ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2023 р. Справа № 910/11722/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

секретар Місюк О.П.

за участю

представників: позивача - Євстіфєєв Ю.В.;

відповідача - не з`явилися

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2023

у справі №910/11722/23 (суддя - Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Приватного підприємства "Будпостач"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса"

про стягнення заборгованості.

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року Приватне підприємство "Будпостач" звернулося з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса" про стягнення заборгованості у загальному розмірі 318121,33 грн, з яких: 267157,17 грн - основний борг, 44282,22 грн - пеня, 2656,93 грн - 3% річних та 4025,01 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором №25022020 від 25.02.2020 в частині повної та своєчасної оплати товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.07.2023 відкрито провадження у справі №910/11722/23 та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.09.2023 у справі №910/11722/23 позов Приватного підприємства "Будпостач" задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса" на користь позивача заборгованість у розмірі 236935,18 грн, 32688,78 грн пені, 1961,32 грн 3% річних та 2062,12 грн інфляційних втрат, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дієса" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом під час ухвалення оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, відповідач зазначає, що строк оплати за поставлений товар не настав, оскільки позивачем порушено умови п. 2.9 договору та не надано доказів отримання відповідачем повного комплекту документів на товар.

Також скаржник посилається на те, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та тимчасовою окупацією територій областей України, де знаходяться магазини "Ельдорадо", що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Дієса", і відсутністю доступу до них товариство понесло значні збитки. Вказані обставини є форс-мажорними та безпосередньо впливають на виконання сторонами умов договору поставки.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 17.10.2023 апеляційну скаргу у справі №910/11722/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2023 апеляційну скаргу у справі №910/11722/23 залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України та надано заявникові строк на усунення недоліків.

До суду 13.11.2023 через електронний кабінет Товариством з обмеженою відповідальністю "Дієса" подано клопотання про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.11.2023 відкрито апеляційне провадження у справі №910/11722/23, призначено її до розгляду на 12.12.2023, а також встановлено позивачу строк на подання відзиву.

24.11.2023 до суду позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому Приватне підприємство "Будпостач" просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У призначене засідання суду 12.12.2023 з`явився представник позивача та надав пояснення по суті апеляційної скарги. Натомість, представники відповідача не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа до електронного кабінету від 20.11.2023.

Згідно з ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

При цьому, відповідно до ч. 11 вказаної статті суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Разом з цим, як було зазначено вище, Товариство з обмеженою відповідальністю "Дієса" належним чином повідомлене про розгляд апеляційної скарги та не повідомило суд про причини неявки у судове засідання уповноважених представників. Отже, неявка у судове засідання представників відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Зі встановлених місцевим господарським судом обставин справи убачається, що 25.02.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дієса" (покупець) та Приватним підприємством "Будпостач" (постачальник) укладений договір №25022020, за умовами якого постачальник зобов`язався поставити і передати у власність покупця товари народного споживання (електропобутові товари, телерадіотовари, комп`ютерну техніку), а відповідач - оплатити їх вартість.

Пунктом 2.5 договору визначено, що поставка товару здійснюється постачальником на базисі поставки DDP - рампа складу відповідача (Україна, м. Київ, пр-т. Визволителів, 17) Incoterms 2010, або за іншою адресою, обумовленою сторонами.

Датою поставки вважається дата підписання сторонами відвантажувальних документів на товар (видаткових накладних, ТТН) (п. 2.7 договору).

За умовами п. 2.8 договору право власності на товар від постачальника до покупця переходить у момент підписання відвантажувальних документів (видаткових накладних, ТТН) покупцем.

Загальна ціна договору визначається виходячи з вартості фактично поставленого постачальником товару та складається із сум, визначених у видаткових накладних, підписаних обома сторонами. Орієнтовна вартість товару за договором складає 990000,00 грн (п. 3.2 договору).

Відповідно до п. 3.5 договору покупець оплачує кожну партію фактично прийнятого товару протягом 30 календарних днів з дати поставки відповідної партії товару, але в кожному разі, не раніше дати отримання повного комплекту документів на товар, зазначеного у п. 2.9 договору. Форма оплати - безготівковий розрахунок.

На виконання умов договору за період з лютого по березень 2023 року позивач здійснив поставку товару на загальну суму 293575,74 грн, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними №ИР000000900 від 28.02.2023 на суму 30121,26 грн, №ИР000000961 від 03.03.2023 на суму 15079,70 грн, №ИР000000988 від 03.03.2023 на суму 39867,43 грн, №ИР000001007 від 06.03.2023 на суму 2943,07 грн, №ИР000001041 від 07.03.2023 на суму 22679,77 грн, №ИР000001161 від 14.03.2023 на суму 67113,55 грн, №ИР000001193 від 15.03.2023 на суму 12533,93 грн, №ИР000001215 від 16.03.2023 на суму 15014,21 грн, №ИР000001238 від 17.03.2023 на суму 22947,82 грн, №ИР000001263 від 20.03.2023 на суму 21814,20 грн та №ИР000001291 від 21.03.2023 на суму 43460,80 грн.

У зв`язку з відсутністю оплати за товар позивач звернувся до відповідача з претензією №25022020/23-1 від 05.07.2023 та вказав про необхідність сплати грошових коштів у сумі 267157,17 грн. Вказана претензія була отримана Товариством з обмеженою відповідальністю "Дієса" 10.07.2023, проте останнє не надало жодної відповіді на претензію та не сплатило заборгованість.

Оскільки відповідачем так і не виконано зобов`язань за договором поставки в частині повної оплати товару, Приватне підприємство "Будпостач" звернулося з даним позовом до суду та просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса" суму основного боргу за договором у розмірі 267157,17 грн. Окрім цього, у зв`язку з порушенням строку оплати за товар позивач також просив стягнути з відповідача 44282,22 грн пені, 2656,93 грн 3% річних та 4025,01 грн інфляційних втрат, нарахованих за загальний період з 21.03.2023 по 19.07.2023.

Відповідач проти позову заперечив та зазначив, що строк оплати за поставлений товар не настав, оскільки позивачем порушено умови п. 2.9 договору та не надано доказів отримання відповідачем повного комплекту документів на товар, передбачених зазначеним пунктом договору, а саме: оригіналу рахунку-фактури, товарно-транспортної накладної, видаткової накладної, копії декларації відповідності продукції вимогам технічних регламентів та інформації про продукцію.

Також у відзиві відповідач вказав на часткову оплату ним товару на суму 30221,99 грн, на підтвердження чого надав платіжні інструкції від 14.07.2023 на суму 6000,00 грн, 15079,70 грн та 9142,29 грн.

Позивач у відповіді на відзив підтвердив факт оплати товару на суму 30221,99 грн та просив стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса" основний борг в сумі 236935,18 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що відповідачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що строк оплати за поставлений товар за договором не настав, у той час як позивачем надано копії підписаних обома сторонами видаткових накладних. Отже, строк оплати за поставлений товар є таким, що настав.

Також суд першої інстанції встановив, що позивачем невірно визначено початок прострочення заборгованості, оскільки позивачем не враховано, що за умовами договору оплата за товар здійснюється протягом 30 календарних днів (21.03.2023 - дата останньої видаткової накладної + 30 календарних днів = 20.04.2023). Окрім цього, при здійсненні розрахунку пені судом враховано часткову оплату товару відповідачем у розмірі 30221,99 грн.

Як наслідок, суд першої інстанції здійснив власний розрахунок сум пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Апеляційний суд погоджується з наведеними висновками місцевого господарського суду у їх сукупності та вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства, які, у свою чергу, кореспондуються зі ст. 628 ЦК України.

Частинами 1, 3 та 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. ст. 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України та ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Частинами 1 та 2 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Пунктом 3.5 договору визначено, що покупець оплачує кожну партію фактично прийнятого товару протягом 30 календарних днів з дати поставки відповідної партії товару, але в кожному разі, не раніше дати отримання повного комплекту документів на товар, зазначеного у п. 2.9 договору.

Позивач у повному обсязі виконав звої зобов`язання за договором в частині поставки товару.

Водночас, як підтверджується матеріалами справи і не спростовано Товариством з обмеженою відповідальністю "Дієса", останнім не оплачено вартість поставленого позивачем товару на суму 236935,18 грн у строк протягом 30 календарних днів з дати поставки.

Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідачу 05.07.2023 було направлено претензію №25022020/23-1. Проте, жодних повідомлень стосовно того, що йому не надано повного пакету необхідних документів, обумовлених п. 2.9 договору, відповідач не здійснив.

Як встановлено вище, факт отримання відповідачем товару підтверджується видатковими накладними за період з лютого по березень 2023 року, які підписані сторонами без зауважень та заперечень.

Крім того, відповідачем частково оплачено товар за договором №25022020 від 25.02.2020, тобто вчинено дії на врегулювання наявної заборгованості, а тому твердження останнього з приводу того, що строк оплати товару не настав, є безпідставними.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції правомірно відхилив аргументи відповідача з приводу того, що строк оплати за поставлений товар не настав у зв`язку з невиконанням позивачем п. 2.9 договору. Подібні за змістом доводи викладені відповідачем в апеляційній скарзі.

Частинами 1 та 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, оскільки відповідач не спростував доводів позивача щодо порушення строків здійснення оплати поставленого товару та не надав суду доказів здійснення такої оплати, суд першої прийшов до вірного висновку з приводу наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 236935,18 грн.

Відповідач у поданій апеляційній скарзі також посилається на те, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та тимчасовою окупацією територій областей України, де знаходяться магазини "Ельдорадо", що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Дієса", і відсутністю доступу до них товариство понесло значні збитки. Вказані обставини є форс-мажорними та безпосередньо впливають на виконання сторонами умов договору поставки.

Разом з цим, колегія суддів вважає наведені аргументи безпідставними з огляду на відсутність належних доказів на підтвердження засвідчення факту наявності форс-мажорних обставин, які перешкоджають Товариству з обмеженою відповідальністю "Дієса" виконувати свої зобов`язання за договором поставки.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Частиною 2 наведеної статті передбачено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Проте, не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 218 ГК України унормовано, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Колегія суддів вказує на те, що для звільнення від відповідальності за договором відповідачу необхідно довести:

- факт неможливості сплати позивачу грошових коштів за придбаний товар;

- тривалість такої неможливості;

- причинно-наслідковий зв`язок між такою неможливістю та військовою агресією і воєнним станом.

Однак, відповідачем вказані обставини не доведено належними і допустимими доказами та не надано суду ані сертифікату на підтвердження форс-мажорних обставин по договору №25022020 від 25.02.2020, ані доказів повідомлення позивача про наявність таких обставин.

Також відповідач у поданій скарзі посилається на положення ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, що регламентують підстави для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій. Поряд з цим, апеляційна скарга містить лише посилання на вказані норми права без зазначення вимог про зменшення штрафних санкцій та без обґрунтування підстав для такого зменшення. При цьому, під час розгляду спору в суді першої інстанції такі аргументи скаржником не заявлялися і матеріали справи не містять відповідного клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса" про зменшення розміру штрафних санкцій.

Отже, доводи апеляційної скарги в зазначених частинах колегією суддів відхиляються.

Окрім суми основного боргу у зв`язку з порушенням строку оплати за товар позивач також просив стягнути з відповідача 44282,22 грн пені, 2656,93 грн 3% річних та 4025,01 грн інфляційних втрат, нарахованих за загальний період з 21.03.2023 по 19.07.2023.

Відповідно до п. 7.4 договору за прострочення оплати за поставлений товар покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми прострочення платежу за кожний день прострочення, але не більше 20% від вартості поставленої партії товару.

Згідно з приписами ст. ст. 216 - 218 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

В силу положень ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 ГК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки відповідачем порушено грошове зобов`язання з оплати товару, наявні підстави для нарахування сум пені, а також інфляційних втрат та 3% річних.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивачем невірно визначено початок прострочення заборгованості, оскільки позивачем не враховано, що за умовами договору оплата за товар здійснюється протягом 30 календарних днів (21.03.2023 - дата останньої видаткової накладної + 30 календарних днів = 20.04.2023). Також, при здійсненні розрахунку судом враховано і часткову оплату товару відповідачем 14.07.2023 на суму 30221,99 грн. Відтак, місцевим господарським судом здійснено власний розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат у зв`язку порушенням строку оплати за поставлений товар за періоди з 21.04.2023 по 13.07.2023 та з 14.07.2023 по 19.07.2023 і встановлено, що з відповідача підлягають стягненню 32688,78 грн пені, 1961,32 грн 3% річних та 2062,12 грн інфляційних втрат.

Вказані висновки суду колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що підтверджуються матеріалами справи.

З рахуванням усього вищезазначеного, оскільки відповідачем не спростовано факту наявності заборгованості за договором поставки, колегія суддів вважає правомірними висновки місцевого господарського суду про часткове задоволення заявленого позову.

Доводи апеляційної скарги відповідача, які відхилені судом вище, встановлених обставин справи не спростовують.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76 та 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2023 у справі №910/11722/23 ухвалене з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса" не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги та відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за її подання покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Дієса" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2023 у справі №910/11722/23 залишити без змін.

3. Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Дієса".

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складений 09.01.2024 у зв`язку з перебуванням суддів Шапрана В.В. та Андрієнка В.В. у відпустці з 25.12.2023 по 07.01.2024 включно та судді Буравльова С.І. з 25.12.2023 по 08.01.2024 включно.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко