СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року м. Харків Справа № 917/612/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гребенюк Н.В. , суддя Плахов О.В.

за участю секретаря судового засідання Соляник Н.В.

за участю представників сторін:

позивача Накоп`юк Я.В.

відповідача - Бонтлаб В.В.

розглянувши апеляційну скаргу ТОВ "АГРОФІРМА "ХЛІБОДАР" (вх. № 2475П/1) на рішення господарського суду Полтавської області від 24.10.2023 у справі № 917/612/23 (повний текст якого складено та підписано 09.11.2023 в приміщенні господарського суду Полтавської області суддею Тимощенко О.М.)

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРЕЙНСВАРД", вул. Івана Федорова, 32, літ. А, 3 - й поверх, м. Київ, 03038, адреса для листування: а/с №555, м. Черкаси, 18002

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА "ХЛІБОДАР", с. Пироги, Глобинський район, Полтавська область, 39045

про стягнення заборгованості у розмірі 4 353 671,55 грн, -

ВСТАНОВИВ:

18.04.2023 до господарського суду Полтавської області надійшла позовна Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРЕЙНСВАРД" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА "ХЛІБОДАР" про стягнення заборгованості за договором на транспортно - експедиційне обслуговування №140223-01 від 14.02.2023 у розмірі 4 353 671,55 грн, з яких: 3 943 758,97 грн - основна заборгованість, 308 260,58 грн - пеня, 83 156,38 грн - інфляційні збитки, 18 495,62 грн - 3% річних (вх. № 653/23).

Також в позовній заяві позивач просив зазначити в резолютивній частині рішення про нарахування органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення, відсотків до моменту виконання рішення згідно ч. 110 ст. 238 ГПК України за відповідною формулою.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем зобов`язань за договором на транспортно - експедиційне обслуговування №140223-01 від 14.02.2023 року.

15.05.2023 на електронну адресу суду першої інстанції від представника ТОВ "ГРЕЙНСВАРД" Накоп`юка Я.В. надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог (вхід. №6066) в частині розміру штрафних санкцій, в якій позивач просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА "ХЛІБОДАР" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРЕЙНСВАРД" 4 464 943,68 грн, з яких: 3 943 758,97 грн основної заборгованості, 406 925,30 грн - пені, 89 843, 90 грн - інфляційні збитки, 24 415, 51 грн - 3 % річних. Крім того, у заяві позивач повідомив про сплату позивачем основного боргу, у зв`язку з чим він просив провадження у справі закрити в частині стягнення основної заборгованості (3 943 758,97 грн), підстава відсутність предмету спору. До заяви додано докази сплати судового збору (копія платіжної інструкції №7131 від 12.05.2023р), копії платіжних інструкцій щодо погашення основної заборгованості, розрахунок штрафних санкцій, копію акта звірки станом на 11.05.2023 та докази направлення заяви з додатками відповідачу.

Ухвалою суду від 16.05.2023 суд першої інстанції прийняв до розгляду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРЕЙНСВАРД" про збільшення розміру позовних вимог (вх. №6066 від 15.05.2023).

Рішенням господарського суду Полтавської області від 24.10.2023 у справі № 917/612/23 позовні вимоги задоволено частково.

В частині стягнення 3 943 758,97 грн. основного боргу - закрито провадження у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА "ХЛІБОДАР" (юридична адреса: с. Пироги, Глобинський район, Полтавська область, фактична адреса: с. Яроші, Глобинський район, Полтавська область, 39047,ідентифікаційний ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРЕЙНСВАРД" (вул. Івана Федорова, 32, літ. А, 3 - й поверх, м. Київ, 03038, адреса для листування: а/с №555, м. Черкаси, 18002, ідентифікаційний ) 24 415,51 грн 3 % річних, 89 916,39 грн інфляційних втрат, 406 925,30 пені, 7 055,39 грн витрат по сплаті судового збору.

Повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "ГРЕЙНСВАРД" (вул. Івана Федорова, 32, літ. А, 3 - й поверх, м. Київ, 03038, адреса для листування: а/с №555, м. Черкаси, 18002, ідентифікаційний ) з державного бюджету України судовий збір у сумі 59 918,77 грн, який сплачено платіжною інструкцією №7096 від 12.04.2023 року (оригінал платіжної інструкції №7096 від 12.04.2023 року знаходиться в матеріалах справи № 917/612/23).

ТОВ "АГРОФІРМА "ХЛІБОДАР" із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 24.10.2023 по справі № 917/612/23 в частині стягнення пені у розмірі 406 925,30 грн. та ухвалите нове рішення, яким зменшити розмір штрафних санкції, а саме пені, на 90 % до 40 692,53 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що при винесенні рішення по справі у суду першої інстанції були наявні всі підстави для зменшення розміру пені, з огляду на: відсутність у позивача збитків, спричинених простроченням оплати, ступінь виконання своїх зобов`язань за договором, добровільне погашення відповідачем суми основного боргу, незначний період прострочення, що в сукупності вказує на наявність виняткових обставин, які свідчать про можливість зменшення пені на 90 %.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.12.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "АГРОФІРМА "ХЛІБОДАР" (вх. № 2475П/1) на рішення господарського суду Полтавської області від 24.10.2023 у справі № 917/612/23 та призначено справу до розгляду на 19.12.2023.

14.12.2023 на адресу Східного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він проти апеляційної скарги заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

В судове засідання, призначене на 19.12.2023, з`явились представники позивача та відповідача та надали пояснення по справі.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам та розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.02.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ГРЕЙСНВАРД" (далі - позивач, виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРОФІРМА "ХЛІБОДАР" (далі - відповідач, замовник) було укладено договір №140223-01 на транспортно-експедиційне обслуговування (далі договір, а. с. 11-14), за умовами якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання зі здійснення транспортно- експедиційного обслуговування вантажів (надалі в договорі та документах "ТЕО" або "ТЕП") (п.1.1 договору).

Відповідно до п. п. 2.1-2.5, п. 2.10 договору виконавець зобов`язаний за заявками замовника розробити та реалізувати оптимальну транспортну схему з перевезення вантажу залізничним транспортом, в тому числі в експортному напрямку; забезпечувати своєчасне погодження планів форми ГУ-12, електронних заявок в системі АС Месплан, на дати , погоджені з замовником; організувати замовлення та подачу порожніх залізничних вагонів, функціонально та технічно придатних для перевезення вантажів замовника до заявленого місця відвантаження; за інструкціями замовника забезпечити оформлення всіх необхідних супровідних документів на вантаж, в тому числі сертифікацію та митне оформлення (при обслуговуванні експортно-імпортних вантажів); виконувати обов`язки вантажовідправника/платника тарифу по залізниці або долучати третіх осіб в якості вантажовідправника/платника тарифу; після закінчення надання послуг по окремих або згрупованих заявках (або ж по закінченню кожного місяця, якщо однорідні послуги надаються на регулярній основі) виконавець протягом семи робочих днів готує та передає на погодження замовнику Акт наданих послуг.

Згідно п. п. 3.3-3.5 договору до обов`язків замовника входить: своєчасно оплачувати вартість наданих виконавцем послуг у відповідності до даного договору; оплачувати виконавцю всі додаткові витрати виконавця, що виникли з вини замовника та були заздалегідь не включені в вартість послуг; протягом 5 робочих днів розглянути та підписати акт наданих послуг, надісланий виконавцем або надати мотивовані письмові заперечення/зауваження. Після підписання акту наданих послуг один екземпляр (в разі використання паперових документів) замовник повинен повернути виконавцю протягом п`яти робочих днів. У випадку якщо протягом зазначеного періоду виконавець не отримає підписаний замовником примірник акту наданих послуг або обґрунтованої відмови (заперечень), акт вважається підписаним, а послуги такими, що надані належним чином.

Вартість та склад послуг виконавця обумовлюється у додатках до даного договору відповідно до заявок. Додатки можуть бути згрупованими по декільком заявкам та містять інформацію щодо обсягів та назви вантажу, станцій відправлення та призначення, строків відвантаження та ціну у вигляді комплексної ставки в перерахунку на 1 тонну, вагон чи загальної суми кожної послуги. Загальна сума договору складається з суми вартості усіх наданих послуг, яка фіксується в актах виконаних робіт. Додатки є невід`ємною частиною договору (п. 4.1 договору).

Замовник оплачує послуги виконавця наступним чином:

- 50% - попередня оплата послуг, але не пізніше ніж за 3 робочих дні до початку перевезення вантажу на підставі рахунку, наданого виконавцем, в тому числі засобами електронної пошти та/або факсу;

- 50% - оплата за фактом відвантаження, але не пізніше 3 робочих днів від дати відвантаження та надання виконавцем документів (рахунок, акт виконаних робіт, реєстр відвантаження), в тому числі засобами електронної пошти та/або факсу.

Додатки можуть уточнювати порядок розрахунків (п. 4.2 договору).

У разі порушення термінів оплати послуг за даним договором, замовник зобов`язаний сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п. 5.5 договору).

Даний договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2023, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 9.1 договору).

Як вказує позивач, протягом лютого - березня 2023 року ним надавалися транспортно-експедиторські послуги, що підтверджується відповідними додатками до договору (додаток №1 від 14.02.2023, додаток №2 від 17.02.202, додаток № 3 від 20.02.2023, додаток № 4 від 23.02.2023, додаток № 5 від 27.02.2023, додаток № 6 від 01.03.2023), актами наданих послуг (№111 від 17.02.2023, №118 від 20.02.2023, № 126 23.02.2023, №143 від 24.02.2023, №159 від 28.02.2023 та № 174 від 02.03.2023), рахунками на оплату (№111 від 17.02.2023, №118 від 20.02.2023, № 126 23.02.2023, №143 від 24.02.2023, №159 від 28.02.2023 та № 174 від 02.03.2023) та електронними перевізними документами (ЕПД) - залізничними накладними (№№, 43206150, 43208404, 43219922, 43222363, 43234657, 43248723,43251743,43252956, 43258284, 43259217, 43259209, 43279249, 43279470, 43285477 (досильний 43287523), 43286770 (досильний 43287531), 43289230) (а. с. 15 -50).

Отже, як зазначено в позовній заяві, підтверджено наданими доказами та визнається відповідачем у відзиві, за період лютий березень 2023 року позивачем надано послуг на загальну суму 5 543 758,97 грн.

Однак, відповідач на момент звернення позивача з даним позовом до суду, всупереч умовам договору, здійснив лише часткову оплату за надані послуги у розмірі 1 600 000,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №491 від 06.04.2023 на суму 1 000 000,00 грн та №502 від 10.04.2023 на суму 600 000,00 грн (а. с. 51, 52).

Таким чином, несплата відповідачем за виконані роботи 3 943 758,97 грн зумовило звернення позивача з даним позовом до суду.

При цьому, після відкриття провадження у даній справі відповідачем на рахунок позивача сплачено основний борг в повному обсязі в сумі 3 943 758,97 грн, що підтверджується платіжними інструкціями: № 520 від 12.04.2023 на суму 600 000,00 грн, №535 від 20.04.2023 на суму 500 000,00 грн, №534 від 20.04.2023 на суму 500 000,00 грн, №593 від 11.05.2023 на суму 464 999,09 грн, № 592 від 11.05.2023 на суму 358 968,07 грн, №591 від 11.05.2023 на суму 366 072,08 грн, №596 від 11.05.2023 на суму 202 317,60 грн, № 595 від 11.05.2023 на суму 483 739,04 грн та № 594 від 11.05.2023 року на суму 467 663,09 грн (а. с. 91 99).

З огляду на викладене, предметом судового розгляду були вимоги позивача про стягнення з відповідача 406 925,30 грн пені, 89 843, 90 грн інфляційних збитків та 24 415, 51 грн -3 % річних, які обраховані у зв`язку із неналежним виконанням останнім зобов`язань в частині здійснення вчасних розрахунків за виконані роботи.

Крім того, в матеріалах справи міститься акт звірки взаємних розрахунків за період: 14.02.2023 31.03.2023 між сторонами за договором №140223-01 від 14.02.2023, де вказано обороти за вказаний період у розмірі 5 543 758,97, що співпадає ыз вартістю наданих послуг, зазначених позивачем у позові. Акт підписано сторонами та скріплено печатками (а. с. 53).

Отже, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором на транспортно-експедиційне обслуговування щодо належної оплати вартості наданих послуг, Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРЕЙНСВАРД» звернулось до господарського суду Полтавської області з відповідним позовом за захист свого порушеного права.

Перелік доказів, якими позивач обґрунтовує наявність обставин, що є предметом доказування у даній справі (копії): договір №140223-01 на транспортно-експедиційне обслуговування від 14.02.2023, додаток №1 від 14.02.2023, додаток №2 від 17.02.2023, додаток № 3 від 20.02.2023, додаток № 4 від 23.02.2023, додаток № 5 від 27.02.2023, додаток № 6 від 01.03.2023, електронні перевізні документи (ЕПД) - залізничні накладні: №№, 43206150, 43208404, 43219922, 43222363, 43234657, 43248723,43251743,43252956, 43258284, 43259217, 43259209, 43279249, 43279470, 43285477 (досильний 43287523), 43286770 (досильний 43287531), 43289230), акти наданих послуг: №111 від 17.02.2023, №118 від 20.02.2023, № 126 23.02.2023, №143 від 24.02.2023, №159 від 28.02.2023 та № 174 від 02.03.2023, рахунки на оплату: №111 від 17.02.2023, №118 від 20.02.2023, № 126 23.02.2023, №143 від 24.02.2023, №159 від 28.02.2023 та № 174 від 02.03.2023, платіжні інструкції №491 від 06.04.2023 на суму 1 000 000,00 грн та №502 від 10.04.2023 на суму 600 000,00 грн, акт звірки взаємних розрахунків за період: 14.02.2023 31.03.2023 між сторонами за договором №140223-01 від 14.02.2023, ордер серія СА №1048079 від 12.04.2023, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЧК №001243 від 16.12.2019, договір про надання правової допомоги №17-01 від 04.01.2021, платіжні інструкції: № 520 від 12.04.2023 на суму 600 000,00 грн, №535 від 20.04.2023 на суму 500 000,00 грн, №534 від 20.04.2023 на суму 500 000,00 грн, №593 від 11.05.2023 на суму 464 999,09 грн, № 592 від 11.05.2023 на суму 358 968,07 грн, №591 від 11.05.2023 на суму 366 072,08 грн, №596 від 11.05.2023 на суму 202 317,60 грн, № 595 від 11.05.2023 на суму 483 739,04 грн та № 594 від 11.05.2023 на суму 467 663,09 грн.

Перелік доказів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позовної заяви, (копії): виписка з ЄДРЮОФОПГО відносно відповідача, статут ТОВ "АГРОФІРМА ХЛІБОДАР", витяг із інтернетсайту АТ «Укрпошта» щодо отримання поштового направлення №883, платіжні інструкції №491 від 06.04.2023 на суму 1 000 000,00 грн, №502 від 10.04.2023 на суму 600 000,00 грн, № 520 від 12.04.2023 на суму 600 000,00 грн, №535 від 20.04.2023 на суму 500 000,00 грн, №534 від 20.04.2023 на суму 500 000,00 грн, №593 від 11.05.2023 на суму 464 999,09 грн, № 592 від 11.05.2023 року на суму 358 968,07 грн, №591 від 11.05.2023 на суму 366 072,08 грн, №596 від 11.05.2023 на суму 202 317,60 грн, № 595 від 11.05.2023 на суму 483 739,04 грн та № 594 від 11.05.2023 на суму 467 663,09 грн, протокол №7-10 зборів учасників ТОВ "АГРОФІРМА ХЛІБОДАР".

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Колегія суддів зазначає, що оскільки рішення місцевого господарського суду в частині закриття провадження у справі, в частині 3% річних у розмірі 24 415,51 грн, інфляційних втрат у розмірі 89 916, 39 грн., пені у розмірі 406 925,30 грн., в частині відмови у задоволенні вимоги позивача про зазначення в рішенні суду про нарахування 3% річних до моменту виконання рішення суду не оскаржується в апеляційному порядку, судове рішення в цих частинах не переглядається.

Колегія суддів переглядає оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені.

Позивачем відповідно до п. 5.5 договору здійснено розрахунок пені (406 925,30 грн) за прострочення здійснення оплати за надані послуги (розрахунок в матеріалах справи, а. с. 100 - 106).

Відповідно до відзиву на позовну заяву відповідач не заперечував проти вимог про стягнення 83 156,38 грн інфляційних збитків та 18 495,62 грн 3 % річних, при цьому він просив зменшити розмір пені на 90 %.

Перевіривши за допомогою калькулятора інформаційно-правової системи "Ліга 360" надані позивачем розрахунки пені у розмірі 406 925,30 грн, колегією суддів встановлено, що такий розрахунок є арифметично вірним, обґрунтованим та відповідає вимогам законодавства.

Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 406 925,30 грн пені.

В свою чергу, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні клопотання про зменшення розміру пені на 90%, з чим повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі.

За частинами 1, 2 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Так, відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають значення.

Згідно з частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналіз приписів статей 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен, зокрема, об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та інше. При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

У той же час зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 року в справі № 904/4685/18, від 21.11.2019 року в справі № 916/553/19.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків. При цьому слід враховувати, що правила частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Отже, наявність обставин, які мають істотне значення при вирішенні питання про зменшення розміру санкцій, вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації.

Слід враховувати, що сторони укладаючи договір погодили усі його істотні умови. Відтак відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором, погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань (пеня).

Колегією суддів враховується позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 10.04.2019 № 390/34/17, відповідно до якої добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто в схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідач у відзиві посилається на те, що відсутнє було досудове врегулювання спору.

З приводу даного питання колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ГПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії або позову.

Згідно зі ст. 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Частина 8 Конституції України гарантує звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції, яка має найвищу юридичну силу та норми якої мають пряму дію.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 р. у справі № 1-2/2002 за конституційним зверненням ТОВ «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) вказано, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, Конституційний Суд України дійшов висновку, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Відповідно до ст. 150 Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Варто зауважити, що висновки щодо необов`язкового досудового врегулювання, викладені у рішенні Конституційного Суду України є актуальним й по сьогоднішній день, їх активно застосовує Верховний Суд у своїх рішеннях.

Так, в постанові від 08.02.2022 у справі № 910/6840/21 Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду зазначає, що учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду. У разі необхідності відшкодування збитків або застосування інших санкцій суб`єкт господарювання чи інша юридична особа - учасник господарських відносин, чиї права або законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав або інтересів має право звернутися до нього з письмовою претензією, якщо інше не встановлено законом (ч.ч. 1, 2 ст. 222 ГК України).

Сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову (ст. 19 ГПК України).

Отже, Господарський кодекс України визначає звернення з письмовою претензією як захід досудового врегулювання спору виключно правом (а не обов`язком) учасника господарських відносин.

При цьому, в діях позивача не вбачається суперечливої поведінки, адже відповідно до позовної заяви та наданих розрахунків пені, він вказує початок прострочення заборгованості з посиланням на факт відвантаження, а не з обов`язком попередньої оплати (50%, не пізніше ніж за 3 робочих дні до початку перевезення вантажу).

Також колегія суддів звертає увагу, що першим платежем на погашення заборгованості за договором було здійснено відповідачем 06.04.2023 (платіжна інструкція № 491), тоді як прострочення з оплати за надані послуги почало рахуватися ще з 23.02.2023. Тобто, відповідач лише через місяць почав здійснювати погашення заборгованості, коли мав це зробити не пізніше 3 робочих днів з від дати відвантаження та надання товариством документів.

З приводу посилання відповідача на те, що йому не було надано рахунків на 50% попередньої оплати послуг, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що, хоча в договорі й зазначено, що замовник оплачує послуги виконавця шляхом здійснення попередньої оплати у розмірі 50% на підставі рахунку, однак обов`язок відповідача оплатити надані послуги виникає в силу закону та не залежить від факту виставлення позивачем рахунку на оплату.

Крім того, за своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за поставлений товар, надані послуги чи виконані роботи, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити вартість наданих послуг

Дана позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.04.2020 р. у справі № 915/641/19.

Колегія судів критично відноситься до посилання відповідача на те, що позивачем при подачі позову не було враховано деяких проплат. Колегія суддів зазначає, що ТОВ «ГРЕЙНСВАРД» вказав основну заборгованість у розмірі 3 943 758,97 грн станом на 12.04.2023 з урахуванням сплачених сум 06.04.2023 та 10.04.2023 (1 600 000,00 грн). Доказ того, що на момент подачі позову сума коштів у розмірі 600 000,00 грн (платіжна інструкція №520 від 12.04.2023) була зарахована на розрахунковий рахунок позивача в матеріалах справи відсутній.

Посилання відповідача на воєнний стан, війну та військові дії на території України не є підставою для несплати грошових коштів за зобов`язаннями, котрі виникли з даного договору (оскільки обидві сторони здійснюють свою діяльність під час воєнного стану та розуміють ризики такої діяльності в такий період). Зловживання правами під час воєнного стану не допускається. Отже, введення військового стану, на думку суду, не є обставиною, з якою закон пов`язує можливість зменшення неустойки.

Крім того, ризик погіршення умов господарювання є ординарним явищем. Ризик є однією із ознак підприємництва: згідно ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Більш того, принцип комерційного розрахунку та власного комерційного ризику є одним із принципів господарської діяльності (ст. 44 ГК України). Отже складнощі, які виникли у відповідача із виконанням спірного договору охоплюються його (відповідача) підприємницьким ризиком. Тому, у суду немає правових підстав перекладати комерційний ризик відповідача на позивача, шляхом звільнення позивача від виконання прийнятих на себе обов`язків за договором.

З приводу посилання відповідача на те, що позивачем не надано доказів про спричинення йому шкоди та понесення додаткових збитків/витрат колегія суддів зазначає, що Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що стягнення збитків є окремою грошовою вимогою і може не заявлятися кредитором, оскільки це вимагає доведення їх складу та розміру з боку кредитора, тоді як для стягнення штрафних санкцій кредитору потрібно довести лише факт прострочення, а заперечення вини покладається на боржника (постанови Верховного Суду від 31.03.2020 у справі №910/8698/19 та від 14.07.2021 у справі №916/878/20).

При цьому, на позивача у справі не покладається обов`язок з доведення (доказування) спричинення йому матеріальної або іншої шкоди внаслідок несвоєчасного виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань. Тобто, при стягненні неустойки шкода кредитору, завдана порушенням зобов`язання, презюмуються (її не треба доводити) і компенсується за рахунок неустойки (постанова Верховного Суду від 14.07.2021 у справі №916/878/20).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.02.2023 року в справі № 914/3203/21.

Колегія суддів зазначає, що розмір пені, який підлягає стягненню з відповідача в даній справі, становить 406 925,30 грн та складає 10,32 % від суми основного боргу. А отже, їх зменшення явно не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.

Підсумовуючи все наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення пені на 90%.

Зважаючи на те, що зміст і доводи апеляційної скарги щодо зменшення розміру пені є ідентичні доводам, викладеним у відзиві на позов, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

З огляду на викладене, враховуючи, що місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, а також те, що доводи апелянта не є підставою скасування рішення суду, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ТОВ "АГРОФІРМА "ХЛІБОДАР" (вх. № 2475П/1) на рішення господарського суду Полтавської області від 24.10.2023 у справі № 917/612/23 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 24.10.2023 у справі № 917/612/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 22.12.2023.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя Н.В. Гребенюк

Суддя О.В. Плахов