ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"19" вересня 2023 р. м. Київ Справа № 911/3600/21

м. Київ, вул. С. Петлюри, буд. 16/108

Господарський суд Київської області

Господарський суд Київської області, одноособово, у складі судді Саванчук С.О., секретар судового засідання Сорока П.М., розглянув заяву Фізичної особи-підприємця Андреєва Михайла Юрійовича (вх. №17133/23 від 11.09.2023) про розстрочення судового рішення у справі №911/3600/21

за позовом заступника керівника Білоцерківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону

09117, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Шолом-Алейхема, буд. 21-А

в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах

1. Міністерства оборони України

03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, буд. 6,

2. Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква

09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Ярмакова, буд. 1,

до Фізичної особи-підприємця Андреєва Михайла Юрійовича

АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивачів:

1. Фонд державного майна України

01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, буд. 18/9

2. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях

03039, м. Київ, просп. Голосіївський, буд. 50,

про стягнення заборгованості та зобов`зання вчинити дії

за участі представників сторін:

прокурор: Маліцька Ю.С., посвідчення прокуратури України №077514 від 19.04.2023;

позивача - 1: Дашківська О.В., посвідчення офіцера серії УК №254049 від 21.12.2019, витяг з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України;

позивача - 2: не з`явився;

відповідача: не з`явився;

третьої особи - 1: не з`явився;

третьої особи - 2: не з`явився,

встановив:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява (вх. №3549/21 від 06.12.2021) заступника керівника Білоцерківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах: Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква до Фізичної особи-підприємця Андреєва Михайла Юрійовича про стягнення заборгованості та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Господарського суду Київської області від 30.08.2022 позовні вимоги Заступника керівника Білоцерківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі органу уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах: Міністерства оборони України та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква до Фізичної особи-підприємця Андреєва Михайла Юрійовича про стягнення заборгованості та зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 21.03.2023 апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця Андреєва Михайла Юрійовича на рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2022 у справі №911/3600/21 залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2022 у справі №911/3600/21 залишено без змін.

14.07.2023 на виконання рішення Господарського суду Київської області видано накази.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від ОСОБА_1 надійшла заява (вх. №6986 від 31.08.2023) про розстрочення виконання судового рішення.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 07.09.2023 заяву ОСОБА_1 (вх. №6986 від 31.08.2023) про розстрочення виконання судового рішення повернуто заявнику без розгляду.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від Фізичної особи-підприємця Андреєва Михайла Юрійовича надійшла заява (вх. №7209 від 11.09.2023) про розстрочення виконання судового рішення.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від Міністерства оборони України надійшли письмові заперечення (вх. №17133/23 від 11.09.2023) Міністерства оборони України щодо заяви Фізичної особи-підприємця Андреєва Михайла Юрійовича про розстрочення виконання судового рішення.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 11.09.2023 судове засідання з розгляду заяви (вх. №7209 від 11.09.2023) Фізичної особи-підприємця Андреєва Михайла Юрійовича про розстрочення виконання судового рішення у справі №911/3600/21 призначено на 19.09.2023.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від Фізичної особи-підприємця Андреєва Михайла Юрійовича надійшло клопотання (вх. №3114/23 від 13.09.2023) про розгляд заяви без його участі.

Через канцелярію Господарського суду Київської області надійшли письмові заперечення (вх. №17794/23 від 18.09.2023) заступника керівника Білоцерківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону щодо заяви Фізичної особи-підприємця Андреєва Михайла Юрійовича про розстрочення виконання судового рішення.

У судове засідання 19.09.2023 з`явились прокурор та представник позивача-1, представники позивача-2, відповідача та третіх осіб у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені.

За результатами розгляду в судовому засіданні 19.09.2023 заяви Фізичної особи-підприємця Андреєва Михайла Юрійовича про розстрочення виконання судового рішення суд дійшов таких висновків.

Фізична особа-підприємець Андреєв Михайло Юрійович (далі заявник) у заяві аргументує неможливість виконання рішення тим, що він протягом 2022-2023 років не мав жодного доходу від підприємницької діяльності, на підтвердження чого подає податкові декларації платника єдиного податку за 2022 та І півріччя 2023 року.

Також заявник посилається на введення на території України воєнного стану, як на форс-мажорні обставини, що, зокрема, ускладнили ведення ним підриємницької діяльності.

У зв`язку з цим, заявник заявляє вимоги про розстрочення виконання судового рішення на 12 місяців із рівними щомісячними платежами у розмірі 5163,88 грн.

У своїх запереченнях прокурор і позивач-1 зазначають, що відповідно до статті 52 Цивільного кодексу України та статті 128 Господарського кодексу України, фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Крім того, фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, не лише своїм особистим майном, але й часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яке належатиме їй при поділі цього майна. Проте, заява не містить жодного підтвердження/спростування наявності у ОСОБА_1 : інформації про майно (в тому числі, особистого); частки у праві спільної сумісної власності подружжя, яке належатиме йому при поділі цього майна. Отже, вказане вище дає підстави стверджувати, що сама лише відсутність у ОСОБА_1 доходів від ведення підприємницької діяльності під час воєнного стану не є достатньою підставою для надання розстрочки виконання судового рішення.

За результатами аналізу мотивів боржника, що наведені ним у заяві про розстрочення виконання судового рішення та наданих ним документів, а також, з урахуванням заперечень прокурора та позивача-1, суд дійшов висновку, що заявником не доведено неможливості виконання рішення суду, адже, посилання на складне фінансове становище, у даному випадку, не може свідчити про обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, а також розстрочення виконання рішення суду заявлене з порушенням присічного строку, встановленого частиною 5 статті 331 Господарського процесуального кодексу України.

Так, статтею 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Аналогічні приписи містяться у статті 326 Господарського процесуального кодексу України, а саме: судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною 1 статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Відповідно до частин 3, 4 статті 331 Господарського процесуального кодексу України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Згідно з частиною 5 статті 331 Господарського процесуального кодексу України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Вказана норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних з проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.

Підставами для відстрочення, розстрочення, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення тощо.

Таким чином, законодавець, у будь-якому випадку, пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

При цьому, положення Господарського процесуального кодексу України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінити докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 Господарського процесуального кодексу України. Відповідно до вказаної статті, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У рішенні Конституційного Суду України № 5-пр/2013 від 26.06.2013 зазначено, що відстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.

Разом з тим, необхідно враховувати, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.04.2012 № 11-рп/2012); відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі „Горнсбі проти Греції (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II); за певних обставин затримка з виконанням судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії», № 22774/93, п. 74, ECHR 1999-V).

Враховуючи те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, «легітимні сподівання» на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить майно цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Пономарьов проти України» від 03.04.2008), то з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією України та Конвенцією права на справедливий суд та права на повагу до приватної власності суд, який надає відстрочку чи розстрочку у виконанні рішення, у кожному конкретному випадку повинен встановити: 1) чи затримка у виконанні рішення зумовлена особливими і непереборними обставинами; 2) чи передбачена домовленістю сторін чи у національному законодавстві компенсація потерпілій стороні за затримку виконання рішення, ухваленого на його користь судового рішення, та індексації присудженої суми; 3) чи не є період виконання рішення надмірно тривалим для стягувача як «потерпілої сторони»; 4) чи дотримано справедливий баланс інтересів сторін у спорі.

Тобто, у цьому контексті, для виправдовування затримки виконання рішення суду недостатньо лише зазначити про відсутність у боржника коштів. Обов`язково мають враховуватися інтереси іншої сторони спору, на користь якої прийнято рішення.

Водночас, на державу покладено позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі «Чижов проти України», заява № 6962/02). За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України було встановлено, що короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції («Корнілов та інші проти України», заява № 36575/02, ухвала від 07.10.2003).

З огляду на вищевикладене, запроваджений процесуальними нормами права механізм розстрочення або відстрочення виконання судового рішення є винятковою мірою, який спрямований на досягнення кінцевої мети судового розгляду виконання ухваленого судом рішення, при цьому, винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо надання розстрочення або відстрочення виконання судового рішення, повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування.

Відтак, особа, яка подала заяву про розстрочку або відстрочку виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення господарського суду в даній справі.

Водночас, питання щодо розстрочення виконання рішення належить до дискреційних повноважень суду та є правом суду, яке може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та дослідження доказів.

Судом враховано також, що заявляючи про розстрочення виконання рішення суду у 2023 році, боржник надає документи щодо свого фінансового стану лише за 2022 та першу половину 2023 року, але, у той же час, з моменту виникнення зобов`язань заявника перед Квартирно-експлуатаційним відділом м. Біла Церква минуло більше, ніж 3 роки, тобто, зобов`язання могли бути виконані у 2020-2021 роках.

Суд дійшов висновку, що наведені відповідачем обставини не свідчать про неможливість виконання рішення суду у даній справі, а лише відображають стан поточної підприємницької діяльності заявника, що не є обставинами, з якими закон пов`язує можливість розстрочення виконання судового рішення. При цьому, обставини, на які посилається відповідач у заяві, лише вказують на несприятливість виконання рішення суду для нього у даний час та можливість настання негативних наслідків у зв`язку з цим.

Більше того, аналіз аргументів кожної із сторін судового процесу свідчить, що задоволення поданої відповідачем заяви істотно порушить баланс майнових інтересів сторін та може завдати значних збитків позивачу, оскільки має бути враховане фінансове становище як відповідача, так і позивача, і надання розстрочення виконання рішення надасть преференції відповідачу за рахунок позивача, змусивши останнього покривати можливі фінансові втрати, завдані розстроченням, за власний рахунок.

Також суд зазначає, що при вирішенні питання про надання розстрочення необхідно врахувати, що спір у даній справі виник саме з вини відповідача, у зв`язку не тільки із несвоєчасним виконанням своїх зобов`язань перед Квартирно-експлуатаційним відділом м. Біла Церква, а і з небажанням відповідача, у добровільному порядку, виробити разом із позивачами прийнятний для обох алгоритм погашення заборгованості.

Крім того, відповідно до частини 5 статті 331 Господарського процесуального кодексу України розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Тобто, законодавцем у вказаній нормі права чітко визначений максимальний строк, протягом якого учасник справи може (має право) звернутися до суду із заявою про відстрочення чи розстрочення виконання рішення суду.

Оскільки рішення у справі №911/3600/21 ухвалено 30.08.2022, строк для відстрочення рішення суду сплинув ще до моменту подання відповідної заяви - 09.09.2023 (через систему «Електронний суд»), що є достатньою підставою для відмови в її задоволенні, оскільки вказана норма статті 331 Господарського процесуального кодексу України не ставить у залежність початок перебігу річного строку для розстрочення чи відстрочення виконання судового рішення з моментом набрання ним законної сили або вирішення судом заяви про відстрочення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Східного апеляційного господарського суду від 17.02.2020 у справі № 917/1400/16.

Приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підсумовуючи все викладене вище, суд дійшов висновку, що, в порушення статей 74 та 331 Господарського процесуального кодексу України, заявник не дотримався вимог, що в них викладені, не надав доказів, які б свідчили про наявність об`єктивних, непереборних, виняткових обставин, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення та не дотримався строку, що визначений статтею 331 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим, відсутні підстави для задоволення заяви Фізичної особи-підприємця Андреєва Михайла Юрійовича про розстрочення виконання рішення Господарського суду Київської області від 30.08.2022 у справі № 911/3600/21.

Керуючись статтями 74, 234, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

У задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Андреєва Михайла Юрійовича (вх. №17133/23 від 11.09.2023) про розстрочення судового рішення у справі №911/3600/21 відмовити повністю.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали суду складено 18.01.2024.

Суддя С.О. Саванчук