз`яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження. У разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин судового рішення суд повідомляє, коли особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитися з повним рішенням суду.

У справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб (частина 1 статті 26 Цивільного кодексу України.

Зі змісту рішення Авдіївського міського суду Донецької області від 12.06.2014 у справі №217/2381/13-ц (провадження №2/217/114/2014) вбачається, що його було проголошено 12.06.2014 у присутності представника позивача.

Таким чином, строком для подання апеляційної скарги на рішення суду у справі №217/2381/13-ц (провадження №2/217/114/2014) є перебіг часу з 13.06.2014 по 23.06.2014.

При зверненні до господарського суду Донецької області з відповідним позовом в межах даної справи №905/1226/23, позивач фізична особа підприємець Нашков Іван Іванович зазначав, що апеляційна скарга на судове рішення у справі №217/2381/13-ц (провадження №2/217/114/2014) була подана ним нарочно 27.06.2014 до відділу документального забезпечення та контролю Авдіївського міського суду Донецької області у відповідності до положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції чинній на час звернення з відповідною апеляційною скаргою.

Доказом подання відповідної скарги саме 27.06.2014, на думку позивача, є відбиток штампу «Одержано» відділу документального забезпечення та контролю Авдіївського міського суду Донецької області на першому аркуші копії примірника апеляційної скарги у правому нижньому куті (т.1 а.с.24-25).

Проте, у зв`язку із припиненням діяльності Апеляційного суду Донецької області з 2014 року, який залишився на окупованій території, та подальшим припиненням з серпня 2014 року діяльності Авдіївського міського суду Донецької області, з того часу відсутні відомості про рух цієї справи та розгляд апеляційної скарги, в тому числі і в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

З матеріалів справи вбачається, що місцевим господарським судом під час вирішення питання про відкриття провадження у даній господарській справі, з метою перевірки вказаних позивачем обставин щодо апеляційного оскарження рішення у справі №217/2381/13-ц та відповідно необхідністю встановлення наявності/відсутності обставин, які можуть виступати підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України, пунктом 8 ухвали господарського суду Донецької області від 18.09.2023 було здійснено звернення із запитом до Дніпровського апеляційного суду для отримання інформації по справі №217/2381/13-ц (провадження №2/217/114/2014).

У відповідь на вказаний запит Дніпровський апеляційний суд листом №04.4-58/301/2023 від 21.09.2023 повідомив, що відповідно до інформації, яка міститься в автоматизованій системі документообігу суду, зазначена справа до Дніпровського апеляційного суду не надходила. Одночасно зазначено про направлення листа для надання запитуваної інформації на електронну адресу Донецького апеляційного суду (т.1 а.с.137).

Крім того, пунктом 2 ухвали господарського суду Донецької області від 18.10.2023 було здійснено звернення із запитом до Донецького апеляційного суду для отримання інформації у справі №217/2381/13-ц (провадження №2/217/114/2014), зокрема щодо того, чи було отримано Апеляційним судом Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 від 27.06.2014 на рішення Авдіївського міського суду Донецької області від 12.06.2014 у справі №217/2381/13-ц (провадження №2/217/114/2014), чи відбувся апеляційний розгляд у справі №217/2381/13-ц (провадження №2/217/114/2014) та чи є результати перегляду справи №217/2381/13-ц (провадження №2/217/114/2014), з відповідними матеріалами справи (т.1 а.с.191-192).

Листом №3.10-12/63/2023 від 25.10.2023 Донецький апеляційний суд повідомив, що за даними автоматизованої системи документообігу Апеляційного суду Донецької області КП «Д-3» в провадженні суду цивільна справа, що має єдиний унікальний номер 217/2381/13-ц, не перебувала, апеляційні скарги на вказану цивільну справу на адресу суду не надходили (т.1 а.с.198).

Крім того, місцевим господарським судом було встановлено, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень також відсутні відомості щодо результатів апеляційного оскарження та будь-якого руху справи, після ухвалення судом першої інстанції рішення суду у справі №217/2381/13-ц (провадження №2/217/114/2014).

З урахуванням вказаних доказів, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що апеляційний розгляд у справі №217/2381/13-ц (провадження №2/217/114/2014) не здійснювався, питання щодо відкриття апеляційного провадження не вирішувалось.

Таким чином, рішення Авдіївського міського суду Донецької області від 12.06.2014 у справі №217/2381/13-ц (провадження №2/217/114/2014) є таким, що набрало законної сили, та не є оскарженим в судовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що рішення Авдіївського міського суду Донецької області від 12.06.2014 у справі №217/2381/13-ц, яке набрало законної сили, ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що і у межах даної господарської справи №905/1226/23.

При цьому, колегія суддів враховує, що звернення позивача до господарського суду в межах даної справи вже у статусі фізичної особи - підприємця не визначає його, як іншого суб`єкта спірних правовідносин, з огляду на приписи статті 50 Цивільного кодексу України, яка визначає, що фізична особа-підприємець - це правовий статус, нерозривно пов`язаний з його носієм та не змінює таку особу.

Судова колегія також зазначає, що в пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України" (заява №3236/03) від 03.04.2008 , в Суд нагадує, що право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява N 52854/99, п. 52, ECHR 2003-X).

Отже, подання фізичною особою підприємцем Нашковим Іваном Івановичем нового позову про той же предмет і з тих же підстав, з яких прийнято рішення у справі №217/2381/13-ц, яке набрало законної сили, фактично свідчить про намагання домогтись нового слухання справи та нового її вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судова колегія також враховує, що Авдіївським міським судом Донецької області при ухваленні рішення від 16.04.2014 у справі №217/2381/13-ц, яке набрало законної сили, також було досліджено питання компетенції суду щодо розгляду даного спору, прийнято до уваги подану відповідачем - Авдіївською міською радою заяву про закриття провадження у справі, з тих підстав, що спір віднесено до юрисдикції господарського суду, оскільки стосується визнання права власності на нерухоме майно, що розташовано на земельній ділянці, на якій позивач здійснює підприємницьку діяльність.

Зокрема, за результатами розгляду вказаної заяви, Авдіївський міський суд Донецької області дійшов висновку про відмову в її задоволенні, з огляду на те, що даний спір підлягає розгляду саме в порядку цивільного судочинства, виходячи з положень пункту 1 частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки предметом спору є визнання цивільного права позивача, а саме права власності.

Згідно з частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.

Тобто, за змістом частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України учасники господарського процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені. Вказані висновки також наведені в постанові Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 902/530/20.

При цьому, згідно висновків Верховного Суду наведених в постанові від 06.12.2021 у справі № 922/4019/20 за змістом норми частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України преюдицію утворюють лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта, тоді як лише згадувані, але такі, що не одержали оцінки суду обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Тобто преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин.

Отже, Авдіївським міським судом Донецької області вже було досліджено питання юрисдикції спору який є предметом розгляду справи №217/2381/13, та встановлено, що даний спір підлягає розгляду саме в порядку цивільного судочинства, отже відповідні обставини є преюдиційними, а тому не доказуються при розгляді даної справи.

З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає безпідставними та такими, що ґрунтуються на довільному тлумаченні норм законодавства доводи апелянта про те, що спір у даній справі №905/1226/23 віднесено до компетенції господарського суду, що виключало розгляд справи № 217/2381/13-ц судом загальної юрисдикції, та відповідно позивач має законодавчо визначене право на звернення до господарського суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в силу приписів статей 2, 4, 14, 20 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при перегляді оскаржуваної ухвали місцевого господарського суду та не є підставою для її скасування.

З огляду на викладене та враховуючи, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваної ухвали було дотримано норми матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваної ухвали, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а тому ухвалу господарського суду Донецької області від 14.11.2023 у справі №905/1226/23 слід залишити без змін.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1 ч.1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Нашкова Івана Івановича залишити без задоволення.

Ухвалу господарського суду Донецької області від 14.11.2023 у справі №905/1226/23 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 28.12.2023

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок та строки оскарження в касаційному порядку встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя О.І. Терещенко

Суддя П.В. Тихий