ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2023 р. Справа№ 910/14736/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ходаківської І.П.

суддів: Владимиренко С.В.

Демидової А.М.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Годунова Павла Леонідовича

на рішення господарського суду міста Києва від 22.03.2023 (дата складання та підписання повного тексту 22.03.2023)

у справі № 910/14736/22 (суддя Чинчин О.В.)

за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

до Фізичної особи - підприємця Годунова Павла Леонідовича

про стягнення штрафу у розмірі 10 800, 00 грн

В С Т А Н О В И В :

В січні 2023 року Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України пред`явлено позов до господарського суду міста Києва про стягнення з Фізичної особи - підприємця Годунова Павла Леонідовича 10 800 штрафу за поставку неякісного товару за договором № 148/ВЗЗ-2022 від 21.04.2022.

Відповідно до ухвали господарського суду міста Києва від 17.01.2023 розгляд справи № 910/14736/22 поставлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

Рішенням господарського суду міста Києва від 22.03.2023 у справі №910/14736/22 позов Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити у повному обсязі та стягнуто з ФОП Годунова П.Л. на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України штраф у розмірі 10 800 грн та судовий збір у розмірі 2 481 грн.

ФОП Годунов П.Л. звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 22.03.2023 у справі №910/14736/22 і направити справу для розгляду господарським судом Харківської області за встановленою підсудністю.

Причиною подання апеляційної скарги стала незгода відповідача із визначенням підсудності справи та його неповідомленням про розгляд справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2023 (судді: Ходаківська І.П. - головуюча; Владимиренко С.В., Демидова А.М.) за клопотанням відповідача поновлено строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду міста Києва від міста Києва від 22.03.2023, відкрито апеляційне провадження у справі №910/14736/22, розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні, посилаючись зокрема на додержання правил підсудності та належне повідомлення позивача про розгляд справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом, для вручення судових рішень.

Згідно з п.п. 3-5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до пункту 14 розділу XIV Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації №814 від 20.08.2019, на поштових відправленнях, які містять судові виклики і повідомлення про дату, час та місце судового засідання чи вчинення процесуальної дії обов`язково проставляється відповідна відмітка з позначкою або зі штампом суду "Судова повістка".

Згідно з пунктом 116 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 (у редакції, чинній станом на час вчинення дій з надсилання поштового відправлення), у разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об`єктом поштового зв`язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження, відправлення "EMS" - 14 календарних днів, міжнародні поштові перекази - відповідно до укладених угод.

Поряд з цим, пунктом 99-1 Правил визначено, що рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка". Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", працівник поштового зв`язку робить позначку "адресат відсутній за вказаною адресою", яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду міста Києва від 17.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

В оскаржуваному рішенні місцевий суд зазначив, що ухвала суду про відкриття провадження у справі від 17.01.2023 була направлена на адреси сторін рекомендованим листом з повідомленням про вручення, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення уповноваженій особі позивача та поверненням поштового конверту, надісланого на адресу відповідача, у зв`язку з не функціонуванням відділення.

Однак в матеріалах справи відсутнє поштове відправлення (конверт), яке надсилалось на адресу відповідача.

Повторного повідомлення відповідача про розгляд даної справи матеріали справи не містять.

З наявних у справі телефонограм вбачається, що відповідач не був повідомлений про розгляд цієї справи.

Відповідно до статті 279 ГПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності). Справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Отже згідно з приписами зазначеної статті, скасування судового рішення, прийнятого з порушенням територіальної юрисдикції (підсудності) допускається лише у випадку, якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції заявив про непідсудність справи, однак таке правило не застосовується коли апелянт при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.07.2018 у справі №910/22878/17, від 17.07.2019 у справі №921/557/15-г/10, від 20.10.2021 у справі №921/730/19, тощо).

Виходячи з матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку про винятковість випадку щодо поважності причин незаявлення відповідачем клопотання/заяви про непідсудність даної справи господарському суду міста Києва, у зв`язку з неналежним його повідомленням про розгляд справи судом першої інстанції, що є необхідною передумовою для застосування статті 279 ГПК України.

Щодо підсудності справи.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

В силу частини першої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Юридично обґрунтоване розмежування повноважень кожної ланки судової системи, а також однойменних судів однієї ланки щодо розгляду і вирішення господарських справ гарантує безпомилковість діяльності всієї судової системи, здійснення покладених на неї завдань та є однією з юридичних гарантій належного та справедливого здійснення судочинства.

Під територіальною підсудністю розуміється властивість певної справи належати до відання одного з однорідних судів в залежності від просторових меж його юрисдикції, або, простіше, - просторова компетенція однорідних судів.

Отже, територіальна підсудність господарських справ фактично зумовлює відмежування компетенції із розгляду цих справ однорідними судами за просторовою характеристикою, тобто залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Згідно з частинами першою, другою статті 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи-підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Зазначений припис поширює свою дію абсолютно на всі випадках, коли процесуальне законодавство не обумовлює будь-якого відмінного варіанту стосовно конкретного виду справ, а тому іменується загальним, адже діє як загальне правило, на відміну від інших видів підсудності, що застосовуються як спеціальне правило підсудності.

Вищевказане обумовлене тим, що на противагу іншим правовим положенням про підсудність норма статті 27 ГПК України не обмежується директивою про певну категорію справ, які необхідно розглядати за цим правилом підсудності, у той час як всі інші правові норми кореспондуються із характеристиками справи за предметною або суб`єктною ознакою, а тому підлягають застосуванню виключно у випадку кореляції конкретної справи з цими ознаками.

Водночас за умовами частини першої статті 29 ГПК України право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

У всіх передбачених приписами статті 29 ГПК України випадках альтернатива загальному правилу підсудності для позивача є факультативною, оскільки позивач самостійно та на власний розсуд може обирати між використанням як загального правила підсудності, так і застосуванням передбаченого законом альтернативного (одного або декількох).

Позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів (ч. 5 ст. 29 ГПК України).

Аналіз зазначеного положення процесуального закону свідчить про те, що останнім передбачено дві окремі підстави для застосування правил альтернативної територіальної підсудності, а саме: якщо спір виник з договору, в якому визначено місце виконання, або якщо спір виник з договору, в якому не визначено місце його виконання, проте, з огляду на специфіку регламентованих ним договірних правовідносин, виконувати такий договір можливо лише в певному місці.

Вказані вимоги є вичерпними, жодних інших вимог для визначення підсудності за вибором позивача, у тому числі щодо заявлення позовних вимог, безпосередньо пов`язаних з місцем виконання цього договору, господарське процесуальне законодавство не встановлює.

Правила визначення місця виконання зобов`язання передбачені статтею 532 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 532 ЦК України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. Пунктом 4 частини першої цієї статті передбачено, що якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, виконання за грошовим зобов`язанням провадиться за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов`язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов`язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов`язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов`язаних із зміною місця виконання.

Правила статті 532 ЦК України застосовуються до зобов`язань, виконання яких з урахуванням їх особливостей можливе лише у певному місці. У разі якщо така особливість не визначена (наприклад, п. 4 ч. 1 статті 532 ЦК України) і не вбачається зі специфіки спірних відносин, то підсудність справи визначається за загальними правилами підсудності.

В силу частини першої статті 197 ГК України господарське зобов`язання підлягає виконанню за місцем, визначеним законом, господарським договором або місцем, яке визначено змістом зобов`язання.

Поняття "місце виконання зобов`язання" за своїм змістом відображає певну просторову характеристику зобов`язальних правовідносин, при цьому таке відображення може відбуватися не тільки за допомогою формулювання "місце виконання зобов`язання", але й іншими словосполученнями.

З матеріалів справи вбачається, що між Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України, як замовником, та ФОП Годуновим П.Л., як учасником, 21.04.2022 укладений договір № 148/ВЗЗ-2022, який за своєю правовою природою є договором поставки товару.

В пункті 5.1. розділу 5 договору "Поставка товару" зазначено, що дата і місце поставки товару зазначається у письмовій заявці замовника, сканкопія якої надсилається замовником з його електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 на електронну пошту учасника ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказану у розділі 13 цього договору. Учасник зобов`язаний засобами телефонного зв`яжу підтвердити замовнику (його уповноваженій особі) отримання заявки.

В пункті 5.2. розділу 5 договору "Поставка товару" зазначено, що передача (приймання-здача) товару здійснюється у пункті відвантаження замовника за адресою: м. Київ, вул. Нижньоюрківська, 8-А та/або в пунктах відвантаження військових частин Національної гвардії України (товароодержувачі), визначених за заявкою замовника.

Предметом позову у даному спорі є матеріально-правова вимога про стягнення штрафу за поставку неякісного товару на підставі пункту 7.4 договору № 148/ВЗЗ-2022 від 21.04.2022.

В пункті 7.4 цього договору передбачено, що у разі поставки неякісного (некомплектного товару або поставки товару з порушенням вимог щодо безпечності або придатності або порушенням розділу 2 цього договору) учасник сплачує замовнику штраф у розмірі 20 % вартості цього товару. Факт поставки недоброякісного товару підтверджується актом, складеним замовником (товароодержувачем). Зазначений товар не зараховується учаснику у виконання поставки і підлягає заміні в строк 5 (п`яти) робочих днів з дня отримання учасником вказаного акту. У разі заміни товаром з порушенням вимог щодо безпечності або придатності або з порушенням вимог розділу 2 цього договору учасник сплачує замовнику штраф у розмірі 20 % вартості такого товару за кожен такий випадок, зафіксований замовником. Факт заміни товаром з порушенням вимог щодо безпечності або придатності або з порушенням вимог розділу 2 цього договору підтверджується актом, складеним замовником (товароодержувачем). Сплата штрафу не звільняє винну сторону від виконання зобов`язань за цим договором.

Виходячи із аналізу умов договору суд дійшов висновку, що місце виконання зобов`язання (поставка товару) визначається на підставі письмових заявок замовника (позивача), які надсилаються учаснику (відповідачу). При цьому специфіка договірних правовідносин не передбачає, що їх виконання можливе лише тільки в певному місці.

Виходячи із вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач, скориставшись своїм правом на пред`явлення позову, не дотримався правил визначення підсудності, передбачених ГПК України.

Для визначення територіальної підсудності спору у даній справі слід керуватися положеннями ст. 27 ГПК України "Пред`явлення позову за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача".

Отже з огляду на те, що зобов`язання по сплаті штрафних санкцій не є такими, що можуть виконуватись лише в певному місці (ч. 5 ст. 29 ГПК України), а також враховуючи те, що місцезнаходженням відповідача - ФОП Годунова П.Л. згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є: Україна, 62731, Харківська обл., Куп`янський р-н, село Тавільжанка, вул.Першотравнева, будинок 5, квартира 6, справу слід направити за територіальною підсудністю до господарського суду Харківської області, у порядку, визначеному п. 1 ч. 1 ст. 31 ГПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд апеляційної інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності) (ч. 1 ст. 279 ГПК України).

Беручи до уваги межі перегляду справи у суді апеляційної інстанції, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, оскаржуване судове рішення - скасуванню з направленням справи для розгляду до господарського суду Харківської області за встановленою підсудністю.

Судові витрати.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат не здійснюється (ч. 14 ст. 129 ГПК України).

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 279, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Годунова Павла Леонідовича задовольнити.

Рішення господарського суду міста Києва від 22.03.2023 у справі № 910/14736/22 скасувати.

Матеріали справи № 910/14736/22 направити на розгляд господарського суду Харківської області за встановленою підсудністю.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська

Судді С.В. Владимиренко

А.М. Демидова