ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2023 року Справа № 915/754/21(486/374/23)

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Ржепецького В.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами справи

за позовом: ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

до Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (55000, Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, вул. Дружби народів, буд. 8; адреса електронної пошти: ; ідентифікаційний код 31948866)

про: скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області з позовною заявою від 09.03.2023 до Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги позивачем обґрунтовано тим, що 14.02.2023 наказом тимчасово виконуючого обов`язки директора КП «ТВКГ» №10-ОС від 13.02.2023 ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату. Позивачка вважає, що вказаний наказ є необґрунтованим, протиправним, прийнятим з грубим порушенням чинного законодавства та підлягає скасуванню.

Так, посилаючись на ч.7 ст.78 Господарського кодексу України, позивач зазначає, що наглядова рада є органом управління комунального підприємства, який діє згідно його Статуту. Наглядова рада КП «ТВКГ» була створена рішенням Южноукраїнської міської ради № 1223 від 23.08.2018 року. Згідно п.7.3.7 Статуту КП «ТВКГ», затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради №1294 від 18.10.2018, директор КП «ТВКГ» затверджує штатний розпис (з обов`язковим попереднім погодженням з Наглядовою радою та погодженням з міським головою). Всупереч вказаній обов`язковій умові, т.в.о. директора КП «ТВКГ» ОСОБА_3 затвердив з 01 грудня 2022 року штатний розклад КП «ТВКГ», скоротивши посаду провідного економіста підприємства без обов`язкового попереднього погодження з Наглядовою радою. Тим самим ОСОБА_2 вийшов за межі своїх повноважень, наданих йому Статутом КП «ТВКГ», оскільки прийняв рішення одноособово, в тому числі від імені Наглядової ради підприємства. Таким чином, орган управління КП «ТВКГ» як Наглядова рада була позбавлена можливості здійснювати управління підприємством в межах компетенції, передбаченої Статутом. Таким чином, на думку позивача т.в.о. директора КП «ТВКГ» ОСОБА_3 діяв не у спосіб, передбачений законами України та вийшов за межі своїх повноважень, передбачених Статутом.

Позивач також вважає, що керівництвом підприємства не виконано норму законодавства щодо обов`язкового працевлаштування звільненого за скороченням штату працівника та проігноровано ту обставину, що позивач має переважне право залишення на роботі, зокрема як працівнику з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві.

Також позивач зазначає, що з наказом про її звільнення з 14.02.2023 її було ознайомлено лише 17.02.2023 і лише 17.02.2023 їй було видано трудову книжку. В період з 14.02.2023 по 17.02.2023 позивач продовжувала працювати на підприємстві. При звільненні ОСОБА_1 не було видано довідку про заробітну плату.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2023 справа була розподілена судді Волковій О.І.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13.03.2023 відкрито провадження у цивільній справі № 486/374/23 (провадження № 2/486/311/2023) в порядку спрощеного позовного провадження та встановлено сторонам відповідні строки для надання заяв по суті справи.

Відзивом від 28.03.2023 за вих. №20/429 відповідач просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість.

Заперечення відповідача обґрунтовано наступним:

1) підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Рішенням Южноукраїнської міської ради №334 від 22.04.2021 «Про внесення змін до складу Наглядової ради Комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство», затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради №1223 від 23.08.2018, було затверджено Наглядову раду у складі представників інших підприємств, громадських організацій та депутатського корпусу. Проте, Южноукраїнською міською радою не було визначено та затверджено, без регламентації, порядку утворення, організації її діяльності, порядку призначення членів ради як того вимагає ч. 7 ст. 78 Господарського кодексу України. Такий орган, як Наглядова рада у даному складі не може вважатись легітимним, а відтак і здійснювати передбачений Статутом КП ТВКГ поточний контроль за даним підприємством. Зокрема і погоджувати штатний розклад;

2) що стосується наказу від 07.09.2022 №172 «Про скорочення штату працівників», він був винесений в тому числі з посиланням на листи засновника Южноукраїнської міської ради про необхідність проведення скорочення штату підприємства та його метою є підвищення ефективності роботи персоналу, вдосконалення окремих трудових функцій, приведення штатної чисельності у відповідність до фінансових можливостей підприємства. Посилаючись на ч. 2 ст. 65 ГК України та позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 16.01.2018 у справі №519/160/16-ц, від 06.02.2018 у справі №696/985/15-ц, від 12.06.2019 у справі №297/868/18, від 28.04.2021 у справі №373/2133/17, право визначити чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу. Отже, втручання у господарську діяльність підприємства не допускається;

3) щодо виконання ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України відповідач, посилаючись на положення Посадової інструкції провідного економіста планово-економічного відділу та Посадової інструкції інженера І категорії відділу підготовки виробництва, зазначає, що відповідно до диплому позивача серії НОМЕР_2, виданого Полтавським кооперативним інститутом 29.04.1988, остання закінчила повний курс за спеціальністю «Економіка торгівлі» і відпрацювала на підприємстві понад 20 років економістом, при цьому у позивача відсутня вища технічна освіта, а також відсутній будь-який стаж праці у відділі підготовки виробництва, внаслідок чого підприємство не мало пропонувати позивачеві зазначену у заяві посаду інженера відділу підготовки виробництва першої категорії.

Ухвалою суду від 15.06.2023 указану цивільну справу про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно приписам ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства передано до Господарського суду Миколаївської області для розгляду по суті, в провадженні якого перебуває справа № 915/754/21 про банкрутство Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (суддя Ржепецький В.О.).

Справа надійшла до Господарського суду Миколаївської області 12.07.2023.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.07.2023 у зв`язку з виключенням з розподілу справи головуючого судді, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство відповідача, головуючим суддею у справі призначено суддю Давченко Т.М.

Ухвалою суду від 17.07.2023 позовну заяву було прийнято судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 486/374/23 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами, встановлено для сторін процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

Ухвалою від 21.08.2023 суд постановив: матеріали справи № 486/374/23 за позовом ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (іентифікаційний код 31948866) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу передати головуючому судді, у провадженні якого перебуває № 915/754/21 про банкрутство Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (ідентифікаційний код 31948866).

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25.08.2023 головуючим у справі №486/374/23 визначено суддю Ржепецького В.О.

Ухвалою від 30.08.2023 суд постановив: прийняти справу №486/374/23 до розгляду в межах справи №915/754/21 про банкрутство Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (55000, Миколаївська обл., м.Южноукраїнськ, вул. Дружби Народів, 8, ідентифікаційний код 31948866), присвоїти їй номер 915/754/21(486/374/23); розгляд справи почати спочатку; здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами; у разі наявності у сторін заперечень проти розгляду справи без повідомлення (виклику) сторін, подати суду відповідне обґрунтоване клопотання, яке відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву (ч. 7 ст. 252 ГПК України); клопотання ОСОБА_1 від 24.03.2023 задовольнити; витребувати у Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" довідку про заробітну плату ОСОБА_1 за формою та із зазначенням реквізитів, необхідних для визначення розміру середнього заробітку позивачки за період, про який йдеться у позові; витребуваний доказ надати суду у десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали.

У зв`язку з невиконання відповідачем вимог ухвали суду від 30.08.2023, суд ухвалою від 20.10.2023 повторно витребував у Комунального підприємства "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" довідку про заробітну плату ОСОБА_1 за формою та із зазначенням реквізитів, необхідних для визначення розміру середнього заробітку позивачки за період, про який йдеться у позові.

03.11.2023 відповідачем подано суду додаткові пояснення у справі, у яких зазначено, що відповідач на виконання ухвали суду від 20.10.2023 направляє довідку про заробітну плату ОСОБА_1 за період з вересня 2022 року по лютий 2023 року та довідку за період з березня 2022 року по лютий 2023 року.

Разом з тим, відповідних довідок відповідачем до додаткових пояснень не додано.

06.11.2023 відповідачем повторно подано до суду додаткові пояснення у справі, до яких додано довідку про заробітну плату ОСОБА_1 за період з вересня 2022 року по лютий 2023 року та довідку за період з березня 2022 року по лютий 2023 року.

Однак, відповідачем не подано суду доказів направлення позивачеві доданих до додаткових пояснень доказів.

Враховуючи зазначені обставини справи, ухвалою від 10.11.2023 суд постановив: зобов`язати Комунальне підприємство "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" в 3-денний термін з дня отримання цієї ухвали надати суду докази направлення позивачеві доданих до додаткових пояснень від 06.11.2023 доказів. Відповідні докази надати суду; запропонувати позивачеві в 5-денний строк з дня отримання від відповідача додаткових пояснень від 06.11.2023 з доданими доказами надати суду письмові пояснення щодо наданих доказів.

Сторони до господарського суду з додатковими заявами або поясненнями не звернулись.

Господарський суд вважає, що сторонам було надано розумний час для реалізації своїх процесуальних прав, а відтак визнає необхідним дотриматись засад господарського судочинства щодо строку розгляду даної справи та постановити судове рішення за наслідками розгляду спору.

При цьому суд виходить з того, що за правилами ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому судом враховано положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Однак, Конвенція в першу чергу також гарантує "процесуальну" справедливість розгляду справи, а вже потім дотримання розумного строку, що на практиці розуміється як змагальні провадження, у процесі яких у суді на рівних засадах заслуховуються аргументи сторін (Star Cate Epilekta Gevmata and Others v. Greece (Star Cate Epilekta Gevmata та інші проти Греції) (dйc.)). Справедливість проваджень завжди оцінюється їх розглядом узагалом для того, щоб окрема помилка не порушувала справедливість усього провадження (Miroпubovs and Others v. Latvia (Миролюбов та інші проти Латвії), § 103).

З огляду на практику ЄСПЛ, суд не вправі допустити юридичну помилку виключно з метою дотримання розумного строку розгляду справи, так як в такому разі не буде досягнуто завдання господарського судочинства, а рішення суду не буде відповідати критеріям законності.

Так, ідея справедливого судового розгляду включає основоположне право на змагальні провадження.

Бажання економити час і прискорити провадження не обґрунтовує невиконання такого фундаментального принципу, як право на змагальні провадження (Niderцst-Huber v. Switzerland (Нідерьост-Хубер проти Швейцарії), § 30).

В той же час обґрунтованість тривалості проваджень повинна бути оцінена з урахування наступних критеріїв, заснованих практикою Суду: складність справи, внесок заявника і відповідних органів влади, а також предмет спору (Comingersoll S.A. v. Portugal [GC] (Комінгерсоль проти Португалії) [ВП]; Frydlender v. France [GC] (Фрайдлендер проти Франції) [ВП], § 43; Sьrmeli v. Germany [GC] (Сюрмелі проти Німеччини) [ВП], § 128).

Складність справи стосується як фактичної, так і правової сторони (Katte Katte Klitsche de la Grange v. Italy (Катте Клітше де ла Грандж проти Італії), § 55; Papachelas v. Greece [GC] (Папахелас проти Греції) [ВП] § 39). Вона може стосуватись, наприклад, втручання декількох сторін у справу (H. v. the United Kingdom (Х. проти Сполученого Королівства), § 72), або різноманітних доказів, що мають бути досліджені (Humen v. Poland [GC] (Гумен проти Польщі) [ВП], § 63). Складність національних проваджень маже виправдати їх тривалість (Tierce v. San Marino (Тьєрс проти Сан-Марино), § 31).

Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (no. 1) [ВП], § 183, і Sьrmeli v. Germany (Сюрмелі проти Німеччини) [ВП], § 129).

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Згідно Статуту комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство», затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради від 18 жовтня 2018 року №1294, підприємство створене з метою задоволення потреб та інтересів територіальної громади міста, найбільш ефективного використання майна території Южноукраїнська (п.п. 2.1.1, 2.1.3). Директор підприємства затверджує штатний розпис (з обов`язковим попереднім погодженням з наглядовою радою та міським головою) (п. 7.3.7) (т. 1 а.с. 36-45).

Згідно Статуту комунального підприємства «Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство», директор підприємства несе відповідальність за формування та виконання фінансових планів; заступники директора підприємства, керівники та спеціалісти підрозділів, а також інші працівники приймаються на роботу і звільняються директором підприємства, згідно з чинним законодавством України (п.п.7.3.9, 7.4) (т. 1 а.с.36-45).

Відповідно до наказу № 92-ЛС від 23.01.2003 позивачку прийнято на роботу на посаду економіста в планово-економічний відділ КП ТВКГ (т. 1, а.с. 19).

Наказом №22-ОС від 13.04.2016 позивачку переведено на посаду провідного економіста (т.1 а.с.20).

Наказом т.в.о.директора КП «ТВКГ» №172 від 07.09.2022 посаду провідного економіста скорочено з посиланням на листи виконавчого комітету Южноукраїнсткої міської ради №15/02-34/3650 від 15.11.2021 та №15/02-34/1370 від 24.05.2022, враховуючи фінансове становище підприємства (збитки, недостатність обігових коштів) в цілях проведення змін в організації виробництва і праці, спрямовані на підвищення ефективності роботи персоналу і вдосконалення окремих трудових функцій, приведення штатної чисельності у відповідність до фінансових можливостей підприємства та зменшення адміністративних витрат (т.1 а.с. 7).

З даним наказом ОСОБА_1 ознайомлена під підпис 19.09.2022 (повідомлення №01/1286 від 19.09.2022) та 02.10.2022 (повідомлення №04/1593 від 02.11.2022) з одночасним повідомленням про наявність вакансій станом на дату ознайомлення (т. 1 а.с. 9, 10).

04.01.2023 позивачкою подано т.в.о. директора КП ТВКГ заяву про переведення її на посаду інженера відділу підготовки виробництва у зв`язку з вивільненням одиниці.

Листом від 09.01.2023 т.в.о.директора КП ТВКГ позивачці відмовлено у переведенні на посаду інженера відділу підготовки виробництва у зв`язку з відсутністю у останньої вищої технічної освіти. Також позивачці повідомлено про вивільнення посади контролера водопровідного господарства відділу контролю споживання комунальних послуг СВзА та запропоновано у разу згоди на переведення, звернутися до відділу кадрів КП ТВКГ із відповідною заявою (т.1, а.с.13-15).

Наказом №10-ОС від 13.02.2022 ОСОБА_1 з 14.02.2022 звільнено з посади провідного економіста планово-економічного відділу за скороченням штату (т.1, а.с.16).

Як витікає з позову, доводи позовної заяви, ґрунтуються на таких твердженнях: протиправність скорочення штату працівників у зв`язку з порушенням під час затвердження штатного розпису вимог Статуту підприємства; недотримання роботодавцем обов`язку працевлаштування.

Надаючи правову оцінку доводам позовної заяви, господарський суд виходить з того, що позовні вимоги щодо скасування наказу т.в.о. директора КП ТВКГ №10-ОС від 13.02.2023 про звільнення з 14.02.2022 ОСОБА_1 з посади провідного економіста планово-економічного відділу розглядаються в контексті відновлення того права, за захистом якого позивачка звернулася до суду, а саме права на працю.

Отже, спірний наказ №10-ОС від 13.02.2023 виступає як офіційний документ, яким завершується низка дій учасників трудових відносин, в тому числі тих, які є предметом даного спору, щодо реалізації роботодавцем права на реорганізацію, а позивачкою - прав, захищених Законом при звільненні.

При цьому, наведені правовідносини врегульовано чинним законодавством наступним чином.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк, на визначений строк, встановлений за погодженням сторін та таким, що укладається на час виконання певної роботи.

За змістом п. 1 ч. 1 ст.40 КЗпП самостійними підставами, серед інших, змін в організації виробництва та праці визначено, зокрема, скорочення чисельності працівників і окремо скорочення штату працівників.

Так, чисельність працівників - це списковий склад працівників, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості (лист Міністерства праці та соціальної політики України від 7 квітня 2011 року № 114/06/187-11).

Штат працівників - це сукупність посад, установлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами.

Факторами, якими може бути зумовлена потреба скорочення чисельності або штату працівників є, зокрема: наміри роботодавця матеріально стимулювати працівників для здійснення потрібного обсягу робіт меншою кількістю персоналу через суміщення професій (посад), розширення зони обслуговування або збільшення обсягу виконуваної роботи, для чого працівникам встановлюються відповідні доплати за рахунок утвореної економії фонду заробітної плати; вдосконалення виробництва за допомогою автоматизації виробничих процесів, упровадження яких зумовлює зменшення кількості працівників певних професій і спеціальностей, потрібних для виконання роботи; перепрофілювання підприємства; зменшення обсягу виробництва продукції; інші несприятливі фактори та кризові явища у соціально-економічному розвитку суспільства.

Зміни в організації виробництва і праці не можуть бути підставою зловживань та незаконного звільнення працівників, а незначні розширення в діяльності відповідача не є змінами в організації виробництва та праці. Тобто, скорочення чисельності або штату працівників, безумовно, є правом роботодавця, однак це не має бути підставою для зловживань та незаконного звільнення працівника. (Постанова Верховного Суду № 824/3229/14а від 31 січня 2018 року).

Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці та одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Отже обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17.

Позивачкою зазначаються такі підстави незаконності наказу №10-ОС від 13.02.2022 про її звільнення: т.в.о. директора КП «ТВКГ» ОСОБА_3 затвердив з 01 грудня 2022 року штатний розклад КП «ТВКГ», скоротивши посаду провідного економіста підприємства без обов`язкового попереднього погодження з Наглядовою радою. Тим самим ОСОБА_2 вийшов за межі своїх повноважень, наданих йому Статутом КП «ТВКГ», оскільки прийняв рішення одноособово, в тому числі від імені Наглядової ради підприємства. Таким чином, орган управління КП «ТВКГ» як Наглядова рада була позбавлена можливості здійснювати управління підприємством в межах компетенції, передбаченої Статутом. Таким чином, на думку позивача т.в.о. директора КП «ТВКГ» ОСОБА_3 діяв не у спосіб, передбачений законами України та вийшов за межі своїх повноважень, передбачених Статутом.

Як витікає з матеріалів справи наказом №10-ОС від 13.02.2022 ОСОБА_1 звільнено з посади провідного економіста планово-економічного відділу за скороченням штату 14.02.2022 (т.1, а.с.16).

Виходячи з наведеного, господарський суд відзначає, що твердження позивачки в частині незаконності наказу про звільнення покликані спростувати факт законності дій керівництва юридичної особи відповідача при скороченні працівників.

При цьому, господарський суд звертається до положень Господарського кодексу України (далі - ГК України), а також відповідних правових позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Так, відповідно до ч. 1 ст 62 ГК України, підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з частиною третьою статті 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Право визначити чисельність і штат працівників належить тільки власникові або уповноваженому їм органу.

Згідно з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), від 27 травня 2021 року у справі № 201/6689/19, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників.

Згідно з позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

В постановах від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц (провадження № 61-1350св17) та від 22 січня 2020 року у справі № 451/706/18 (провадження № 61-17296св19) Верховний Суд зазначив, що частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. Отже, не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. Правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.

В постановах від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц (провадження № 61-1350св17) та від 22 січня 2020 року у справі № 451/706/18 (провадження № 61-17296св19) Верховний Суд зазначив, що частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Отже, не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою.

Правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.

Таким чином доводи позивачки в цій частині не можуть бути підставою для висновку про неправомірність її звільнення.

Натомість, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За положеннями частини першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівника персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згоду на переведення на іншу роботу працівник підтверджує письмово заявою про таке переведення.

Відтак, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Таким чином, саме на підставі дослідження обставин дотримання або недотримання роботодавцем наведених умов, встановлюється незаконність звільнення та поновлюється відповідне право.

Позивачка зазначає, про наявність на підприємстві станом на момент повідомлення її про наступне звільнення вакантної посади - інженеру відділу виробництва першої категорії.

Разом з тим, як витікає з листа т.в.о.директора КП ТВКГ від 09.01.2023 позивачці. З посиланням на положення Посадової інструкції інженера І категорії відділу підготовки виробництва №08-001/1 ІІІ, відмовлено у переведенні на посаду інженера відділу підготовки виробництва у зв`язку з відсутністю у останньої вищої технічної освіти. Також позивачці повідомлено про вивільнення посади контролера водопровідного господарства відділу контролю споживання комунальних послуг СВзА та запропоновано у разу згоди на переведення, звернутися до відділу кадрів КП ТВКГ із відповідною заявою (т.1, а.с.13-15, 47-55).

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Таку правову позицію висловлено Верховним Судом, зокрема, в постанові від 6 травня 2020 року у справі № 487/2191/17 (провадження № 61-38337св18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року у справі № 490/372/21 (провадження № 61-10171св21) зазначено, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Таким чином, відповідач вживав заходи спрямовані на реальне працевлаштування позивачки, запропонувавши їй, за відсутності вакантних посад за її кваліфікацією, освітою, наявні вакантні посади.

Як витікає з матеріалів справи (т. 1 а.с. 9-10) позивачеві в повідомленнях про звільнення було запропоновано посади, які є вакантними станом на момент ознайомлення з наказом №172 від 07.09.2022 про скорочення чисельності та штату працівників КП ТВКГ.

Належних доказів існування на підприємстві інших вакантних посад матеріали справи не містять.

При цьому, враховуючи подання позивачкою до позовної заяви низки наказів про припинення трудового договору, господарський суд звертається до принципу вірогідності доказів.

17.10.2019 набув чинності Закон від 20.09.2019 №132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким внесено зміни до ГПК, зокрема змінено назву ст. 79 ГПК з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів», викладено її у новій редакції, та фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 ГПК).

Оцінюючи доводи сторін щодо наявності та кількості вакантних посад, господарський суд на підставі принципу вірогідності, віддає перевагу повідомленням від 19.09.2022 №01/1286 та від 02.11.2022 №04/1593 перед поданими позивачем доказами, враховуючи що перші спірні правовідносини підтверджують більш повно, їх складено та підписано посадовою особою товариства.

Доводи позову про порушення переважного права, визначеного ст. 42 КЗпП України не приймаються, оскільки позивачкою не зазначено в порівнянні з якими працівниками, яких було залишено на роботі, роботодавцем не було враховано переваг, які мала вона.

Таким чином, аналізуючи приведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи у справі докази в цілому, так і кожний доказ, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, з урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку, що при звільненні позивачки на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України підприємством дотримано вимоги чинного трудового законодавства України, а відтак підстав вважати її звільнення неправомірним немає.

Внаслідок наведеного не можуть бути визнаними обґрунтованими і вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позаяк останні є похідними від вимог про неправомірність звільнення.

Узагальнюючи оцінку доводів позивачки, господарський суд виходить з такого.

У відповідності до статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбаченим цим Кодексом.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи.

Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні.

Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку іншим доводам сторін судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.3 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п.29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen), N 37801/97,п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

З огляду на те, що наведеними судом міркуваннями стосовно обставин застосування зазначених вище норм права, спростовуються твердження позивачки, господарський суд доходить висновку про виконання обов`язку обґрунтування судового рішення в цьому спорі.

Беручи до уваги все вищенаведене в сукупності, господарський суд відмовляє в задоволенні позову про визнання протиправним та скасування наказу, поновленні на роботі та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 238 ГПК України, у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, відомості про розподіл судових витрат.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 129 ГПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір, сплачений відповідачем, компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивач у даній справі звільнений від сплати судового збору, інших судових витрат сторонами до відшкодування не заявлено, отже розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 219, 220, 233, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.В задоволені позову відмовити.

2.Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дати складення повного судового рішення.

3.Рішення може бути оскаржене в порядку та у строки, визначені статтею 256 і підпунктом 17.5 пункту 17 Розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України.

Сторони та інші учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

відповідач: Комунальне підприємство "Теплопостачання та водо-каналізаційне господарство" (55000, Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, вул. Дружби народів, буд. 8; адреса електронної пошти: ; ідентифікаційний код 31948866).

Судове рішення складено та підписано судом 26.12.2023.

Суддя В.О.Ржепецький