ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"18" грудня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/3419/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Пінтеліної Т.Г., при секретарі судового засідання Боднарук І.В., розглянувши справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙРОНТРЕЙД" (02099, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 7, )

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-ВУГІЛЛЯ" (67543, Одеська область, Комінтернівський район, с. Визирка, вул. Чапаєва, 60, )

про стягнення 64 648,48 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "АЙРОНТРЕЙД" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-ВУГІЛЛЯ" про стягнення 64 648,48 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.08.2023р. за даним позовом було відкрито провадження у справі № 916/3419/23 в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.

Вказаною ухвалою суду було запропоновано сторонам надати у відповідні строки заяви по суті спору, а також роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч.7 ст. 252 ГПК України.

Відповідачу ухвала про відкриття провадження у справі була надіслана в межах строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, на його юридичну адресу, яка зазначена у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

31.08.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позовні вимоги не визнає вважає їх необґрунтованими, безпідставними та просить суд в задоволені позову відмовити.

Відповідач зазначає, що при укладанні договору сторони не скористались правом та не передбачили умову, за якої термін поставки товару відтерміновується на строк прострочення сплати передплати та не передбачили умову про те, що термін поставки відліковується від дня сплати передплати. Згідно з видатковою накладною № 630 від 07.07.2023 року та товарно- транспортною накладною № АТ000000145 від 07.07.2023р. товар був поставлений фактично лише 10.07.2023 року, що є порушенням умов договору позивачем та простроченням поставки на 42 дні.

Також відповідач вказує, що відповідно до п. 3.2. Договору, у разі порушення позивачем строків поставки, обумовлених в договорі, відповідач вправі направити позивачу розрахунок штрафних санкцій та/або збитків, і до їх оплати позивачем затримати оплату поставленої продукції на суму штрафних санкцій та/або збитків. Позивач має сплатити штрафні санкції в продовж 10 днів з моменту направлення розрахунку штрафних санкцій.

Умовами укладеного між сторонами договору передбачено, що у випадку порушення постачальником строків поставки, обумовлених у специфікації за цим договором, покупець має право просити у постачальника оплати штрафних санкцій та/або збитків. При несплаті постачальником штрафних санкцій та збитків, покупець має право застосувати до постачальника оперативно-господарську санкцію, відповідно до пункту 3.2. договору.

За таких обставин у договорі №1105/23 від 11.05.2023 року сторонами забезпечено виконання зобов`язання позивача щодо поставки продукції у передбачені строки шляхом встановлення права відповідача отримати суму нарахованих штрафних санкцій з суми, яка підлягає виплаті позивачу.

11.09.2023 року до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив представника позивача, в якій зазначається, що відповідачем були порушені умови договору стосовно попередньої оплати замовленого товару, у зв`язку з чим позивач здійснив поставку товару також із запізненням, оскільки прострочення попередньої оплати спричинило прострочення замовлення, виготовлення та відправлення замовленого відповідачем товару з заводу-виробника. Товар був отриманий відповідачем в повному обсязі без претензій та зауважень.

Позивач зазначає, оскільки прострочення позивачем поставки товару було спричинено простроченням оплати відповідачем, за даних обставин відсутні підстави для притягнення позивача до господарсько-правової відповідальності та застосування до нього оперативно-господарських і штрафних санкцій.

22.09.2023 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив представника відповідача, згідно яких, представник відповідача зазначає, що позивач не надав до суду жодного доказу, який би вказував на неможливість виконання ним обов`язук з поставки товару в обумовлені терміни із-за відсутності виконання обов`язку відповідача із здійснення попередньої оплати.

Також відповідач вказує, що положення специфікації не містять положення про те, що строк поставки товару відраховується від дати сплати попередньої оплати, тобто сторонами не було погоджено відкладальну умову, з настанням якої у постачальника виникає обов`язок поставки та не погоджено можливості застосування постачальником оперативно-господарської санкції шляхом відтермінування виконання зобов`язання з постачання товару на строк прострочення сплати передплати.

Враховуючи вищенаведене, з метою повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, керуючись ст.ст.13-16, 120,121, 234,235,252 ГПК України, суд ухвалою від 30.10.2023р. постановив розглянути справу № 916/3419/23 у розумнй строк, призначив судове засідання для розгляду справи на 21.11.2023р., зобов`язав сторони подати до суду якісну копію договору № 1105/23 від 11.05.2023р., викликав учасників справи у судове засідання.

Згідно положень ст. 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

11.05.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "АЙРОНТРЕЙД" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІС-ВУГІЛЛЯ" (покупець) укладено договір поставки №1105/23, відповідно до умов якого позивач зобов`язався здійснити поставку відповідачеві товару, визначеного специфікацією №1 від 11.05.2023 року до зазначеного договору.

Відповідно до п. 4 Специфікації № 1, попередня оплата у розмірі 60% загальної суми договору, яка складає 618 000, 46 грн., у томи числі ПДВ, має бути перерахована покупцем продавцю протягом двох банківських днів з моменту підписання специфікації.

З порушенням встановленого специфікацією строку (з простроченням в 11 календарних днів), 26.05.2023 року відповілач сплатив позивачеві грошові кошти в сумі 618 000.46 гри. шо підтверджується платіжним дорученням № 26/05/2023 віл 26.05.2023р.

Оскільки відповідачем були несвоєчасно виконані умови договору стосовно попередньої оплати замовленого товару, позивач здійснив поставку товару також із запізненням, оскільки прострочення попередньої оплати спричинило прострочення замовлення. відправлення замовленого відповідачем товару з заводу-виробника.

Товар був поставлений позивачем відповідачеві 10.07.2023р., що підтверджується видатковою накладною № 630 від 07.07.2023р. з відміткою про отримання відповідачем товару 10.07.2023р.. товарно-транспортною накладною №АТ000000145 від 07.07.2023р. з відміткою про отримання товару 10.07.2023р., а також дорученням №169 від 29.05.2023р. на отримання даного товару. Товар був прийнятий відповідачем в повному обсязі без претензій та зауважень

Пунктом 4 (умови оплати) Специфікації № 1 від 11.05.2023р. до договору №1105/23 від 11.05.2023р. визначено, що остаточна оплата за товар у розмірі 40% загальної суми договору, яка складає 412000,30 грн., має бути перерахована покупцем протягом п?яти банківських днів з моменту отримання товару та підписання видаткових накладних. Товар був отриманий відповідачем 10.07.2023р, що підтверджується підписаними сторонами видатковою накладною №630 від 07.07.2023р.. та товарно-транспортною накладною № АТ000000145 від 07.07.2023р. Таким чином, строк на проведення відповідачем остаточної оплати за поставлений товар сплив 17.07.2023 року. Тобто, прострочення оплати відповідачем мас місце з 18.07.2023р.

11 липня 2023 року відповідачем було направлено позивачеві вимогу № 1107/10 від про сплату штрафу за прострочення поставки в розмірі 59260,32 грн. та повідомлено, що відповідач притримує остаточний розрахунок в сумі 412000,30 грн. до моменту отримання від позивача грошових коштів в сумі 59260,32 грн.

Позивачем було направлено відповідачеві листа № 1 від 24.07.2023р., відповідно до якого позивачем було наголошено відповідачеві про прострочення кредитора в розумінні ст.613 ЦК України та правові наслідки такого прострочення, а також було запропоновано в добровільному порядку сплатити позивачеві суму заборгованості в розмірі 412000,30 грн. та суму нарахованої станом на день направлення цього листа пені в розмірі 5644,40 грн.

26 липня 2023 року відповідачем було сплачено на банківський рахунок позивача грошові кошти в сумі 352739,98 грн.

Станом на 01 серпня 2023 року, заборгованість відповідача за поставлений товар складає 59260,32 грн..

Також, позивачем в зв`язку з неналежним виконання відповідачем зобов`язань за договором, було нараховано відповідачу пеню в сумі 5 083,83грн. та 3% річних в сумі 304,33 грн.

Невиконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки № 1105/23 від 11.05.2023 року стало підставою для звернення Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙРОНТРЕЙД" до суду з відповідним позовом для захисту свого порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У п.1 ч.2 ст.11 ЦК України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч.1 ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи 11.05.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "АЙРОНТРЕЙД" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТІС-ВУГІЛЛЯ" (покупець) укладено договір поставки №1105/23, відповідно до умов якого позивач зобов`язався здійснити поставку відповідачеві товару, визначеного специфікацією №1 від 11.05.2023 року до зазначеного договору..

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.2.4. Договору оплата товару здійснюється на протязі 6 календарних днів з моменту прийняття товару Покупцем відповідно до п.п. 3.2-3.6 Договору.

Судом встановлено, що Товар був поставлений позивачем відповідачеві 10.07.2023р., що підтверджується видатковою накладною № 630 від 07.07.2023р. з відміткою про отримання відповідачем товару 10.07.2023р.. товарно-транспортною накладною № АТ000000145 від 07.07.2023р. з відміткою про отримання товару 10.07.2023р., а також дорученням №169 від 29.05.2023р. на отримання даного товару. Товар був прийнятий відповідачем в повному обсязі без претензій та зауважень

Проте відповідач своє зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару 26 липня 2023 року виконав частково в сумі 352739,98 грн.

Враховуючи часткову оплату, станом на 01 серпня 2023 року, заборгованість відповідача за поставлений товар складає 59260,32 грн.

Сторони погоджуються з фактичними обставинами справи, відповідач не заперечує факту несвоєчасного здійснення попередньої оплати 60% - 618 000,46грн. Позивач не заперечує факту несвоєчасної поставки товару.

За умовами п.3.2 укладеного сторонами договору поставки № 1105/23 від 23.05.2023р. у разі порушення постачальником (тобто позивачем) строків поставки, обумовлених в цьому договорі або у випадку, вказаному в п.4.1 в специфікації , або/та рахунках до цього договору, Покупець ( відповідач у справі) вправі направити Постачальнику (позивачу у справі) розрахунок штрафних санкцій та/або збитків, і до сплати яких Постачальником затримати оплату поставленої продукції на суму штрафних санкцій та/або збитків.

Постачальник зобов"язується сплатити штрафні санкції та/або збитки впродовж 10 (десяти ) днів з моменту направлення розрахунку штрафних санкцій та/або збитків покупцем.

При цьому покупець вправі сплатити постачальнику всю вартість поставленої продукції до сплати останнім штрафних санкцій та/або відшкодування збитків Покупцеві.

Вимога № 1107/10 про сплату штрафу відповідно до п.6.3 договору відповідачем надіслана позивачу 11.07.2023р.

Стисло суть спору зводиться до наступного.

- з простроченням в 11 календаних днів відповідач сплатив позивачу передоплату згідно договору поставки № 1105/23 від 23.05.2023р. та специфікації - 618000,46грн. Відповідальність за прострочення строків передоплати договором не визначалась.

- позивач поставив товар замість узгодженого строу 29.05.2023р. (як зазначено у спеціфікаї до договору) лише 11.07.2023р., тобто, з прострочкою 42 дні.

Згідно п. 6.3 договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасної поставки чи недопоставки товару продавець (позивач по справі) сплачує покупцю (відповідачу по справі) штраф за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості товару.

- відповідач був зобов"язаний сплатити залишок вартості поставленого товару 412000,30грн. до 17.07.2023р. Фактично відповідач оплатив залишок вартості поставленого товару лише 26 липня 2023 р., але не повністю, а у розмірі 352739,98 грн. Вбачається, що відповідач заплатив суму залишку боргу за мінусом нарахованої ним позивачу суми штрафу за несвоєчасну поставку товару - 59 260,32 грн. Хоча така можливість укладеним договором не передбачена. Пунктом 3.2 договору передбачено лише право відповідача сплатити постачальнику всю вартість поставленої продукції до сплати останнім штрафних санкцій та/або відшкодування збитків Покупцеві.

Суд зазначає, що згідно 6.2 договору поставки від 11.05.2023р. сторони погодили, що у випадку прострочення платежів ( у разі оплати товару на умовах відстрочки), що передбачені цим договором, покупець (відповідач по справі) сплачує продавцю (позивачу по справі пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Зазачений пункт не розповсюджується на суми передоплати.

Суд зазначає про те, що відповідно до положень частини третьої статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини третя, четверта статті 13 ГПК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 (на які скаржник посилається у касаційній скарзі).

З наданих суду доказів, вбачається, що відповідач фактично за власною ініціативою здійснив залік однорідних зустрічних грошових вимог. Проте суд відзначає, що відповідачем порушена процедура його (заліку) здійснення та проведення.

У опублікованій 01 лютого 2021 року Постанові Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22 січня 2021 року у справі № 910/11116/19 ВС навів правову позицію щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, їх суті та вимог щодо безспірності, систематизувавши свою попередню практику та надавши уточнення правової позиції.

Відповідно до частин першої - третьої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила.

Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно з частиною третьою статті 203 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Аналогічні положення закріплені також у статті 601 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до частини п`ятої статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до ст. 202 та 601 ЦК України заява особи про зарахування зустрічних однорідних вимог, надіслана іншій стороні за своєю правовою природою є одностороннім правочином, направленим на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін у справі

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам (стаття 601 ЦК України):

- бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);

- строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Згідно з частинами першою, другою статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Вимоги, які підлягають зарахуванню, мають бути зустрічними: кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим; однорідними - зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду; строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо).

Важливою умовою, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог, є безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умов виконання, розміру зобов`язань. Наявність заперечень іншої сторони на заяву про зарахування чи відсутність будь-якої з наведених умов виключає можливість зарахування у добровільному порядку.

Отже, для зарахування зустрічних однорідних вимог необхідно встановити наявність таких умов, як зустрічність вимог, однорідність вимог, строк виконання яких настав, та прозорість вимог, тобто відсутність спору між сторонами щодо характеру зобов`язання, його змісту та умов виконання.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 910/21652/17, від 11.09.2018 у справі 910/21648/17, від 11.10.2018 у справі № 910/23246/17, від 15.08.2019 у справі №910/21683/17, від 11.09.2019 у справі № 910/21566/17, від 25.09.2019 у справі №910/21645/17, від 01.10.2019 у справі № 910/12968/17, від 05.11.2019 у справі № 914/2326/18, умова щодо безспірності вимог, які зараховуються, судом застосовується з урахуванням саме відсутності спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, не передбачена чинним законодавством, зокрема статтею 203 ГК України, статтею 601 ЦК України, однак прямо випливає із тлумачення змісту визначених законом вимог.

У постановах від 28.02.2018 у справі № 910/4312/17, від 04.07.2018 у справі № 910/16430/16, від 05.07.2018 у справі № 914/3013/16, від 19.07.2018 у справі № 910/14503/16, від 26.09.2018 у справі № 910/20105/17, від 04.04.2019 у справі № 918/329/18 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначає, що відповідно до статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином. Зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявила одна із сторін у зобов`язанні, здійснюється в силу положень статті 601 ЦК України та не пов`язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. Якщо інша сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду.

За дотримання умов, передбачених статтею 601 ЦК України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 цього Кодексу, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23.06.2022 у справі № 904/92/20.

Разом з тим, відповідач, здійснюючи часткову оплату залишку вартості отриманої продукції за мінусом нарахованого ним штрафу з прострочку поставки, не надсилав позивачу заяву про зарахування зустрічних вимог ( зустрічними у даному спорі є позовна вимога про оплату пені за прострочення виконання грошового зобов"язання та нарахований відповідачем штраф за прострочку поставки товару). Відтак, така його дія не відповідає присам законодавства та устленої судової практики щодо порядку зустрічних однорідних вимог.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Враховуючи викладене, господарський суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача вартість поставленого товару в сумі 59260,32 грн. є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

У відповідності до ч.2 ст.615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

За результатами розгляду справи судом встановлено, що відповідач порушив виконання своїх грошових зобов`язань перед позивачем за договором № 1105/23 від 11.05.2023р., що зумовило нарахування останнім пені в сумі 5 083,83грн.

Так, у відповідності до ч.1 ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов`язання.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).

Згідно ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання. При цьому, відповідно до ст.ст.1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань від 22.11.1996р. платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

У п. 6.2. договору встановлено, що у випадку прострочення платежів, що передбачені цим договором, покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Проаналізувавши здійснений позивачем розрахунок пені, заявленої до стягнення, господарський суд дійшов висновку про правильність та обґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку пені в зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙРОНТРЕЙД" в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 5 083,83 грн. підлягають задоволенню.

Щодо нарахування 3% річних суд зазначає наступне.

Наразі ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Крім того, виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки також випливає з вимог ст. 625 ЦК України.

Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що, виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі.

Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем термінів сплати вартості поставленого товару за спірний період, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано 3% річних. Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми 3% річних в розмірі 304,33грн., судом встановлено, що розрахунок 3% річних було здійснено позивачем вірно. Відтак, з відповідача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 304,33 грн.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙРОНТРЕЙД" є обґрунтованими, підтверджені належними доказами наявними в матеріалах справи, проте враховуючи перерахунок пені підлягають частковому задоволенню.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).

Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.

Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.

І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судові витрати на підставі статей 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч.4 ст.126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано до суду Договір про надання правової допомоги № 01/07-2023 від 28.07.2023р., ордер серії АА №1332287 від 01.08.2023р., а також квітанцію про сплату на суму 7 000 грн.

Підсумовуючи вищезазначене, господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав стягнення із Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКОСТРОЙ-1" на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, у розмірі 7 000 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙРОНТРЕЙД" (02099, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 7, ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-ВУГІЛЛЯ" (67543, Одеська область, Комінтернівський район, с. Визирка, вул. Чапаєва, 60, ) - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТІС-ВУГІЛЛЯ" (67543, Одеська область, Комінтернівський район, с. Визирка, вул. Чапаєва, 60, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АЙРОНТРЕЙД" (02099, м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 7, ) основний борг в розмірі 59 260 (п`ятдесят дев`ять тисяч двісті шістдесят)грн. 32 коп., пеню в сумі 5 083 (п`ять тисяч вісімдесят три) грн. 83 коп., 3% річних в сумі 304 (триста чотири)грн. 33 коп., судовий збір в розмірі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири)грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 (сім тисяч) грн.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Повний текст рішення складено 25 грудня 2023 р.

Суддя Т.Г. Пінтеліна