РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.12.2023Справа № 910/7237/23

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Ломаки В.С.,

за участю секретаря судового засідання: Видиш А.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Онлайн"

до Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва"

про визнання оспорюваного правочину недійсним,

За участю представників учасників справи:

від позивача: Грохольський М.Ю. (у порядку самопредставництва);

Паруш І.В. (у порядку самопредставництва);

від відповідача: Богданевич Ю.В. (у порядку самопредставництва);

від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Навігатор-Онлайн" (далі - позивач, Товариство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (далі - відповідач, Підприємство) про визнання недійсним додатку № 1 (Адресний перелік об`єктів комунальної власності та розрахунок плати) до додаткової угоди від 01.09.2016 року № 2.

Позовні вимоги мотивовані відсутністю у відповідача необхідного обсягу цивільної дієздатності на вчинення спірного правочину, зважаючи на те, що територіальна громада міста Києва не набула (не зареєструвала) права комунальної власності на житлові будинки, передані в обмежене користування позивачу за оспорюваним правочином (у спірній частині).

Ухвалою від 11.05.2023 року господарський суд міста Києва залишив вказану позовну заяву без руху та встановив Товариству строк та спосіб усунення її недоліків.

18.05.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла заява Товариства про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 23.05.2023 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/7237/23, вирішив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначив на 14.06.2023 року.

09.06.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив Підприємства від 07.06.2023 року, в якому відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог з огляду на недоведеність Товариством факту неправомірного набуття територіальною громадою міста Києва права комунальної власності та права господарського відання балансоутримувача КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" на об`єкти комунальної власності територіальної громади міста Києва, що зазначені в оспорюваному додатку № 1 до додаткової угоди від 01.09.2016 року № 2 до договору від 15.07.2013 року № ТМ-07/С/430. Крім того, Товариством не було зазначено, які саме його права були порушені підписанням вищенаведеного додатку № 1, що також свідчить про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача.

09.06.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача від 09.06.2023 року, в якому Підприємство просило суд залучити до участі у справі Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва" в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

У підготовчому засіданні 14.06.2023 року суд без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольну ухвалу, якою встановив позивачу строк на подання відповіді на відзив на позовну заяву до 22.06.2023 року, встановив відповідачу строк на подання заперечень на відповідь на відзив на позовну заяву до 06.07.2023 року, а також продовжив строк проведення підготовчого провадження у справі № 910/7237/23 на 30 днів.

Ухвалою від 14.06.2023 року господарський суд міста Києва залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва", а також відклав підготовче засідання на 12.07.2023 року.

28.06.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла відповідь Товариства від 22.06.2023 року на відзив на позовну заяву, в якій останнє вказало, що приміщення загального користування, допоміжні приміщення житлового багатоквартирного будинку перебувають у співвласності власників квартир та власників нежитлових приміщень багатоквартирних будинків, а отже власниками житлових багатоквартирних будинків (будівель) в цілому є усі власники квартир та нежитлових приміщень таких будинків; для легітимного балансоутримання багатоквартирного житлового будинку необхідна колективна згода усіх власників квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку про передачу спільного майна на баланс юридичній особі - балансоутримувачу, та, у свою чергу, укладені договори про балансоутримання. З огляду на те, що відповідача наділено правом укладати договори з розміщення телекомунікаційної мережі у (на) об`єктах виключно комунальної власності територіальної громади міста Києва, на момент укладення оспорюваного правочину у відповідача був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності на вчинення такого правочину, тобто розпоряджатися та надавати на підставі сервітуту доступ позивачеві в цілому до житлових багатоквартирних будинків (будівель) та/або їх окремих частин, житлових та нежитлових приміщень та/або допоміжних приміщень, оскільки вони перебувають у співвласності власників квартир та власників нежитлових приміщень таких багатоквартирних будинків. Також позивач вказав, що визнання недійсним оспорюваного ним правочину надасть Товариству змогу захистити та відновити власні майнові права та інтереси, що полягають у можливості укласти договір з належним та легітимним власником (балансоутримувачем) елементів інфраструктури об`єктів доступу (житлових багатоквартирних будинків, що зазначені в оспорюваній частині правочину); унеможливити знищення власних електронних комунікаційних мереж балансоутримувачем - Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва", який має на це право, у зв`язку з відсутністю між балансоутримувачем та позивачем договірних відносин з приводу доступу до елементів інфраструктури об`єктів доступу; убезпечити себе від майбутніх порушень цивільного законодавства, у зв`язку з можливістю пред`явлення претензій з боку власників (співвласників) багатоквартирних житлових будинків (будівель), що зазначені в оспорюваному додатку № 1, оскільки на даний момент у зв`язку з встановленими договірними відносинами плата за користування елементами інфраструктури зазначених об`єктів доступу вноситься на рахунки суб`єкта господарювання, який не мав відповідних повноважень розпоряджатися багатоквартирними житловими будинками (будівлями), що зазначені у вказаному додатку.

29.06.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли пояснення третьої особи від 29.06.2023 року № 432/10-356, в яких остання зазначила про відсутність правових підстав для задоволення вимог Товариства.

11.07.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача від 06.07.2023 року про долучення до матеріалів справи копій рішень Київської міської ради від 15.12.2011 року № 844/7080 та від 23.10.2013 року № 270/9758. Означені документи долучені судом до матеріалів справи.

Ухвалою від 12.07.2023 року господарський суд міста Києва відклав підготовче засідання на 22.08.2023 року.

11.08.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли пояснення відповідача від 10.08.2023 року, в яких останній виклав додаткові мотиви на спростування обґрунтованості позовних вимог Товариства.

21.08.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли пояснення позивача від 21.08.2023 року щодо суті спору в справі № 910/7237/23.

У підготовчому засіданні 22.08.2023 року суд без виходу до нарадчої кімнати долучив подані позивачем пояснення від 21.08.2023 року до матеріалів справи, запропонував відповідачу в строк до 04.09.2023 року надати письмові заперечення проти викладених у цих письмових поясненнях доводів, а також відклав підготовче засідання на 20.09.2023 року.

18.09.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла заява позивача від 14.09.2023 року про зміну предмета позову, в якій останній доповнив позов новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин, та просив суд визнати недійсним додаток № 1 (Адресний перелік об`єктів комунальної власності та розрахунок плати) до додаткової угоди від 01.09.2016 року № 2 до договору про встановлення сервітуту від 15.07.2013 року № ТМ-07-С/430.

У підготовчому засіданні 20.09.2023 року суд прийняв до розгляду заяву Товариства від 14.09.2023 року про зміну предмета позову, запропонував відповідачу надати письмові пояснення по суті спору, з урахуванням заяви позивача від 14.09.2023 року про зміну предмета позову, а також відклав підготовче засідання на 18.10.2023 року.

04.10.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача від 02.10.2023 року на уточнену позовну заяву Товариства, в якому Підприємство вказало про необґрунтованість пред`явлених позивачем вимог та недоведеність порушення оспорюваним правочином прав позивача.

Ухвалою від 18.10.2023 року господарський суд міста Києва закрив підготовче провадження та призначив справу № 910/7237/23 до судового розгляду по суті на 08.11.2023 року.

У судових засіданнях 08.11.2023 року та 06.12.2023 року оголошувалися перерви відповідно до 06.12.2023 року та до 26.12.2023 року.

У судовому засіданні 26.12.2023 року представники позивача підтримали вимоги, викладені у позовній заяві, з урахуванням заяви Товариства від 14.09.2023 року про зміну предмета позову, та наполягали на їх задоволенні.

Представник відповідача у цьому судовому засіданні проти задоволення вимог позивача заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву від 07.06.2023 року, поясненнях від 10.08.2023 року та відзиві від 02.10.2023 року на уточнену позовну заяву.

Третя особа про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином та у встановленому законом порядку, проте явку свого уповноваженого представника у призначене судове засідання 26.12.2023 року не забезпечила.

У судовому засіданні 26.12.2023 року проголошену вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київської міської ради VI сесії VI скликання від 02.12.2010 року № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва" затверджено перелік об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з додатками 1-10 до цього рішення, до яких, зокрема, увійшли об`єкти у Печерському районі міста Києва.

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 року № 1112 "Про питання організації управління районами в місті Києві" (зі змінами) затверджено переліки підприємств, організацій та установ, майно яких передається до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій та Перелік об`єктів, які закріплюються на праві господарського відання за Підприємством.

Рішенням від 14.07.2015 року № 378/5765 "Про питання впорядкування діяльності суб`єктів господарювання в галузі зв`язку та інформаційних технологій" Київська міська рада доручила Підприємству здійснювати моніторинг та координацію розміщення суб`єктами господарювання телекомунікаційних мереж у житлових та нежитлових будівлях комунальної власності, а також укладати договори на розміщення телекомунікаційних мереж у житлових та нежитлових будівлях комунальної власності.

15.07.2013 між Товариством (сервітуарій) та Підприємством укладено договір про встановлення сервітуту № 07-С/430 (далі - Договір), предметом якого є обмежене право користування сервітуарієм житловими будівлями комунальної власності (далі - об`єкти розміщення) для розміщення сервітуарієм своїх телекомунікаційних мереж, що знаходяться за адресами, зазначеними в Додатку № 1 до цього Договору.

Означений правочин, а також додатки та додаткові угоди до нього, підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені відбитками печаток цих суб`єктів господарювання.

У Додатку № 1 до Договору сторони погодили наступний Адресний перелік розміщення телекомунікаційних мереж: площа Бессарабська, будинок № 5 (кількість квартир - 52); площа Бессарабська, будинок № 7А (кількість квартир - 16); вулиця Хрещатик, будинок № 29 (кількість квартир - 79).

Додатковою угодою від 31.12.2014 року № 1 сторони виклали Договір у новій редакції, за умовами якої предметом Договору є обмежене право користування сервітуарієм будівлями комунальної власності, що знаходяться за адресами, зазначеними в Додатку № 1 до даного Договору.

За умовами пункту 1.2 Договору (тут і далі в редакції додаткової угоди від 31.12.2014 року № 1 до нього) об`єкти розміщення надаються для розміщення сервітуарієм телекомунікаційних мереж, комплексу технічних засобів телекомунікацій, призначених для маршрутизації, комутації, передавання та/або приймання знаків, сигналів, письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь якого роду по проводах, оптичних чи інших електромагнітних системах, між кінцевим обладнанням, крім радіотехнічних (далі - обладнання).

Встановлення сервітуту Підприємством сервітуарію для розміщення обладнання в місцях, вказаних у Додатку № 1 до даного Договору, розпочинається з моменту укладення даного Договору (пункт 2.1 Договору).

У Додатку № 1 до Договору сторони погодили Адресний перелік розміщення телекомунікаційних мереж, до якого включено будинки за адресами: площа Бессарабська, будинок № 5 (кількість квартир - 52); площа Бессарабська, будинок № 7А (кількість квартир - 16); вулиця Хрещатик, будинок № 29 (кількість квартир - 79).

Пунктами 3.1, 3.2 Договору передбачено, що позивач зобов`язується вносити Підприємству щомісячну плату за користування об`єкту розміщення відповідно до умов Договору. Розрахунок щомісячної плати за кожен об`єкт розміщення та в цілому за Договором наводиться в Додатку 1 до даного Договору.

Відповідно до пунктів 9.1-9.3 Договору останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2015 року. У разі якщо одна із сторін не повідомить іншу за один календарний місяць до закінчення терміну дії Договору, Договір вважається пролонгованим на 1 (один) календарний рік на тих же умовах. Припинення користування об`єктом розміщення на умовах сервітуту оформлюється Актом закінчення розміщення обладнання на умовах сервітуту.

Разом із тим, 01.09.2016 року сторони підписали додаткову угоду № 2 до Договору, якою, зокрема, виклали Додаток № 1 до Договору в новій редакції, за якою до Адресного переліку розміщення телекомунікаційних мереж були включені будинки за адресами: площа Бессарабська, будинок № 5 (кількість квартир - 52); площа Бессарабська, будинок № 7А (кількість квартир - 16); вулиця Велика Васильківська, будинок № 33 (кількість квартир - 7); вулиця Хрещатик, будинок № 29 (кількість квартир - 79).

Обґрунтовуючи пред`явлені у даній справі вимоги, Товариство посилалося на те, що надані позивачу в користування згідно з Додатком 1 (адресний перелік об`єктів комунальної власності та розрахунок плати) до додаткової угоди від 01.09.2016 року № 2 до Договору будівлі (за адресами: площа Бессарабська, будинок № 5; площа Бессарабська, будинок № 7А; вулиця Велика Васильківська, будинок № 33; вулиця Хрещатик, будинок № 29) не відносяться до об`єктів комунальної власності та не зареєстровані в установленому законом порядку за територіальною громадою міста Києва у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що виключає наявність у відповідача права розпорядження (укладення спірного Додатку № 1) таким нерухомим майном. Зважаючи на викладені обставини, позивач вказував на те, що оспорюваний правочин був укладений Підприємством без необхідного обсягу цивільної дієздатності, а його зміст суперечить приписам Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що між сторонами у справі укладено Договір (з урахуванням внесених до нього у подальшому змін), предметом якого є обмежене право користування позивачем будівлями комунальної власності, що знаходяться за адресами, зазначеними в Додатку № 1 до даного Договору.

За змістом частини 1 статті 395 Цивільного кодексу України речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування (сервітут).

Відповідно до частини 1 статті 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 статті 402 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном (стаття 403 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 3 статті 404 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

З матеріалів справи вбачається, що у Договорі сторонами погоджено, у тому числі, його предмет, строк, права й обов`язки сторін, їх відповідальність, а також інші умови, які передбачені для даного виду договорів.

Згідно з частинами 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За умовами частини 2 статті 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 Цивільного кодексу України).

Статтею 217 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Разом із цим, у застосуванні наведених положень статей Цивільного кодексу України слід враховувати, що умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому (правовий висновок Верховного Суду викладено у постанові від 12.03.2018 року в справі № 910/22319/16).

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 Цивільного кодексу України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, необхідно встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Як було зазначено вище, у пред`явленому позові Товариство просило суд визнати недійсним Додаток № 1 (Адресний перелік об`єктів комунальної власності та розрахунок плати) до додаткової угоди від 01.09.2016 року № 2 до Договору.

Означеним додатком до Адресного переліку розміщення телекомунікаційних мереж були включені будинки за адресами: площа Бессарабська, будинок № 5 (кількість квартир - 52); площа Бессарабська, будинок № 7А (кількість квартир - 16); вулиця Велика Васильківська, будинок № 33 (кількість квартир - 7); вулиця Хрещатик, будинок № 29 (кількість квартир - 79).

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав.

За частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

З огляду на викладене, суд зазначає, що внаслідок встановлення недійсності в судовому порядку Додатку № 1 (Адресний перелік об`єктів комунальної власності та розрахунок плати) до додаткової угоди від 01.09.2016 року № 2 до Договору означений додаток буде вважатися таким, що не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Разом із тим, зважаючи на фактичні обставини справи та предмет спору в даній справі, у такому разі чинним залишиться Додаток № 1 до Договору в редакції додаткової угоди від 31.12.2014 року № 1 до Договору (який Товариством не оспорюється), відповідно до умов якого до Адресного переліку розміщення телекомунікаційних мереж включено будинки за адресами: площа Бессарабська, будинок № 5 (кількість квартир - 52); площа Бессарабська, будинок № 7А (кількість квартир - 16); вулиця Хрещатик, будинок № 29 (кількість квартир - 79), що фактично не зумовить приведення сторін до того стану, який саме вони, сторони, мали до моменту погодження спірного Додатку № 1 до додаткової угоди від 01.09.2016 року № 2 до Договору.

Слід також зазначити таке.

Свобода договору, яка передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, і свобода підприємницької діяльності, яка полягає у самостійному здійсненні без обмежень будь-якої підприємницької діяльності, не забороненої законом, є ключовими засадами цивільного та господарського права, закріпленими у статті 3, 627 Цивільного кодексу України, статтях 6, 43 Господарського кодексу України.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (1501-06) та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції (254к/96-ВР) і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 Господарського процесуального кодексу України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Гарантоване статтею 55 Основного Закону й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 року в справі № 761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Аналогічний за змістом правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 року в справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року в справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 року в справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 року в справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 року в справі № 904/7841/21.

Разом із тим, у пред`явленому позові Товариство належним чином не обґрунтувало та не довело, що його права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним Додатком № 1 до додаткової угоди від 01.09.2016 року № 2 до Договору і в результаті визнання його недійсним майнові права позивача буде захищено чи відновлено.

Слід зазначити, що у відповіді на відзив на позовну заяву та у подальших заявах по суті справи Товариство вказувало, що визнання недійсним оспорюваного ним правочину (в частині) надасть позивачу змогу захистити та відновити власні майнові права та інтереси, що полягають у можливості укласти договір з належним та легітимним власником (балансоутримувачем) елементів інфраструктури об`єктів доступу (житлових багатоквартирних будинків, що зазначені в оспорюваному правочині); унеможливити знищення власних електронних комунікаційних мереж балансоутримувачем - Комунальним підприємством "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Печерського району м. Києва", який має на це право, у зв`язку з відсутністю між балансоутримувачем та позивачем договірних відносин з приводу доступу до елементів інфраструктури об`єктів доступу; убезпечити себе від майбутніх порушень цивільного законодавства, у зв`язку з можливістю пред`явлення претензій з боку власників (співвласників) багатоквартирних житлових будинків (будівель), що зазначені в оспорюваному правочині, оскільки на даний момент у зв`язку з встановленими договірними відносинами плата за користування елементами інфраструктури зазначених об`єктів доступу вноситься на рахунки суб`єкта господарювання, який не мав відповідних повноважень розпоряджатися багатоквартирними житловими будинками (будівлями), що зазначені в оспорюваному правочині.

Проте такі твердження, з огляду на предмет спору в даній справі та обставини, які входять до безпосереднього предмета доказування, визнаються судом необґрунтованими та безпідставними, оскільки не підтверджені належними доказами.

Суд також зазначає, що можливість Товариства у майбутньому укласти договір з належним та легітимним, за твердженням позивача, власником (балансоутримувачем) елементів інфраструктури об`єктів доступу не пов`язана та не перебуває у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з визнанням чи невизнанням недійсним Додатку № 1 до додаткової угоди від 01.09.2016 року № 2 до Договору.

Посилання Товариства на унеможливлення знищення його власних електронних комунікаційних мереж балансоутримувачем та убезпечення Товариства від майбутніх порушень цивільного законодавства, у зв`язку з можливістю пред`явлення претензій з боку власників (співвласників) багатоквартирних житлових будинків (будівель), що зазначені в оспорюваному правочині, також не підтверджені жодними доказами та не свідчать про обґрунтованість вимог позивача і наявність порушеного права, яке може бути відновлене у запропонований Товариством спосіб.

Слід зазначити, що незважаючи на посилання Товариства на можливість знищення балансоутримувачем його власних електронних комунікаційних мереж, позивачем не було надано належних доказів демонтажу усього належного йому обладнання, розміщеного у будинках, вказаний у спірному Додатку № 1, а також не доведено унеможливлення такого знищення (чи фактичної наявності відповідної загрози) внаслідок визнання судом недійсним оспорюваного Додатку № 1.

Разом із тим, суд зазначає, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року в справі № 761/26815/17, постановах Верховного Суду від 05.09.2019 року в справі № 638/2304/17, від 18.09.2019 року в справі № 200/4202/14-ц.

Так, у наведених вище постановах міститься правовий висновок, який зводиться до того, що для визнання в судовому порядку недійсним договору, окрім іншого, в обов`язковому порядку суд повинен установити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб (учасників правочину, або заінтересованих осіб) у зв`язку з укладенням спірного правочину, а ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.

Аналогічні висновки сформульовано в пунктах 5.5- 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 року в справі № 908/976/19.

При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Тотожних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 07.04.2021 року в справі № 910/1255/20, від 21.04.2021 року в справі № 904/5480/19 та від 29.06.2021 року в справі № 916/2040/20.

Суд також звертає увагу, що зазначені вище позиції є сталими і знайшли своє відображення у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 року в справі № 920/1771/14 (№ 3-449гс16), постановах Верховного Суду від 12.12.2019 року в справі № 910/13266/18, від 16.10.2020 року в справі № 910/12787/17 та від 12.12.2019 року в справі № 910/13266/18.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що Товариством було ініційовано означений спір про недійсність Додатку № 1 до додаткової угоди від 01.09.2016 року № 2 до Договору не для фактичного захисту його цивільних прав та інтересів у даному провадженні, що є недопустимим.

Оскільки Товариство у встановленому законом порядку не довело та не підтвердило належними доказами, яким чином оспорюваний ним Додаток № 1 порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, не обґрунтувало того, що в результаті визнання його недійсним майнові права позивача буде захищено та відновлено, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог Товариства.

Поряд із цим, у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.08.2023 року в справі № 910/5958/20.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки Товариством не було доведено тих обставин, на які воно посилалося як на підставу пред`явлених до відповідача вимог, а також з огляду на недоведеність останнім факту порушення його прав оскаржуваним Додатком, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.

При цьому, суд зазначає, що інші доводи учасників справи не спростовують встановлених судом обставин та не можуть впливати на законність судового рішення.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Приймаючи до уваги все вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Товариства.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача, у зв`язку із відмовою в задоволенні позову, та компенсації останньому не підлягають.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 28.12.2023 року.

Суддя В.С. Ломака