РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.12.2023Справа № 910/13667/23
За позовом фізичної особи-підприємця Жмудської Ірини Борисівни

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аґрус-Персонал»

про визнання недійсним повідомлення

Суддя Карабань Я.А.

Секретар судових засідань Севериненко К.Р.

Представники учасників справи:

від позивача: Гавриленко Я.С.;

від відповідача: Стеценко О.Л.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Жмудська Ірина Борисівна (надалі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аґрус-Персонал» (надалі - відповідач) про визнання недійсним повідомлення (листа) відповідача від 13.03.2023 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення № 28/12/2021-АП від 28.12.2021, з моменту підписання.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.3, 15, 16, 610, 611 Цивільного кодексу України, мотивовані тим, що відповідачем неправомірно розірвано договір оренди нежитлового приміщення № 28/12/2021-АП від 28.12.2021 в односторонньому порядку, а тому така одностороння відмова має бути визнана недійсною.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.09.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі № 910/13667/23, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 04.10.2023.

28.09.2023 від представника відповідача надійшов відзив, в якому останній заперечує щодо позову та, зокрема, зазначає, що договір оренди в односторонньому порядку розірвано на законних підставах.

У підготовче засідання 04.10.2023 з`явились представники сторін. У судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про відкладення підготовчого засідання, в зв`язку з необхідністю подати відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 підготовче засідання відкладено на 01.11.2023 та в порядку ст. 74 ГПК України витребувано докази в сторін.

04.10.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній заперечує щодо доводів відповідача викладених у відзиві та, зокрема, зазначає, що відповідачем належними та допустими доказами не доведено правомірності розірвання договору оренди.

25.10.2023 від відповідача на виконання ухвалу суду надійшли письмові пояснення та документи.

01.11.2023 від представника позивача надійшли письмові пояснення.

У підготовче засідання 01.11.2023 з`явились представники сторін. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.11.2023 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 28.11.2023 та в порядку ст. 74 ГПК України повторно витребувано в позивача документи зазначені в ухвалі суду від 04.10.2023.

09.11.2023 від представника позивача на виконання ухвали суду надійшли письмові пояснення.

У підготовче засідання 28.11.2023 з`явились представники сторін, протокольною ухвалою судом долучені до матеріалів справи письмові пояснення представника позивача від 09.11.2023. Також враховуючи, що судом під час підготовчого провадження, та зокрема, в підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, сторонами було заявлено про надання суду всіх наявних у них доказів і пояснень по справі, суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 19.12.2023.

Представник позивача в судовому засіданні 19.12.2023 надав пояснення по суті позовних вимог та позов просив задовольнити, представник відповідача заперечував проти задоволення позову в повному обсязі.

У судовому засіданні 19.12.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28.12.2021 між позивачем (орендодавцем) та відповідачем (орендарем) укладено договір оренди нежитлового приміщення № 28/12/2021-АП (надалі - договір), відповідно до п.1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування (оренду) майно у вигляді частки нежитлового приміщення, загальною площею 156,3 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Дмитрівська, буд. 75, група нежитлових приміщень №160, 161, а саме приміщень № 1-2, № 1-8, № 1-9 згідно технічного паспорту приміщення зазначених у додатку № 1.

Відповідно до п. 2.1. договору вступ орендаря в право користування приміщенням з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення в оренду. Орендодавець зобов`язаний передати орендарю приміщення, а орендар зобов`язаний прийнято його не пізніше 1 січня 2022 року.

Згідно умов п. 3.1. договору за оренду приміщення орендар зобов`язується щомісяця не пізніше 5 числа кожного поточного місяця (за винятком орендної плати за перший місяць оренди та авансового платежу) сплачувати орендодавцю орендну плату у розмірі, визначеному згідно пп. 3.1.1 цього договору. У випадку, якщо 5 число випадає на вихідний або святковий день, орендар має право сплатити орендну плату на наступний робочий (банківський) день без застосування положень п. 5.2 договору. Сторони погоджують наступний розмір щомісячної орендної плати у період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року за орендоване приміщення, яку орендар повинен сплачувати орендодавцю у розмірі 672 доларів, що складає 18 280,64 грн у гривневому еквіваленті на день сплати згідно середнього ринкового курсу обміну валют на сайті https://minfin.com.ua. Орендна плата за неповний місяць оренди розраховується пропорційно кількості днів фактичного використання приміщення орендарем в такому місяці. Сторони погодили, що у період з 01 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року орендна плата буде складати 1620 доларів США у гривневому еквіваленті на день сплати згідно середнього ринкового курсу обміну валют на сайті https://minfin.com.ua.

Строк дії договору оренди починається з дати підписання сторонами цього договору оренди, та закінчується в день закінчення строку оренди або в день дострокового припинення дії, розірвання цього договору. Строк оренди приміщення за цим договором становить 24 календарних місяців, тобто до 30 грудня 2023 року (включно) (п. 7.1 договору).

Відповідно до п. 7.4 договору, дострокове розірвання договору в односторонньому порядку може мати місце за вимогами однієї із сторін виключно у випадку, передбаченому діючим законодавством та цим договором, а саме: орендар має право в односторонньому порядку розірвати цей договір, і цей договір припиняє свою дію на вимогу орендаря тільки за умови невиконання орендодавцем своїх зобов`язань, передбачених договором.

Як убачається з матеріалів справи на виконання умов договору 28.12.2021 сторонами було підписано акт прийому-передачі приміщення в оренду, згідно якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення передбачене умовами договору.

01.12.2022 між орендодавцем та орендарем було укладено додаткову угоду №2 до спірного договору, якою сторони домовилися, що щомісячна орендна плата у період з 01.12.2022 по 12.12.2022 за орендоване приміщення, яку орендар повинен сплачувати орендодавцю становить 260 доларів, що складає 10 439 грн у гривневому еквіваленті на день сплати згідно середнього ринкового курсу обміну валют на сайті https://minfin.com.ua (п. 1 додаткового угоди); щомісячна орендна плата у період з 13.12.2022 по 31.03.2023 за орендоване приміщення, яку орендар повинен сплачувати орендодавцю становить 115 доларів, що складає 4 617,25 грн у гривневому еквіваленті на день сплати згідно середнього ринкового курсу обміну валют на сайті https://minfin.com.ua (п.2 додаткового угоди); сторони домовилися, що режим роботи в орендованому приміщенні орендарем встановлюється за згодою з орендодавцем; орендар має право вільного доступу до приміщення у робочі дні з 08:00 до 12:00 та з 13:00 до 17:00, але не більше ніж 10% від загального робочого часу (п. 4 додаткової угоди).

13.03.2023 відповідач направив позивачу повідомлення №б/н про розірвання договору оренди, в якому повідомив про розірвання договору в односторонньому порядку з 01.04.2023 у відповідності до п.4.1.5., 4.1.6., п.7.3., п.7.4.1. договору оренди.

У вказаному повідомленні орендар зазначив, що орендодавець неналежним чином виконував свої зобов`язання, про що свідчить відсутність будь-яких дій з боку орендодавця щодо усунення наслідків затоплення об`єкту оренди 23.11.2022 та створення умов для недопущення в майбутньому подібних випадків на об`єкті оренди. Також вказує, що орендодавець не вчинив жодних дій, пов`язаних із створенням резервного електропостачання на об`єкті оренди, в зв`язку із періодичним відключенням електропостачання в приміщенні, що унеможливлює його використання. Окрім того, у вказаному листі орендар висловив пропозицію орендодавцю з`явитися в період з 27.03.2023 по 31.03.2023 за місцезнаходженням орендованого об`єкта для оформлення документів про повернення приміщення.

21.03.2023 позивачем на вказане повідомлення відповідача направлено відповідь за вих.№05-03/23, у якій зазначено про відсутність доказів порушення позивачем умов договору, в зв`язку з чим договір не вважається розірваним.

Предметом даного позову є вимоги позивача до відповідача про визнання недійсним повідомлення (листа) відповідача від 13.03.2023 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення № 28/12/2021-АП від 28.12.2021, з моменту підписання.

Підставами позову є неправомірність відмови відповідача від договору оренди.

Так, як установлено судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у справі № 910/6646/23 відмовлено повністю в задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця Жмудської Ірини Борисівни до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аґрус-Персонал» про стягнення заборгованості за неналежне виконання зобов`язань за договором оренди нежитлового приміщення № 28/12/2021-АП від 28.12.2021 у розмірі 48 211, 10 грн

Дане судове рішення в апеляційному порядку не оскаржувалось та відповідно до відомостей Державного реєстру судових рішень набрало законної сили 25.10.2023.

Відповідач надавав суду копію рішення Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 у справі № 910/6646/23 разом з поясненнями від 19.10.2023 за вих.№19, а також рішення міститься в Державному реєстрі судових рішень та є загальнодоступним.

Так, предметом розгляду справи №910/6646/23 були вимоги про стягнення суми заборгованості за березень-квітень 2023 року за договором оренди нежитлового приміщення №28/12/2021-АП від 28.12.2021, укладеним між фізичною особою - підприємцем Жмудською Іриною Борисівною та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аґрус-Персонал».

У рішенні суду в справі №910/6646/23 зазначено, що правовідносини між сторонами за спірним договором припинилися з 01.04.2023, відповідач фактично 31.03.2023 звільнив орендоване приміщення та повернув ключі від приміщення позивачу. Так, 31.03.2023 відповідач направив засобами поштового зв`язку на адресу позивача посилку. Відповідно до опису вкладення в посилку, відповідач направив комплект ключів для доступу до дверей приміщення за адресою: м. Київ, вул. Дмитрівська, 75.

Отже, рішення в справі № 910/6646/23 стосується правовідносин між тими самими сторонами, що і в даній справ та за тим самим правочином, що є предметом розгляду даної справи.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України).

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України)

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством (ч. 1 ст.286 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 3 ст.285 Господарського кодексу України орендар зобов`язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Відповідно до статті 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

У статті 784 Цивільного кодексу України зазначено, що наймач має право вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймодавець передав річ, якість якої не відповідає умовам договору та призначенню речі; 2) наймодавець не виконує свого обов`язку щодо проведення капітального ремонту речі.

Відповідно до ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1, 2 ст.651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором (ч. 1 ст.188 господарського кодексу України).

Частина третя статті 651 Цивільного кодексу України визначає, що у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

З огляду на приписи частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, зокрема, частини першої статті 203 названого Кодексу, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

У випадку, якщо односторонній правочин щодо розірвання договору суперечить положенням частини першої статті 651 Цивільного кодексу України та частині першій статті 188 Господарського кодексу України, які допускають одностороннє (без згоди сторін) розірвання договору лише у випадках, встановлених договором або законом, правочин щодо одностороннього розірвання договору може бути визнаним недійсним згідно з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України.

У той же час, згідно зі статтею 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, в розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно- примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Як слідує зі змісту пред`явлених позовних вимог, позивач просила визнати недійсним повідомлення (лист) відповідача від 13.03.2023 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення № 28/12/2021-АП від 28.12.2021

Разом з тим, позивач у позові не назначила жодної обставини щодо порушення її прав та інтересів внаслідок направлення відповідачем оспорюваного повідомлення (листа) від 13.03.2023, а послалась лише на загальні норми законодавства, як і не обґрунтувала, яким чином визнання недійсним такого листа призведе до відновлення її права.

Одночасно, як установлено в рішенні суду в справі № 910/6646/23, правовідносини між сторонами за спірним договором припинилися з 01.04.2023 та відповідач 31.03.2023 фактично звільнив орендоване приміщення і повернув ключі від приміщення позивачу.

У свою чергу, ні позивач ні її представник не заперечували факт повернення відповідачем ключів від орендованого приміщення.

Отже, виходячи із фактичних обставин справи, беручи до уваги строк дії договору до 31.12.2023 (п.7.1.) та те, що сторонами не досягнуто домовленостей щодо продовження строку його дії, враховуючи що рішенням у справі 910/6646/23 встановлено факт припинення правовідносин сторін за договором з 01.04.2023 та факт звільнення відповідачем орендованого приміщення з 31.03.2023, суд приходить до висновку, що задоволення позову про визнання недійсним повідомлення (листа) відповідача від 13.03.2023 про розірвання договору оренди №28/12/2021-АП від 28.12.2021 не призведе до поновлення прав позивача, а тому такий спосіб захисту не є ефективним.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому як ефективний засіб (спосіб) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц).

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Дана правова позиція викладена, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з огляду на обрання позивачем не ефективного способу захисту, що не призведе до поновлення порушеного права позивача.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Підсумовуючи наведене вище, суд у повному обсязі відмовляє в задоволенні позову фізичної особи-підприємця Жмудської Ірини Борисівни.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 26.12.2023.

Суддя Я.А.Карабань