ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про визнання вимог кредитора

"27" листопада 2023 р.м. ОдесаСправа № 916/2992/23
Господарський суд Одеської області у складі судді Райчевої Світлани Іванівни,

дослідивши матеріали справи,

при секретарі судового засідання Скогутовському І.П.

За заявою: фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

про неплатоспроможність,

За участю:

від Боржника: адвокат Хомко С.В.

від Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк: адвокат Ювко В.О.

Фізична особа ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Одеської області із заявою вх. ГСОО №2304№3486/23 від 13.07.2023р. про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність на підставі положень Кодексу України з процедур банкрутства, посилаючись на наявність заборгованості у сумі 692 725, 84 грн.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.09.2023 р. відкрито провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 ; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та процедуру реструктуризації боргів боржника; керуючим реструктуризацією боргів Боржника призначено арбітражного керуючого Данілова Артема Івановича.

06.09.2023 р. на офіційному сайті Касаційного господарського суду України опубліковано оголошення про відкриття провадження у справі №916/2992/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 (публікація №71349 від 06.09.2023 р.).

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Кодексу України з процедур банкрутства, подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

Частиною 1 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

З пропуском строку, визначеного ч. 1 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, а саме 06.11.2023 р. до Господарського суду Одеської області надійшла заява Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк з грошовими вимогами до ОСОБА_1 у сумі 1 186 459,65 грн.

Згідно положень ч. 4 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, для кредиторів, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, усі дії, вчинені у судовому процесі, є обов`язковими так само, як вони є обов`язковими для кредиторів, вимоги яких були заявлені протягом встановленого строку. Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом. Кредитори, вимоги яких заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Відповідно до ч. 6 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, розглядаються господарським судом у порядку черговості їх отримання у судовому засіданні, яке проводиться після попереднього засідання господарського суду.

25.10.2023 р. господарським судом постановлено ухвалу попереднього засідання суду, якою визначено розмір та перелік визнаних господарським судом вимог конкурсних кредиторів для внесення керуючим реструктуризацією до реєстру вимог кредиторів.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.11.2023р. заяву Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк з грошовими вимогами до ОСОБА_1 прийнято та призначено до розгляду у засіданні суду на 08.11.2023р.

08.11.2023 р. у судовому засіданні, господарським судом постановлено ухвалу у протокольній формі про відкладення засідання суду на 22.11.2023р., про що зазначено у протоколі судового засідання.

21.11.2023р. до господарського суду надійшли відзиви Боржника та керуючого реструктуризацією боргів Боржника арбітражного керуючого Данілова А.І. на заяву з грошовими вимогами Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк.

22.11.2023 р. у судовому засіданні, господарським судом було оголошено перерву для виходу у нарадчу кімнату щодо розгляду грошових вимог Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 .

Однак, ухвалення у нарадчій кімнаті суддею Райчевою С.І. рішення щодо розгляду грошових вимог Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до Боржника та подальший розгляд справи №916/2992/23 не відбулось, у зв`язку з анонімним повідомленням про закладення вибухового приладу в адміністративній будівлі Суду; усі працівники та відвідувачі Господарського суду Одеської області були евакуйовані, про що свідчить наявна у матеріалах справи довідка керівника апарату Господарського суду.

З метою дотримання засад господарського судочинства та таємниці нарадчої кімнати, ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.11.2023р. Суд призначив заяву Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до розгляду у засіданні суду на "27" листопада 2023 р. о 15:45 год.

Розглянувши заяву кредитора, суд встановив:

Частиною 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Поняття грошового зобов`язання визначено у статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

Акціонерним товариством Комерційний банк ПриватБанк заявлено до визнання заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №OD03AE00000023 від 15.11.2006р. у розмірі 1 159 169, 52 грн. та за кредитним договором №ODH0RK07060625 від 16.02.2006р. у розмірі 27 290, 13 грн., посилаючись на їх неналежне виконання боржником.

21.11.2023р. до господарського суду надійшов відзив Боржника на заяву з грошовими вимогами Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк, у якому ОСОБА_1 зазначив, що заперечує стосовно визнання заявлених грошових вимог у повному обсязі.

21.11.2023р. керуючий реструктуризацією боргів Боржника арбітражний керуючий Данілов А.І. звернувся до суду із відзивом на заяву Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк з грошовими вимогами до Боржника, з якого вбачається, що арбітражний керуючий підтримує позицію Боржника, викладену у відзиві, та заперечує стосовно визнання грошових вимог Кредитора у повному обсязі.

Стосовно заявлених грошових вимог до Боржника за кредитним договором №OD03AE00000023 від 15.11.2006р., Судом встановлено наступне.

15.11.2006р. між ОСОБА_1 (Позичальник) та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Банк) (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК») було укладено кредитний договір №OD03AE00000023. Відповідно до умов даного Договору, Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 19 697, 00 дол. США на термін до 15.11.2011р., а Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленими кредитним Договором.

Відповідно до умов вказаного Договору, погашення заборгованості здійснюється у наступному порядку: щомісяця у період сплати, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного Договору.

Відповідно до п. 1.3 вказаного договору, забезпеченням виконання позичальником зобов`язання за даним договором виступає договір застави автомобіля MAZDA 3, 2004 р.в., та порука ОСОБА_2 15.11.2006 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №0023/Р.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №OD03АЕ00000023 від 15.11.2006 звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль MAZDA, модель 3, рік випуску 2004, тип ТЗ: шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

16.03.2016 р. Рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі №520/14564/15-ц відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором № OD03АЕ00000023 від 15.11. 2006 р. у зв`язку з пропуском строків позовної давності.

07.11.2016 р. Рішенням (у заяві Кредитора помилково зазначено «постанові») Апеляційного суду Одеської області у справі №520/14564/15-ц апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 16.03.2016 скасовано, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення кредитної заборгованості задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»:

- заборгованість за кредитом 4 369,92 долара США,

- заборгованість по процентам за користування кредитом 5 128,78 доларів США,

- пеню за несвоєчасне виконання зобов`язання 94 000 грн,

- судові витрати у сумі 9 555,00 грн.

Рішення суду набрало законної сили з моменту проголошення 07.11.2016 р.

Встановленні вказаним рішенням суду обставини справи мають преюдиційний характер і не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Кредитування за кредитним договором №OD03АЕ00000023 від 15.11.2006 р. було визначено у формі невідновлювальної кредитної лінії.

Невідновлювальна кредитна лінія це форма кредитування, у якій, в межах встановленого ліміту, здійснюється видача і погашення кредиту згідно з умовами відповідного банківського договору, при отриманні позичальником повної суми кредитних коштів за кредитною лінією і досягненні кредитного ліміту, подальше надання кредиту не здійснюється.

У заяві Кредитор заявляє еквівалент суми заборгованості за тілом кредиту станом на 05.09.2023р. у розмірі 8 202, 78 доларів США. Підстави збільшення суми наданого кредиту за невідновлюваною кредитною лінією, порівняно із сумою, що встановлена у рішенні суду, на яке посилається сам Кредитор, у заві з грошовими вимогами не зазначені та у судових засіданнях не озвучувались. З врахуванням положень, встановлених ч.1 ст. 74 ГПК України, щодо обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, Суд вважає, що Кредитором не доведено підстав для визнання еквіваленту додаткових грошових вимог у сумі 3 832,86 доларів США.

Також як вбачається з розрахунку Кредитором збільшено з 5 128,78 доларів США до 16 056, 82 доларів США заборгованість по процентах за період з 29.11.2023р. по 05.09.2023р. та нараховано пеню у сумі 7 440, 00 доларів США без зазначення певного періоду. У наданому Суду розрахунку зазначено про нарахування 70 187,93 доларів США пені та її списання у сумі 62 747,93 долара США також без зазначення правових підстав.

При виборі і застосуванні норм права до вказаних правовідносин Суд вважає за належне врахувати висновки, викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається Боржник, а саме постанов Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. по справі №444/9519/12 та від 04.07.2018 р. по справі №310/11534/13-ц, якими врегульовано, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відтак, заявлення Кредитором заборгованості по нарахованим процентам за договором та пені після ухвалення 07.11.2016р. рішення Апеляційного суду Одеської області про стягнення суми основного боргу, Суд вважає безпідставним. Нарахування відповідно до положень ст. 625 Цивільного Кодексу України Кредитором не заявлялись.

Заперечення Боржника щодо визнання грошових вимог у сумі 9 555, 00 грн. судового збору, оскільки у заяві Кредитор послався як на підставу її стягнення на постанову Одеського апеляційного суду від 17.04.2020р. у справі №520/14564/15-ц, Суд вважає необґрунтованим. У судових засіданнях 22.11.2023р. та 27.11.2023р. представник Кредитора усно уточнив, що у заяві було допущено технічну помилку і вказана сума стягнута з ОСОБА_3 , згідно вище дослідженого рішення Апеляційного суду Одеської області від 07.11.2016р.

Щодо правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.04.2018 р. по справі № 914/21/17, яку Боржник просить застосувати при вирішенні питання про неможливість визнання заявлених ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимог, оскільки у кредитора втрачено право на примусове виконання рішення суду, Суд зазначає наступне.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) про якість судових рішень (пункт 49) зазначила, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Велика Палата Верховного Суду повинна мати ґрунтовні підстави: її попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід має очевидно застарілий характер внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі.

При цьому у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20)).

Правовий висновок у справі № 914/21/17, що «правильними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у визнанні вимог кредитора ПАТ "Дельта Банк" до боржника за сукупністю доказів, оскільки кредитор не довів правонаступництва грошових вимог, які були визначені судовим рішенням шляхом заміни стягувача виконавчого провадження, та пропустив строки пред`явлення до виконання виконавчого листа за рішенням суду від 20.12.2010 у справі №2-657/2010, що унеможливлює як подальше виконання такого рішення органами державної виконавчої служби, так визнання його вимог у справі про банкрутство, яка є особливою процесуальною формою колективного задоволення вимог кредиторів до боржника та є за своєю правовою природою особливою процедурою виконавчого провадження, яке здійснюється судом щодо неплатоспроможної особи», Суд вважає незастосовним у даній справі з наступних підстав.

Так, у справі № 914/21/17, яка переглядалась Верховним Судом, спірні правовідносини включали доведеності правонаступником кредитора свого права на заявлення вимог у справі про банкрутство, що відрізняє склад учасників цієї справи від складу учасників у справі №916/2992/23, де кредитор є первісним і правонаступництво не входить в предмет доказування при розгляді заяви та не вимагає відповідного правового регулювання. Вказані обставини впливають і на відмінність підстав позову, оскільки у справі, що розглядається, як на підставу позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилається на рішення суду, яке набрало законної сили, і за яким Кредитор є стягувачем. Тобто кредитором було реалізовано право на судовий захист і існує рішення суду, яким визначено обов`язок Боржника саме щодо ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Натомість, у справі №914/21/17 правонаступник кредитора посилався на право судового захисту свого права отримати борг від поручителя, яке було передане йому згідно договору купівлі-продажу майнових прав первісним кредитором. Під час розгляду справи судами встановлювалось, що таке право заявителя вже було реалізоване первісним кредитором і що за таких обставин правонаступник у справі про банкрутство має підтверджувати свої вимоги до поручителя з урахуванням наявного рішення суду, у якому без вчинення процесуальних дій стосовно заміни стягувача у виконавчому документі стягувачем продовжує рахуватись первісний кредитор. Існування двох судових рішень за одним зобов`язанням (рішення суду про стягнення боргу та ухвали суду про визнання вимог кредитора), де визначено обов`язок виконати зобов`язання на користь різних стягувачів, є недопустимим і мало б наслідком порушення принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права. Крім того, очевидним є те, що суд, який розглядає заяву кредитора у справі про банкрутство (неплатоспроможність), не є судом у розумінні ч. 6 ст. 12 Закону України Про виконавче провадження та ст. 329 ГПК України, який може розглянути питання про поновлення строку на подання виконавчого документу, а також судом в розумінні ч.5 ст.12 Закону України Про виконавче провадження та ст. 334 ГПК України, який може здійснити заміну сторони виконавчого провадження та одразу врахувати цю обставину при розгляді вимог кредитора.

Враховуючи встановлення судами невчинення дій щодо заміни стягувача виконавчого провадження (у даному випадку не важливо відкритому чи ні (ч.5 ст. 334 ГПК України)) та пропуску строку, встановленого ч.1 ст. 12 Закону України Про виконавче провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для здійснення виконавчого провадження за таких обставин, та визнання вимог кредитора у справі про банкрутство на користь нового кредитора.

Таким чином, Судом встановлено, що спірні правовідносини (склад учасників, правове регулювання та підстави заяви), стосовно яких Верховним Судом викладено правову позицію у справі №914/21/17, є відмінними від спірних правовідносин, які виникли між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 у справі №916/2992/23.

Крім того, Суд звертає увагу, що на час звернення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з грошовими вимогами у справі №916/2992/23 правовідносини кредитора з неплатоспроможним боржником регулюються положеннями Кодексу України з процедур банкрутства.

Відповідно до ст. 1 Кодексу кредитор це юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника. А грошовим зобов`язання (борг) є зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань належать також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо та які мають бути виражені у грошових одиницях.

Тобто, статус кредитора у справі про банкрутство та наявність грошового зобов`язання не мають обов`язково зв`язку з виконавчим документом та виконавчим провадженням.

Відповідно до положень глави 50 Цивільного кодексу України та ст.ст. 202-205 Господарського кодексу України пропуск кредитором строку на пред`явлення до виконання виконавчого листа за рішенням суду не є підставою для припинення зобов`язання, не виключає право боржника задовольнити вимоги кредитора у добровільному порядку, а також не виключає права кредитора паралельно або після встановлення неможливості задовольнити свої вимоги за допомогою державної виконавчої служби звернутись із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство юридичної особи чи заявити свої грошові вимоги у справі про неплатоспроможність фізичної особи.

Тобто, провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) не є продовженням виконавчого провадження, а є іншою процедурою, під час якої кредитор може задовольнити свої вимоги разом з іншими кредиторами.

Вказані процедури мають суттєві відмінності. У справі про банкрутство можливість задоволення вимог кредиторів не обмежується реалізацією наявного майна і розшуком втраченого зареєстрованого за боржником майна. Наповнення конкурсної і ліквідаційної маси може відбуватись за рахунок майна, яке повернуте за фраудаторними угодами, активів, отриманих від дебіторів або залучених інвесторами, фінансової відповідальності, покладеної на солідарних та субсидіарних боржників. Різниця в інструментарії процедур обумовлена різними наслідками процедур за результатами процедури виконавчого провадження зобов`язання між кредитором і боржником можуть залишитись неврегульованими через їх незадоволення. У справі про банкрутство, незалежно від того, якою процедурою справа закінчена розпорядженням майном боржника, санацією чи ліквідацією боржника грошові зобов`язання боржника не можуть залишитись неврегульованими.

На відміну від часових обмежень, які встановлені кредитору для реалізації строку на судовий захист строку позовної давності обмеження для задоволення вимог кредитора в іншій ніж виконавче провадження процедурі, законодавцем не встановлено.

Процедура неплатоспроможності фізичної особи хоча і передбачає додатковї заходи для задоволення вимог кредиторів як то можливість виконання зобов`язання у плані реструктуризації третіми особами, зокрема шляхом укладення договору поруки, гарантії та інших правочинів згідно з цивільним законодавством, або за рахунок інших заходів, спрямованих на покращення майнового стану боржника та задоволення вимог кредиторів (перекваліфікація, працевлаштування тощо), однак може бути розпочата лише за ініціативою фізичної особи-боржника відповідно до ч.1 ст. 115 Кодексу України з процедур банкрутства.

Тобто, у даній категорії справ кредитор взагалі позбавлений права на звернення до суду із заявою про її ініціювання, що не забезпечує можливість реалізації права на заявлення своїх вимог у строк для пред`явлення виконавчого документу (за його наявності) та ставить кредитора в нерівні умови поряд з іншими кредиторами, якими право на судовий захист реалізовано набагато пізніше, однак вірогідність їх задоволення набагато реальніша.

Крім того, за можливості ініціювання фізичною особою боржником справи про неплатоспроможність з посиланням на вимоги кредиторів, строк на пред`явлення виконавчого документу за якими сплив, однак, які не можуть в подальшому бути визнані Судом у даній справі з тих самих підстав:

1) у боржника з`явиться можливість зловживати своїм обов`язком щодо задоволення вимог кредитора у виконавчому провадженні (напр. не приймати спадщину, не працевлаштовуватись, не здійснювати часткові оплати);

2) у Суду фактично виникне обов`язок списання заборгованості боржника без розгляду пропозицій фізичної особи про їх задоволення, що не відповідає критерію доброчесності, який боржник має у даній справі проявляти.

З огляду на вищезазначене, Суд вважає помилковими доводи Боржника, що пред`явлення кредитором у справі про банкрутство грошових вимог до боржника на підставі судового рішення, строк пред`явлення до примусового виконання якого за положеннями законодавства закінчився і не був поновлений, матиме наслідком "штучне" збільшення даного строку на невизначений термін, і безпосередньо вплине на права та інтереси боржника, який не може бути у невизначеному стані протягом тривалого строку. У даному випадку, Суд вважає, що доводи Боржника щодо порушення принципу правової визначеності як одного з основоположних аспектів принципу верховенства права дійсно мають місце, однак щодо Кредитора, а не Боржника.

Таким чином, господарським судом встановлено, що станом на дату звернення Кредитора до суду із заявою про визнання грошових вимог до Боржника - 03.11.2023р., розмір заборгованості Боржника за кредитним договором № OD03АЕ00000023 від 15.11.2006р., у національній валюті складає: 448 033, 90 грн. ((4 369, 92 доларів США + 5 128, 78 доларів США) * 36, 2659 (курс НБУ станом на 03.11.2023р.) + 94 000, 00 грн. + 9 555, 00 грн.), з яких 354 033, 90 грн. (тіло кредиту + відсотки + судовий збір, стягнутий рішенням Апеляційного суду Одеської області від 07.11.2016р. у справі №520/14564/15-ц) підлягають задоволенню у другу чергу задоволення вимог кредиторів та 94 000, 00 грн. (пеня) підлягають задоволенню у третю чергу задоволення вимог кредиторів.

Щодо заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №ODH0RK07060625 від 16.02.2006р. Судом встановлено наступне.

16.02.2006р. між ОСОБА_1 (Позичальник) та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (Банк) (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК») було укладено кредитний договір №ODH0RK07060625. Відповідно до умов даного Договору, Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 7 194, грн., а Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленими кредитним Договором.

Згідно наданих Банком розрахунків заборгованості та виписки по рахунку ОСОБА_1 , Боржник, у порушення умов даного Договору, не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому порядку та строки, у зв`язку із чим станом на 05.09.2023р. розмір заборгованості складає 27 260, 13 грн., з яких 2 580, 68 грн. заборгованості за тілом кредиту, 21 112, 45 грн. заборгованість за процентами, 3 597 грн. по пені.

Боржник, визнаючи заборгованість по суті вимог, просить суд відмовити у визнанні грошових вимог кредитора у зв`язку із пропуском строків позовної давності. Керуючий реструктуризацією боргами позицію Боржника підтримує.

Кредитор у судовому засіданні 27.11.2023р. усно заперечував проти застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки на думку Кредитора, відповідна заява не була здійснена Боржником у окремому документі.

Суд не приймає до уваги заперечення Кредитора, оскільки клопотання про застосування наслідків пропуску строків позовної давності міститься як у відзиві Боржника на заяву Кредитора, так і усно було оголошено у судовому засідання, що також не заборонено законодавством.

Так, пунктом 1.1. кредитного договору №ODH0RK07060625 встановлено, що кредит надано строком до 15.02.2008р.

Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У зв`язку із неналежним виконання умов вказаного кредитного договору Кредитор був наділений правом звернення до суду за захистом свої прав у строк до 16.02.2011р.

Положеннями ст. 267 Цивільного кодексу України встановлено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Обґрунтувань пропуску строку позовної давності Кредитором у заяві з грошовими вимогами не наведено, у судовому засіданні відповідних пояснень не надано, поважними причини пропуску Судом не визнавались.

З огляду на вказані обставини, господарський суд визнає клопотання Боржника про застосування до грошових вимог Банку за кредитним договором №ОDН0RK07060625 від 16.02.2006 р. у загальному розмірі 27 290, 13 грн. наслідків пропуску строку позовної давності обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Таким чином, господарський суд відхиляє вимоги Кредитора у частині визнання заборгованості Боржника за кредитним договором №ОDН0RK07060625 від 16.02.2006 р. у загальному розмірі 27 290, 13 грн.

Крім того, ч. 2 ст. 133 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу, а також витрати на проведення аукціону), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

Приписами ч. 2 ст. 133 Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

Таким чином, витрати Кредитора, пов`язанні зі сплатою судового збору за подання до суду заяви з грошовими вимогами у розмірі 5 368, 00 грн., підлягають визнанню та відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

Згідно ч. 4 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, вимоги кредиторів які заявлені після завершення строку, визначеного частиною першою цієї статті, є конкурсними, однак не мають права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів. Вимоги кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, задовольняються в порядку черговості, встановленої цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 45 Кодексу України встановлено, що за результатами розгляду вимог кредиторів, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів. Ухвала господарського суду набирає законної сили негайно після її оголошення, може бути оскаржена у встановленому цим Кодексом порядку та є підставою для внесення відомостей про таких кредиторів до реєстру вимог кредиторів.

Керуючись ст.ст. 45, 122 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. ст. 120, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Визнати конкурсні грошові вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д; ) до фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) у сумі 354 033, 90 грн., що підлягають задоволенню у другу чергу задоволення вимог кредиторів, 94 000, 00 грн., що підлягають задоволенню у третю чергу задоволення вимог кредиторів та витрати у сумі 5 368, 00 грн. (судовий збір), що підлягають відшкодуванню у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів. У задоволенні іншої частини грошових вимог відмовити.

2. Визнані у п.1 даної ухвали суду вимоги підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів, однак не надають кредитору Акціонерному товариству Комерційний банк ПриватБанк права вирішального голосу на зборах кредиторів.

Інформацію по справі можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://od.arbitr.gov.ua.

Ухвала набрала законної сили 27.11.2023 р. та може бути оскаржена у порядку, встановленому ст.9 Кодексу України з процедур банкрутства, та ст.ст. 254, 255 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено 22.12.2023р., після відновлення роботи комп`ютерної мережі Господарського суду Одеської області, відключеної через несанкціоноване втручання в інформаційну (автоматизовану) систему Суду, та подолання її наслідків.

Копію ухвали надіслати до електронного кабінету користувача підсистеми "Електронний суд": представнику ОСОБА_1 адвокату Хомко С.В.; арбітражному керуючому Данілову А.І.; Акціонерному товариству Комерційний банк ПриватБанк; представнику АТ КБ ПриватБанк адвокату Ювко В.О.

Суддя С.І. Райчева