УХВАЛА

м. Київ

27.12.2023Справа № 910/14214/22

Господарський суд міста Києва у складі: головуючий - суддя Лиськов М.О.,

при секретарі судового засідання Осьмаку Ю.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича

про визначення частки майна боржника

у справі №910/14214/22

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг"

(вул. Ярославів Вал, буд. 13/2, літера Б, м. Київ, 01054; ідентифікаційний код 33880354)

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Оксі Рент"

(вул. Пироговського, буд. 19, корп. 4, м. Київ, 03110; ідентифікаційний код 43400158)

2) Фізичної особи-підприємця Вовк Олександра Михайловича

( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )

3) Товариства з обмеженою відповідальністю "Оксі Таксі"

(вул. Пироговського, буд. 19, корп. 4, м. Київ, 03110; ідентифікаційний код 40300986)

про стягнення 214 322,28 грн.

За участі представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

ВСТАНОВИВ:

На розгляді у Господарському суді перебувала справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оксі Рент", Товариства з обмеженою відповідальністю "Оксі Таксі" та до Фізичної особи-підприємця Вовк Олександра Михайловича стягнення з відповідачів як солідарних боржників заборгованості за договором фінансового лізингу № 210915-30/ФЛ-Ю-А від 15.09.2021 у розмірі 214 322,28 грн.

13.12.2023 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича надійшло подання про визначення частки майна боржника Фізичної особи-підприємця Вовк Олександра Михайловича.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.12.2023 подання приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича призначено до розгляду на 27.12.2023.

У судове засідання 27.12.2023 з`явився представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Бест Лізинг" та представник Фізичної особи-підприємця Вовк Олександра Михайловича, надали пояснення по суті подання приватного виконавця. У судове засідання 27.12.2023 приватний виконавець не з`явився.

Розглянувши матеріали подання приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича, повно та об`єктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд вирішив відмовити у його задоволенні, виходячи з наступного.

Виконавець зазначає, що за загальним правилом ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Таким чином, визначення частки майна у спільному майні подружжя не є спором про право та підлягає вирішенню в порядку здійснення виконання рішення суду згідно із ст. 335 ГПК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 48 закону України "Про виконавче провадження", стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, покладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі, якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Виконавець зазначає, що у період здійснення виконавчого провадження приватним виконавцем було здійснено всі можливі та необхідні дії, пов`язані з виконанням рішення суду, проте таке виконання унеможливлюється внаслідок ігнорування боржником законних вимог державного виконавця та вчиненням ним дій (бездіяльності), які спрямовані на ухилення від виконання рішення суду, що зумовило необхідність у зверненні стягнення на майно боржника, яким він володіє на праві спільної сумісної власності та яке перебуває в інших осіб, а саме: нежитлові приміщення № 1-17 (групи приміщень № 170) літ. «А» 2-го поверху, реєстраційний номер нерухомого майна № 000, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , які за час шлюбу набуто дружиною боржника ОСОБА_1 та зареєстровано за останньою на праві приватної власності.

Відповідно до положень ст. 335 Господарського процесуального кодексу України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Статтею 326 ГПК України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина 1 статті 327 ГПК України).

За приписами статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду". У рішенні від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої параграфом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини та громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Аналогічна правова позиція була висловлена Конституційним Судом України у рішеннях від 13.12.2012 у справі № 18-рп/2012, від 25.04.2012 у справі № 11-рп/2012 та від 30.06.2009 у справі № 16-рп/2009.

Обґрунтовуючи подання приватний виконавець вказує, що ним встановлено, що Вовк О.М. перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянкою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_2 , згідно Актового запису про шлюб №5 вії 18.05.2016.

Також Приватним виконавцем, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 352447416 від 31.10.2023, встановлено, що за час перебування у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу №970 від 04.06.2020. посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скляр О.С., дружина боржника - ОСОБА_1 набула у власність нерухоме майно - нежитлові приміщення № 1-17 (групи приміщень N? 170) літ. «А» 2-го поверху, реєстраційний номер нерухомого майна № 000, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 52518925 від 04.06.2020. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 353628598 від 08.11.2023 встановлено, що зазначений об`єкт нерухомого майна не вибував з власності дружини боржника та знаходиться в її власності. Майне не перебуває в іпотеці, заставі чи під будь-яким іншим обтяженням.

Водночас, із заперечень Вовк О.М. судом встановлено, що 16 червня 2016 року Вовк О.М. та ОСОБА_1 уклали шлюбний договір, який укладено у присутності та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. та зареєстровано у реєстрі за №1125.

З умов казаного Договору вбачається, що укладаючи Шлюбний договір, Вовк О.М. та ОСОБА_1 (далі - Подружжя) дійшли згоди пре непоширення на майно (рухоме та нерухоме), придбане нами за час шлюбу (до реєстрації шлюбу) положень статті 60 Сімейного кодексу України і що таке майно вважатиметься особистою приватною власністю того, на чиє ім`я воно буде придбане та/або зареєстровано.

Доказом належності майна на праві особистої приватної власності відповідному члену Подружжя є цей Шлюбний договір.

Також Подружжя домовилось, що будь-які зобов`язання за договорами позики, кредитними договорами, іншими договорами, правочинами є особистими зобов`язаннями того з Подружжя, хто є стороною таких договорів, (пункт 1.2. Шлюбного договору, копія надається).

З моменту укладення Шлюбного договору зміни до нього Подружжям не вносились, Подружжя від Шлюбного договору не відмовлялось, на момент розгляду Судом подання Приватного виконавця Подружжя перебуває у шлюбі та Шлюбний Договір є чинним та дійсним.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За загальним підходом, закріпленим у статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 60 Сімейного кодексу України містить презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям (ч. 1 ст. 92 СК України).

Шлюбним договором може бути визначений правовий режим майна (ч.ч. 1,2 ст. 97 СК України).

Окрім того, боржник Вовк О.М. вказує, що Стягувачу на момент укладення договорів лізингу (2021, 2022 роки) було відомо про існування Шлюбного договору, витяг з нього було надано всім сторонам, про що зроблено відмітку у договорі поруки, укладеному між ТОВ «БЕСТ ЛІЗИНГ», ФОП Вовк Олександр Михайлович та ТОВ «ОКСІ РЕНТ» (ТОВ "ОАЗІС ПАРК").

Враховуючи умови Шлюбного договору, нежитлові приміщення №1-17 (групи приміщень №1 70) літ. «А» 2-го поверху, загальною площею 170,1 кв.м., реєстраційний номер нерухомого майна №000, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 є виключно майном ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 . Дане майно не є спільною власністю Подружжя.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.10.2020 у справі №2-24/494-2009 наголосила, що виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження.

Зі змісту Закону України "Про виконавче провадження" вбачаються можливими дії виконавця, спрямовані на виконання обов`язку боржника, наявність якого встановлена рішенням суду або іншого уповноваженого органу, перед стягувачем, причому за рахунок боржника. Виконання такого рішення за боржника виконавцем неможливе в разі відсутності майна в боржника, або в разі відсутності в боржника юридичної чи фактичної можливості самостійно вчинити на користь стягувача певні дії. Отже, виконавець виконує за боржника його обов`язок перед стягувачем лише в разі, коли боржник має юридичну і фактичну можливість самостійно виконати свій обов`язок, але через дефект волі не виконує його. У зв`язку із цим здатність боржника своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки обмежується, зокрема, шляхом накладення арешту на кошти і майно боржника. Натомість виконавець своїми діями створює юридичні наслідки для боржника. При цьому виконавець не має власного юридичного інтересу у створенні таких наслідків у правовідносинах зі стягувачем чи іншими особами під час виконання рішення за боржника.

Тому спір про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, є спором між боржником і іншими співвласниками майна, який має розглядатися відповідним судом з дотриманням правил, зокрема, предметної та суб`єктної юрисдикції.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Розглянувши матеріали подання державного виконавця, суд дійшов висновку відсутність підстав для визначення у даному випадку частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, за правилами ст. 335 ГПК України, тож у задоволенні подання належить відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 234, 235, 335, 338 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. В задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Скрипника Володимира Леонідовича про визначення частки майна боржника у справі №910/14214/22 відмовити.

2. Ухвала набирає законної сили 27.12.2023 та її може бути оскаржено в порядку та строк, встановлені ст. ст. 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено та підписано 27.12.2023

Суддя М.О. Лиськов