ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2023 р. Справа№ 925/470/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Скрипки І.М.

Михальської Ю.Б.

секретар судового засідання: Бендюг І.В.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 03.10.2023,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лиса Олександра Янкелевича

на рішення Господарського суду Черкаської області

від 27.06.2023

у справі №925/470/23 (суддя Скиба Г.М.)

за позовом Черкаської міської ради

до Фізичної особи-підприємця Лиса Олександра Янкелевича

за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державного реєстратора Виконавчого комітету Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області Сафроненка В.А.

про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року Черкаська міська рада звернулась до Господарського суду Черкаської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Лиса Олександра Янкелевича про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області Сафроненка В.А. від 07.10.2019 (індексний номер 49045169) про державну реєстрацію за Лис Олександром Янкелевичем права власності на нежитлову будівлю кіоск, загальною площею 20,8 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з одночасним припиненням державної реєстрації речового права на вказане нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 107).

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оспорювана державна реєстрація об`єкта нерухомого майна №49045169 була здійснена державним реєстратором Сафроненком В.А. з порушенням вимог глави 24 ЦК України, Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", порушує інтереси та права територіальної громади м. Черкаси в особі Черкаської міської ради - як власника земельної ділянки, на якій незаконно розміщено нежитлову тимчасову споруду.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.06.2023 у справі №925/470/23 позов задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора виконавчого комітету Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області Сафроненка Володимира Адольфовича від 07.10.2019, індексний номер 49045169 - про державну реєстрацію за Фізичною особою-підприємцем Лисом Олександром Янкелевичем права власності на об`єкт нерухомого майна нежитлову будівлю, загальною площею 20,8 м2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Припинено речове право власності Фізичної особи-підприємця Лиса Олександра Янкелевича на об`єкт нерухомого майна нежитлову будівлю, загальною площею 20,8 м2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 - з відповідним записом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Присуджено до стягнення з відповідача на користь платника - Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради 2684,00 грн судового збору.

Суд першої інстанції виходив з встановлених обставин стосовно того, що міська рада не погоджувала проект забудови, не надавала дозволу на будівництво капітальної нерухомої споруди за адресою АДРЕСА_1, не укладала договір оренди земельної ділянки під розміщення об`єкту нерухомості площею 23,1 м2, спірний об`єкт нерухомості не створювався у встановленому Законом України "Про основи містобудування" порядку, не здавався в експлуатацію, навіть в спрощеній процедурі шляхом оформлення декларації.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати повністю та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

- спірний об`єкт нерухомості не підлягав введенню в експлуатацію та інвентаризація не передбачалась;

збудовані без оформлення дозвільних документів у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року, за умови, що вони збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення. Спірний Об`єкт нерухомості Лиса О. Я. побудовано в 1991 році, тому не потребує здачі в експлуатацію;

- під час прийняття рішення від 07.10.2019 (індексний номер 49045169) були відсутні обставини, які могли б бути підставою для прийняття рішення про відмову в державній реєстрації прав. Документи, надані відповідачем для реєстрації права власності давали законні підстави вважати, що нежитлове приміщення є нерухомістю. В тому числі технічний паспорт, виготовлений ФОП Іванюта Алла Вікторівна 23.09.2019, містить інформацію про наявність фундаменту та відповідно рік побудови нежитлового приміщення визначено - 1991 рік. Купівля-продаж приміщення відбувалося шляхом підписання нотаріально посвідченого договору 29.01.1998 та його подальшої реєстрації. Відтак, надані заявником документи у своїй сукупності надавали підстави виключити нежитлове приміщення із категорії рухомого майна. А у зв`язку із тим, що рік будівництва в технічному паспорті вказано 1991, не потрібно подавати для прийняття рішення про державну реєстрацію права власності документа, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

- судом першої інстанції неправомірно та безпідставно змінено вимоги позивача, що призвело до відсутності у відповідача можливості захистити свої права та надати аргументи щодо "змінених" вимог позивача;

- судом першої інстанції також не досліджено належність земельної ділянки Черкаській міській раді, не перевірено її сформованість та зокрема чи не розміщено об`єкт нерухомості відповідача для прикладу на земельній ділянці ОСББ чи іншого суб`єкта, який може мати у власності землю, яка належить до комунальної та чи порушене право позивача у цьому спорі;

- судом першої інстанції також не взято до уваги висновки експертизи;

- оскільки суд першої інстанції замінив позовну вимогу та визнав речове право припиненим, то строк позовної давності варто рахувати із 1991 року, а станом на 1998 рік орган місцевого самоврядування вже був повідомлений та знав про об`єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_1.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, позивач подав відзив, у якому просить відмовити у її задоволенні, наголошуючи на законності і обґрунтованості оскаржуваного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, третьою особою не було надано відзив на апеляційну скаргу, що, в свою чергу, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України.

Явка учасників у судове засідання

В судове засідання 21.12.2023 представник третьої особи не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа в електронний кабінет Руськополянської сільської ради.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 120 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи ( його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (частина третя статті 202 Господарського процесуального кодексу України).

Застосовуючи згідно статті 3 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»(«Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

З огляду на викладене, а також враховуючи те, що явка представників учасників справи в судові засідання не була визнана обов`язковою, судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість здійснення розгляду апеляційної скарги у даній справі за відсутності представника третьої особи.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, 31.08.2022 ФОП Лис О.Я. звернувся до Департаменту архітектури та містобудування Черкаської міської ради із заявою за вих. №7515-2 про зміну адреси нерухомого майна - будівлі літ."А" за адресою АДРЕСА_1.

До заяви було додано , зокрема копію договору купівлі-продажу від 29.01.1997 та копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.10.2019 №183833650 щодо реєстрації за відповідачем права власності на нежитлову будівлю площею 20,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

За результатами моніторингу відкритої інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі права власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна позивачем було встановлено, що фізична особа-підприємець Лис Олександр Янкелевич зареєстрував за собою право приватної власності на будівлю літ."А" загальною площею 20,8 м2, за адресою: АДРЕСА_1, інформаційна довідка №183833650 від 07.10.2019.

Рішення про державну реєстрацію права власності прийнято 07.10.2019 державним реєстратором виконкому Руськополянської сільської ради Черкаського району Сафроненком В.А., індексний номер запису права власності 49045169 на підставі: договору купівлі-продажу серія номер 416, виданий 29.01.1998 приватним нотаріусом Фіщук В.Я., Черкаський міський нотаріальний округ.

В інформаційній довідці №18383650 від 07.10.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна міститься інформація про реєстрацію за ФОП Лисом О.Я. права приватної власності на нежитлову будівлю літ."А" за адресою: АДРЕСА_1.

Запис про право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна №33559929 був внесений державним реєстратором виконавчого комітету Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області Сафроненком В.А. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 49045169 від 07.10.2019.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що спірний об`єкт, стосовно якого було прийнято рішення про державну реєстрацію на об`єкт нерухомого майна та вчинено запис про право власності на нежитлову будівлю №№33559929 - не є нерухомим майном, оскільки замовником не отримувались відповідні дозвільні документи на виконання підготовчих, будівельних робіт і прийняття в експлуатацію об`єкта площею 20,8 м2 за адресою АДРЕСА_1. Спірне майно в установленому порядку в експлуатацію не вводилось.

Крім того, листом від 10.11.2022 за вих.№677 КП "ЧООБТІ" повідомило міську раду, що інвентаризація та реєстрація права власності на кіоск по ремонту взуття літ."А" за адресою: АДРЕСА_1 не проводилась.

Як вказує позивач, Черкаська міська рада не приймала рішень про відведення земельних ділянок під забудову ФОП Лису О.Я., про надання дозволів на забудову, про прийняття закінченого будівництвом об`єкту в експлуатацію.

Позивач вважає своє право порушеним, оскільки державна реєстрація об`єкта нерухомого майна №49045169 була здійснена державним реєстратором Сафроненком В.А. з порушенням вимог глави 24 ЦК України, Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", порушує інтереси та права територіальної громади м. Черкаси в особі Черкаської міської ради - як власника земельної ділянки, на якій незаконно розміщено нежитлову тимчасову споруду.

Відповідач проти позову заперечує та вказує, що спірне майно є об`єктом нерухомого майна, що підтверджене технічним паспортом на нежитлову будівлю від 23.09.2019 та висновком судової будівельної експертизи від 11.11.2022 №19-22, а підставою виникнення права власності на таке майно є договір купівлі-проваджу №416 від 29.01.1998, укладений між Лисом Олександром Янкелевичем (покупець) та Кагановичем Сергієм Олександровичем (продавець).

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла до висновку щодо відсутності підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина п`ята статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (стаття 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (частина п`ята статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

У статті 12 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин зазначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно з пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Частиною четвертою статті 375 ЦК України визначено, що правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

За частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України). Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації (частина четверта статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, про що зазначено у частині першій статті 328 ЦК України.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва (стаття 331 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

У частині другій статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; 3) відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи; 4) веде реєстраційні справи щодо об`єктів нерухомого майна; 5) присвоює реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації; 6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 7) надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом; 8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; 8-1) під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов`язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки; 9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації (частина четверта статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (частина перша статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

При цьому державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам (частина четверта статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Частиною першою статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено перелік підстав, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Законом визначено, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлення презумпції правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Системний аналіз законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 641/6902/19.

Тобто державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17 (провадження № 12-234гс18) та низці постанов Верховного Суду).

Результат аналізу статті 376 ЦК України виключає можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Таким чином, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, відповідно до наведених вище положень законодавства та норм частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, частини четвертої цієї статті.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13.

Позивачем при проведенні перевірки на місці було доведено відсутність дозвільних документів на розміщення споруд за адресою: АДРЕСА_1. Також позивачем встановлено незаконність присвоєння адреси самовільно побудованій споруді: АДРЕСА_1.

Свої доводи позивач обґрунтовує наступними документами:

- Службова записка Департаменту архітектури та містобудування від 07.09.2022 №7585-2 (а.с.18);

- акт перевірки від 15.09.2022 (а.с.20-24) Управління інспектування Черкаської міської ради про тимчасову споруду по ремонту взуття (власник ОСОБА_1 ) по АДРЕСА_1,з виходом на місцевість;

- інформація КП ЧООБТІ від 10.11.2022 на запит Департаменту архітектури Черкаської міської ради, що інвентаризація нерухомого майна по АДРЕСА_1, кіоск по ремонту взуття літ "А", та реєстрація права власності не проводилась (а.с.25);

- нотаріальна копія договору купівлі-продажу кіоску по ремонту взуття від 29.01.1997 (а.с.27);

- архівна копія рішення виконкому Черкаської міської ради №24 від 20.01.1998 щодо надання земельної ділянки у тимчасове користування на один рік фізичній особі ОСОБА_2 площею 6,0 м2 під кіоск по ремонту взуття по АДРЕСА_1 (а.с.31);

- інформація Департаменту архітектури та містобудування про відсутність даних про укладення письмового договору оренди землі з фізичною особою ОСОБА_2 площею 6,0 м2 під кіоск по ремонту взуття по АДРЕСА_1 вих.№7515-2 (2022) від 05.01.2023 (а.с.32).

Суд враховує, що відповідно до приписів статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Як підтверджено матеріалами справи, спірне майно (кіоск по ремонту взуття) було придбано відповідачем - ФОП Лисом О.Я. у ОСОБА_2 договір купівлі-проваджу №416 від 29.01.1998. Водночас, ознак капітальності проданої споруди даний договір не містить, як розмірів та матеріалу, з якого він виготовлений.

Згідно з пунктом 2 вказаного договору цей кіоск по ремонту взуття належить продавцю - ОСОБА_2 на підставі накладної №21 від 09.05.1994 та довідки, виданої СП «Ельнур».

З накладної №21 від 09.05.1994 вбачається, що ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 металевий ларьок, розмір вказаний 4,2 х 3,1 м2.. Згідно довідки СП «Ельнур» ОСОБА_2 був переданий металевий ларьок в рахунок оплати послуг по договору №34/2 від 06.04.1994.

Відповідно до ДБН В.2.2-23:2009, до малих архітектурних форм належать павільйони, кіоски, торговельні намети, рундуки тощо переважно збірно-розбірної конструкції, які застосовуються поряд із засобами благоустрою, включаючи невеликі споруди для відпочинку людей/покупців (лави, можливо тіньові навіси або перголи), урни для сміття, а також різноманітні елементи декоративно-прикладного мистецтва (наприклад, скульптури, декоративні басейни, фонтани тощо).

У відповідності до ДБН В.2.2-23:2009 кіоск - це торговельний об`єкт для організації роздрібного продажу товарів, який має постійне просторове місце, займає окрему закриту споруду некапітального типу на одне робоче місце без торговельної зали для покупців та додаткової площі для розміщення запасу товарів.

Відповідно до частини 4 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі.

З викладеного вбачається, що предметом договору купівлі-продажу був не об`єкт нерухомості, а фактично тимчасова споруда (кіоск), речові права на яку не підлягають державній реєстрації в силу законодавчих приписів. При цьому, факт нотаріального посвідчення договору не свідчить, про те, що предметом цього договору є об`єкт нерухомості.

Відтак, відповідач не надав суду доказів на підтвердження набуття права власності саме на об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1.

Посилання відповідача на висновок експертизи від 11.11.2022 №19-22 (а.с.88-98, том І) не є належним доказом на підтвердження доводів відповідача, оскільки експерту не надавались замовником ФОП Лис О.Я. дозвільні та проектні документи на забудову, рішення власника про виділення земельної ділянки комунальної власності під забудову, а також документи про присвоєння адреси об`єкту нерухомості: АДРЕСА_1.

Стаття 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що у державній реєстрації прав має бути відмовлено у разі, якщо заявлене речове право не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону, а подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом.

Відповідно до пункту 23 Порядку № 1127 за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.

За таких обставин, державний реєстратор Виконавчого комітету Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області Сафроненко В.А. повинен був відмовити відповідачу у державній реєстрації права власності.

На підставі документів, поданих відповідачем для реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, фактично таке право не виникло, тому державна реєстрація такого об`єкту проведена на підставі документів, що не відповідає чинному законодавству.

Таким чином, державна реєстрація прав (запис про право власності, індексний номер: 49045169) здійснено з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а державний реєстратор не діяв у порядку та спосіб, передбачений законодавством, тому в останнього були наявні передбачені нормами матеріального права підстави для відмови у державній реєстрації за відповідачем права власності на спірне майно.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За вказаних умов, всі речові права, їх обтяження зареєстровані за відповідачем підлягають припиненню.

Відповідно до статей 316, 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Нормами статей 90, 95, 102-1 Земельного кодексу України визначено, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок, землекористувачі та особи, які набули право користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При цьому, згідно зі статтею 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Статтею 9 Земельного кодексу України передбачено, що розпорядження землями територіальної громади міста Києва відноситься до повноважень Київської міської ради.

Оскільки вказана вище земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади міста Черкаси, Черкаська міська рада має виключне право розпоряджатися нею.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина 2 статті 152 Земельного кодексу України).

На відміну від рухомих речей, нерухомість має безпосередній та нерозривний фізичний та правовий зв`язок із земельною ділянкою, на якій вона розташована. У силу особливого правового статусу нерухомого майна чинне земельне законодавство передбачає і особливий пріоритетний порядок набуття законним власником нерухомості речового права на земельну ділянку, зокрема: автоматичний перехід речового права на землю (стаття 120 Земельного кодексу України), отримання земельної ділянки у власність поза конкурсом (частина друга статті 134 Земельного кодексу України) тощо.

Протиправна реєстрація нерухомого майна встановлює правовий зв`язок між майном, державна реєстрація якого є предметом спору у справі та належною Київській міській раді земельною ділянкою, відтак безпосередньо впливає на обсяг прав та обов`язків останньої та зачіпає її інтереси, як власника земельної ділянки, на якій це майно розташоване.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 21.09.2018 у справі № 909/68/18.

Як встановлено судом, міська рада не погоджувала проект забудови, не надавала дозволу на будівництво капітальної нерухомої споруди по АДРЕСА_1, не укладала договір оренди земельної ділянки під розміщення об`єкту нерухомості площею 23,1 м2 (а.с.91 висновок експерта). Доказів отримання спірної земельної ділянки у власність чи користування відповідачем не надано.

В той же час, відповідно до вимог чинного законодавства, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.04.2018 у справі №914/1874/18.

Знаходження на земельній ділянці, власником якої є Черкаська міська рада, спірного майна істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Позивач не може використовувати земельну ділянку ані для власної забудови, ані іншим чином, не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника спірного об`єкту, тобто відповідача, а державна реєстрація такого майна на чужій земельній ділянці є фактично реєстрацією обмеження права власника землі.

Вказаної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі №916/1608/18.

Доводи відповідача про відсутність сформованої позивачем спірної земельної ділянки комунальної власності за адресою: АДРЕСА_1 та відсутність порушеного права позивача, є безпідставними, оскільки відповідно до вимог Закону всі земельні ділянки державної та комунальної власності станом на 01.01.2013 вважаються розмежованими, а земля в межах міста є комунальною власністю територіальної громади в особі Черкаської міської ради.

При цьому як зазначено вище, відповідачем не доведено належними доказами своє право приватної власності чи право постійного користування на спірну земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майно.

Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом частини 4 статті 41 Конституції України та частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною 1 статті 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

На підставі викладеного вище, колегія суддів дійшла до висновку про те, що з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини справи та норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Скасування рішення державного реєстратора про право власності на об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 має на меті захист прав позивача на земельну ділянку за вказаною адресою.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Пунктами 4 та 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно з пунктами 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Колегія суддів зазначає, що у справі, що переглядається, прагнення позивача в частині припинення реєстрації прав на спірне майно не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені у відповідності до належного способу захисту прав. При цьому, що позивач просив визнати незаконним та скасування рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області Сафроненка В.А. від 07.10.2019 (індексний номер 49045169) про державну реєстрацію за Лис Олександром Янкелевичем права власності на нежитлову будівлю кіоск, загальною площею 20,8 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з одночасним припиненням державної реєстрації речового права на вказане нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 107).

За вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов до законного, обґрунтованого рішення стосовно задоволення позову та визнання незаконним та скасовано рішення державного реєстратора виконавчого комітету Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області Сафроненка Володимира Адольфовича від 07.10.2019, індексний номер 49045169 - про державну реєстрацію за Фізичною особою-підприємцем Лисом Олександром Янкелевичем права власності на об`єкт нерухомого майна нежитлову будівлю, загальною площею 20,8 м2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, а також припинення речового права власності Фізичної особи-підприємця Лиса Олександра Янкелевича на об`єкт нерухомого майна нежитлову будівлю, загальною площею 20,8 м2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 - з відповідним записом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності, колегія суддів зазначає таке.

У заяві вх.. №8661/23 від 23.05.2023 відповідач просить застосувати строк позовної давності, оскільки станом на час подачі позову (05.04.2023) він вже є пропущеним. Державна реєстрація права власності на спірний об`єкт за ФОП Лис О.Я. здійснена 02.10.2019.

Так, згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 5 статті 261 Цивільного кодексу України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

У відповідності до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статті 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Коментарем до цієї статті зазначено, що норма статті 266 встановлює, що строк позовної давності стосовно додаткових позовних вимог (стягнення неустойки та інші), які є похідними від основної вимоги, спливає одночасно із спливом строку позовної давності щодо основної вимоги.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Суд зазначає, що питання поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Таким чином, фактичний пропуск позовної давності не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки за наявності поважних причин такого пропуску, право позивача підлягає захисту у порядку, встановленому ЦК України та ГПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, датою звернення позивача із даним позовом до суду є 05.04.2023, а оскаржуване рішення державного реєстратора прийнято 07.10.2019.

Водночас, 11 березня 2020 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", відповідно до якої з урахуванням внесених до неї в подальшому змін, зокрема постановами Кабінету Міністрів України №215 від 16 березня 2020 року та №239 від 25 березня 2020 року, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року установлено карантин на усій території України з 12 березня 2020 року до 24 квітня 2020 року.

У подальшому дія карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року, безперервно продовжувалася згідно з постановами Кабінету Міністрів України №291 від 22 квітня 2020 року, №343 від 04 травня 2020 року, №392 від 20 травня 2020 року, №500 від 17 червня 2020 року, №641 від 22 липня 2020 року, №760 від 26 серпня 2020 року, №956 від 13 жовтня 2020 року, №1236 від 09 грудня 2020 року, №104 від 17 лютого 2021 року, №405 від 21 квітня 2021 року, зокрема до 30 червня 2021 року.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року (з урахуванням останніх внесених до неї змін згідно з постановою Кабінету Міністрів України №928 від 19 серпня 2022 року), дія карантину на усій території України, встановленого постановою Кабінету Міністрів України №211 від 11 березня 2020 року, була продовжена до 31 грудня 2022 року.

Законом України №540-ІХ від 30 березня 2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України був доповнений, зокрема пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Зазначений Закон України № 540-ІХ від 30 березня 2020 року набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Отже на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, були продовжені.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування статей 256, 257, пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (у редакції Закону України №540-ІХ від 30 березня 2020 року) викладені у постановах від 06 травня 2021 року у справі №903/323/20, від 25 серпня 2021 року у справі № 914/1560/20, від 08 лютого 2022 року у справі №918/964/20, від 31 травня 2021 року у справі №926/1812/21.

Однак заявник не враховує зазначені норми чинного законодавства при вирішенні питання дотримання позивачем строків позовної давності при зверненні до суду з позовом у цій справі та відповідних висновків Верховного Суду щодо застосування зазначених норм права, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про сплив позовної давності. Встановлений на території України карантин діяв на час закінчення позовної давності до позовних вимог у цій справі та був продовжений (строк) відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (у редакції Закону України №540-ІХ від 30 березня 2020 року).

Окрім того, слід зазначити, що відповідно до сталої практики застосування судами позовної давності, за змістом частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (в тому числі постанова Верховного Суду від 23.06.2021 у справі №924/1276/19).

З огляду на викладене, вимога відповідача про застосування строку позовної давності в даних відносинах задоволенню не підлягає, а порушене право позивача підлягає захисту.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, з огляду на прийняття державним реєстратором Виконавчого комітету Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області Сафроненка В.А. рішення від 07.10.2019 (індексний номер 49045169) про державну реєстрацію за Лисом Олександром Янкелевичем права власності на нежитлову будівлю кіоск, загальною площею 20,8 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з одночасним припиненням державної реєстрації речового права на вказане нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 107), з порушенням норм чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення у повному обсязі.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Черкаської області від 27.06.2023 у справі №925/470/23 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 280, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Лиса Олександра Янкелевича на рішення Господарського суду Черкаської області від 27.06.2023 у справі №925/470/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 27.06.2023 у справі №925/470/23 залишити без змін.

Матеріали справи №925/470/23 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 15.01.2024.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.М. Скрипка

Ю.Б. Михальська