ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" грудня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/2091/22(916/4036/23)
Господарський суд Одеської області у складі судді Грабован Л.І.,

за участі секретаря судового засідання Большакова В.А.

дослідивши матеріали справи

за позовом: Головного управління ДПС в Одеській області

до відповідачів:1) фізичної особи-підприємця Мікрюкової Тетяни Михайлівни (

АДРЕСА_1 )

2) ОСОБА_1 (

АДРЕСА_1 )

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача фізичної особи-підприємця Мікрюкової Тетяни Михайлівни: керуючого реалізацією арбітражного керуючого Григоренка Юрія Сергійовича

про визнання недійсним договір позики

у відкритому судовому засіданні за участю

представників сторін (до оголошеної перерви у судовому засіданні):

від позивача: Реут Ю.В., Майстренко П.С.;

від відповідача 1): Мойсеєнко Р.М.;

від відповідача 2): не з`явився;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача фізичної особи-підприємця Мікрюкової Тетяни Михайлівни: не з`явився.

Встановив:

Позивач звернувся із позовною заявою, сформованою в системі "Електронний суд" 13.09.2023р. (вх. №4579/23 від 13.09.2023р.), про визнання недійсним договору позики від 15.01.2019р., згідного якого ОСОБА_1 передав, а Мікрюкова Тетяна Михайлівна прийняла у власність грошову суму у розмірі 200 000 дол. США.

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач вважає договір позики від 15.01.2019р., згідно якого ОСОБА_1 передав, а Мікрюкова Тетяна Михайлівна прийняла у власність грошову суму у розмірі 200 000 дол. США фіктивним та таким, що підлягає визнанню недійсним, виходячи з наступного. У податковій декларації про майновий стан і доходи ФОП Мікрюкової Тетяни Михайлівни за 2019р. та декларації про майновий стан і доходи Мікрюкової Тетяни Михайлівни за 2019р. сума, що нібито була отримана нею згідно договору позики, не відображена; інші декларації, де були б відображені нібито отримані боржником грошові кошти згідно договору позики, не подавались. ОСОБА_1 податкові декларації про майновий стан і доходи, що могли б підтвердити значні доходи та можливість надати грошові кошти, зазначені у договорі позики, не подавались. Відсутні відомості щодо відчуження ОСОБА_1 майна, що могло б слугувати джерелом надходження грошових коштів, зазначених у договорі позики

У заяві з грошовими вимогами ОСОБА_1 до боржника та прикладених документах невірно вказано р.н.о.к.п.п. ОСОБА_1 - НОМЕР_1 замість НОМЕР_2 . При цьому код невірно вказується у всіх документах, що нібито укладались на протязі майже 4 років - з 15.01.2019р. по 26.10.2022р. Вказане може свідчити що усі документи: заява з грошовими вимогами до боржника від 26.10.2022, договір позики від 15.01.2019, розписка про отримання грошових коштів від 15.01.2019, претензія щодо повернення грошових коштів за договором позики від 01.08.2022, відповідь на претензію від 10.08.2022 насправді укладались одночасно і з метою створення доказів нібито наявності кредиторських вимог. До подання заяви з грошовими вимогами до боржника 26.10.2022 відсутні дані з інших джерел про укладання договору позики. Так, відсутні дані щодо звернення сторін договору позики до суду у порядку цивільного судочинства, медіації, тощо.

Позивач посилається на положення ст.ст. 202, 203, 215, 234, 236 ЦК України, правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду у справі №902/221/22 від 01.03.2023р.

Відповідачі

Мікрюковою Тетяною Михайлівною надано відзив на позовну заяву від 10.10.2023р. (вх. №36305/23 від 13.10.2023р.), в якому просить відмовити в повному обсязі у задоволенні позову Головного управління ДПС в Одеській області про визнання недійсним договору позики від 15.01.2019р. В рамках процедури банкрутства Мікрюкової Тетяни Михайлівни були заявлені кредиторські вимоги ОСОБА_1 , Головним управлінням ДПС в Одеській області та АТ «Приватбанк», які визнані та не оспорювані Мікрюковою Тетяною Михайлівною . Ухвалою суду від 27.02.2023р. визнано грошові вимоги ОСОБА_1 , під час розгляду яких представники податкового органу не заявили жодних вимог. Податковий орган пропустивши строки оскарження вказаної ухвали суду, подає позов про визнання недійсним договору позики від 15.01.2019р., чим фактично оскаржує кредиторські вимоги ОСОБА_1 , строк на оскарження яких було пропущено. Податковий орган не наводить жодних пояснень чому ним не було здійснено оскарження ухвали від 27.02.2023р.

Посилаючись на положення ст.ст. 164, 165 ПК України, відповідач зазначає, що основна сума позики та поворотної фінансової допомоги, що отримується фізичною особою на підставі укладеного договору, протягом дії такого договору не є об`єктом (базою) оподаткування на доходи фізичних осіб і військовим збором та не відображається у річній податковій декларації про майновий стан і доходи, а тому Мікрюковою Тетяною Михайлівною не було відображаено отримані в борг кошти, так як вони не є доходом в розумінні ПК України. Мікрюковій Тетяні Михайлівні не відомо з яких підстав ОСОБА_1 не подавалися податкові декларації та чи зобов`язаний він їх подавати; податковий орган не вказав чи існували у ОСОБА_1 обов`язкові підстави для подання податкових декларацій. Наявність чи відсутність дій щодо відчуження/продажу майна жодним чином не підтверджують фіктивність договору позики. Після аналізу документації було встановлено наявність технічної помилки у договорі позики, яка не може слугувати підставою для визнання договору недійсним. Відповідач вказує про проведення досудового врегулювання та на правлення на її адресу претензії; відсутність судових спорів жодним чином не може характеризувати договір позики як фіктивний, оскільки судовий спір це тільки фактично судовий механізм виконання договору, який може бути застосований у певний проміжок часу (строк позовної давності).

Відповідач зазначає, що наведені позивачем ознаки фіктивності договору позики від 15.01.2019р. є надуманими та не підкріплені доказовою особою; договір позики від 15.01.2019р. є реальним та дійсним, оскільки в його рамках Мікрюкова Тетяна Михайлівна отримала грошові кошти, однак не повернула у передбачені строки, що визнається і не оспорюється останньою.

ОСОБА_1 надано відзив від 11.10.2023р. (вх. №36322/23 від 13.10.2023р.) на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову Головного управління ДПС в Одеській області про визнання недійсним договору позики від 15.01.2019р. у повному обсязі. Головне управління ДПС в Одеській області у випадку непогодження з заявленими кредиторськими вимогами ОСОБА_1 , які були затверджені ухвалою суду, мало право звернутися з апеляційною скаргою стосовно скасування ухвали, однак цього зроблено не було. Під час судового розгляду заявлених вимог ОСОБА_1 представник податкового органу не надав жодних заперечень стосовних підстав для відмови у задоволенні його вимог чи їх необґрунтованості, незаконності або ж фіктивності чи фраудатності. Головне управління ДПС в Одеській області не оскаржило ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.07.2023р., якою визнано грошові (кредиторські) вимоги ОСОБА_1 до Мікрюкової Тетяни Михайлівни та судом було перевірено дійсність та законність укладення договору позики від 15.01.2019р., при цьому позивач подає позов про визнання недійсним вищевказаного договору позики, що фактично говорить про оскарження Головним управлінням ДПС в Одеській області кредиторських вимог ОСОБА_1 , які не були оскаржені/спростовані позивачем, до їх затвердження судом.

Посилаючись на постанову КГС ВС від 02.06.2021р. у справі №904/7905/16, відповідач вказує, що оспорюваний договір позики було укладено 15.01.2019р., а тому необхідно застосувати положення ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а не ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства. У зв`язку з тим, що оспорюваний договір позики не потрапляє в період, передбачений ст. 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не може бути визнаний недійсним із зазначених в ній підстав. ОСОБА_1 не несе відповідальність та не може впливати на дії боржника в частині заповнення нею необхідної інформації у звітних чи інших документах. Відповідач зазначає, що враховуючи той факт, що грошові кошти, отримані боржником підлягають поверненню, вони не можуть включатися в дохід і декларант не повинен про них зазначати; обов`язок із зазначення кредитних коштів у податковій декларації виникає у випадку прощення боргу, тоді вказані кошти враховуються в дохід.

Посилаючись на ст.ст. 168, 170, 177, 178, 179 ПК України, відповідач вказує, що у нього відсутній обов`язок подавати податкові декларації про майновий стан та доходи, оскільки він не підпадає під зазначені випадки. Відсутність чи наявність нерухомого майна, його відчуження чи набуття не може слугувати підставою визнання укладеного договору позики фіктивним; наявність технічної документації описки у боргових документах не може слугувати підставою визнання недійсним договору позики.

З моменту виникнення заборгованості за договором позики пройшов незначний проміжок часу, що не викликало потреби у зверненні до суду, однак враховуючи те, що відносно Мікрюкової Тетяни Михайлівни було відкрито процедуру банкрутства та з метою виконання норм чинного законодавства ОСОБА_1 звернувся із відповідною заявою з кредиторськими вимогами в рамках процедури банкрутства. ОСОБА_1 були вчинені дії досудового врегулювання спору, при цьому відсутність судового спору між ОСОБА_1 і Мікрюковою Тетяною Михайлівною не можу слугувати жодним чином як підстава, яка підтверджує фіктивність оспорюваного договору.

Головне управління ДПС в Одеській області наводить підстави, які жодним чином не підтверджують фіктивність (недійсність) договору позики від 15.01.2019р.; всі доводи позивача грунтуються тільки на припущеннях, без належної доказової бази, які навіть в сукупності не підтверджують його позиції.

Відповідач відмічає, що Головним управлінням ДПС в Одеській області не доведено, що оспорюваний договір позики є фіктивним та він відповідає ознакам фіктивності, що вищевказані; договір позики є реальним та таким, який спричинив виникнення цивільно-правових відносин між ОСОБА_1 та Мікрюковою Тетяною Михайлівною , які ним же і передбачені.

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача фізичної особи-підприємця Мікрюкової Тетяни Михайлівни керуючим реалізацією арбітражним керуючим Григоренком Юрієм Сергійовичем надано відзив на позовну заяву від 09.11.2023р. (вх. №4074/23 від 09.11.2023р.), в якому просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі. Посилаючись на ст. 202 ЦК України, керуючим реалізацією зазначено, що обидві сторони оскаржуваного правочину мають повну цивільну дієздатність; оскаржуваний правочин укладено у чіткій відповідності до законодавства України, а позивач не надав до суду жодних обґрунтувань, яку саме норму закону порушує укладення даного правочину; правочин було укладено у письмовій формі, як того вимагає Цивільний кодекс України; відповідачами не тільки було укладено відповідний договір позики, а і надано розписку про отримання однією стороною правочину від іншої відповідних грошових коштів; позивачем не було надано жодного доказу того, що на момент укладення оскаржуваного правочину не було єдності сторін, а правочин укладався внаслідок насильства, обману, помилки, збігу тяжких обставин, тобто коли воля сторони відсутня взагалі або є спотворена; стороною позивача не надано жодних доказів того, що зазначений оскаржуваний правочин укладався без мети настання юридичних наслідків. Посилаючись на ст. 234 ЦК України, керуючий реалізацією вказує, що позивачем не доведено, що ОСОБА_1 , вчинивши правочин, не розраховував на те, що Мікрюкова Тетяна Михайлівна поверне борг і що він укладав його умисно, маючі інші цілі, ніж передбачені договором, тобто не повернення боргу, а щось інше.

Із ухвали Господарського суду Одеської області від 27.02.2023р. по справі №916/2091/22 вбачається, що вимоги ОСОБА_1 за документами, на які посилається позивач, вже судом розглядалися разом з позовними вимогами позивача; у позивача жодним чином не виникало питання щодо документів відповідача ОСОБА_1 . Тобто, з 27.02.2023р. по дату подачі цього позову у позивач не виникало питань щодо фіктивності договору позики.

Рух справи

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.09.2023р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №916/4036/23; клопотання позивача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження задоволено; ухвалено розглядати справу №916/4036/23 за правилами Господарського процесуального кодексу України в порядку загального позовного провадження в межах справи про неплатоспроможність №916/2091/22; залучено керуючого реалізацією арбітражного керуючого Григоренка Юрія Сергійовича до участі у справі №916/2091/22 (916/4036/23) у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача фізичної особи-підприємця Мікрюкової Тетяни Михайлівни.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.11.2023р. закрито підготовче провадження у справі № 916/2091/22 (916/4036/23); призначено справу №916/2091/22 (916/4036/23) до судового розгляду по суті в засіданні суду на 13.12.2023р. о 14 год. 00 хв.

Однак, судове засідання 13.12.2023р. не відбулося у зв`язку з тим, що 30.11.2023р. призупинено роботу в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» господарського суду Одеської області внаслідок несанкціонованого втручання в роботу інформаційних (автоматизованих), електронних комунікаційних мереж і ресурсів суду, що сталася внаслідок хакерської атаки, про що свідчать акти від 30.11.2023р., 01.12.2023р. за підписом керівника апарату суду, начальника статистичного відділу, завідувача сектору адміністрування бази даних та наказ від 30.11.2023р. №56 за підписом керівника апарату суду.

У зв`язку з чим фіксування судового засідання не було можливим, оскільки останнє здійснюється за допомогою звукозаписувального технічного засобу та підписаний протокол судового засідання, переноситься (передається, імпортується) до комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» у відповідності до ст. 222 ГПК України та п. 54 ч. 3 Підсистема відеоконференцзв`язку розділу III. Порядок функціонування окремих підсистем (модулів) ЄСІТС Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого Рішення Вищої ради правосуддя 17.08.2021р. №1845/0/15-21.

Наказом від 07.12.2023р. №46 голови Господарського суду Одеської області відновлено роботу в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» та електронній комп`ютерній мережі суду з 08.12.2023р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 14.12.2023р. призначено судове засідання на 20.12.2023р.

Тобто, справу розглянуто у розумний строк з врахуванням обставин вищевказаних обставин.

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача фізичної особи-підприємця Мікрюкової Тетяни Михайлівни керуючим реалізацією арбітражним керуючим Григоренком Юрієм Сергійовичем надано заяву від 19.12.2023р. (вх. №46218/23 від 19.12.2023р.) про здійснення судового розгляду за його відсутності.

Обставини, встановлені судом

15.01.2019р. між ОСОБА_1 (позикодавець) та Мікрюковою Тетяною Михайлівною (позичальник) був укладений договір позики, п. 1 якого передбачено, що позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв на момент підписання цього договору у власність грошову суму в розмірі 200 000 дол. США, і позичальник зобов`язується повернути позикодавцю в строк та на умовах, передбачених цим договором, позику в вищезазначеному розмірі. За домовленістю сторін вся сума позики надається позикодавцем у валюті - долар США та повертається позичальником у тій самій валюті - долар США. Позика може бути повернута позичальником у національній валюті виключно за комерційним курсом АТ КБ "Приватбанк" продажу долару США до гривні на день повернення позичальником частини або всієї суми позики.

П. 2 вказаного договору передбачено, що позичальник зобов`язується повернути отриману ним позику за даним договором позикодавцю в наступному порядку: першу частину позики в розмірі 100 000 дол. США у строк до 31.12.2021р.; другу частину позики в розмірі 100 000 дол. США у строк до 30.06.2022р.

Згідно п. 3 зазначеного договору сторони підтверджують, що позикодавець передав всю суму позики позичальнику, а позичальник отримав всю суму позики в розмірі 200 000 дол. США перед підписанням цього договору. Про факт отримання всієї суми позики за даним договором позичальник зобов`язаний написати заяву/розписку про отримання грошових коштів.

Відповідно до п. 9 вказаного договору за прострочення повернення позики (частини позики) позичальник виплачує позикодавцю пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу (простроченої суми позики) за кожен день прострочення. Сторони погодили, що суму пені позичальником може бути сплачено у національній валюті виключно за комерційним курсом АТ КБ "Приватбанк" продажу долару США до гривні на день сплати пені позичальником позикодавцю. Сторони домовилися, що строк позовної давності за цим договором щодо стягнення штрафних санкцій становить 24 місяців.

Згідно п. 11 зазначеного договору сторони домовилися, що строк позовної давності за цим договором становить 5 років.

П. 16 зазначеного договору передбачено, що умови позики, чинність правочину, порядок укладання договору позики та його правові наслідки, у тому числі (але не обмежуючись) - зміст ст.ст. 533, 625, 1046-1053 ЦК України учасникам цього правочину зрозумілі. За невиконання та/або неналежне виконання цього договору сторони несуть відповідальність згідно норм чинного законодавства України.

Відповідно до п. 17 вказаного договору цей договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Згідно розписки від 15.01.2019р. Мікрюкова Тетяна Михайлівна отримала 15.01.2019р. від ОСОБА_1 за договором позики від 15.01.2019р. позику у сумі 200 000 дол. США.

Ухвалою Господарського суду Одеської області по справі №916/2091/22 від 27.02.2023р. визнано грошові вимоги Головного управління ДПС в Одеській області до ОСОБА_1 в сумі 319 867, 91 грн. із задоволенням у першу чергу, в сумі 4 669 263, 07 грн. із задоволенням у другу чергу, в сумі 2 420 452, 05 грн. із задоволенням у третю чергу.

Ухвалою Господарського суду Одеської області по справі №916/2091/22 від 27.02.2023р. визнано частково грошові вимоги ОСОБА_1 до Мікрюкової Тетяни Михайлівни в сумі 7 131 720 грн. із задоволенням у другу чергу, в сумі 14 152 048, 20 грн. із задоволенням у третю чергу та в сумі 352 000 грн., які забезпечені заставою майна; в іншій частині грошові вимоги ОСОБА_1 до Мікрюкової Тетяни Михайлівни в сумі - відхилено.

Ухвалою попереднього засідання суду по справі №916/2091/22 від 27.02.2023р. визначено розмір та перелік усіх визнаних вимог для внесення керуючим реструктуризацією боржника до реєстру вимог кредиторів.

Норми права, що застосовуються судом. Висновки суду

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ч. 6 ст. 12 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

21.10.2019р. введено у дію Кодекс України з процедур банкрутства, згідно ч.2 Прикінцевих і Перехідних Положень якого, Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом втратив чинність з цього моменту.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі-ЦК України) передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ч.1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Ч. 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину визначає недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

У постанові від 30.01.2019 у справі № 911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Водночас будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у справі №405/1820/17 від 24.07.2019, №910/8357/18 від 28.11.2019).

Великою Палатою Верховного Суду викладено у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

З урахуванням наведеного, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки Головне управління ДПС в Одеській області є кредитором боржника, останнє виступає заінтересованою особою у визнанні оспорюваниз розписок недійсними.

Згідно статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, договір позики є двостороннім правочином. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, позикодавець та позичальник є сторонами договору позики. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц, що повністю відповідає усталеній правовій позиції, відображеній, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 18.03.2013 у справі № 6-63цс13.

Разом із цим, у справах про неплатоспроможність існує певна відмінність у розгляді та визнанні господарським судом грошових вимог кредиторів до боржника, що виникли на підставі боргової розписки, від вирішення спору у позовному провадженні про стягнення заборгованості за борговою розпискою.

Зазначена відмінність, серед іншого, полягає у тому, що визнання господарським судом вимог певного кредитора породжує відповідні правові наслідки, що впливають на права інших кредиторів цього боржника у процедурі неплатоспроможності. При цьому, у вказаній категорії справ існує ризик обопільної недобросовісної поведінки певного кредитора та боржника щодо створення фіктивної (неіснуючої, штучної) заборгованості останнього за борговою розпискою задля збільшення кількості голосів цього кредитора на зборах кредиторів та можливості впливу на саму процедуру неплатоспроможності фізичної особи, зокрема й у питанні формування та реалізації ліквідаційної маси боржника, що, у кінцевому результаті, впливатиме на обсяг задоволених вимог.

Беручи до уваги наведене, задля унеможливлення загрози визнання господарським судом фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, на кредитора-фізичну особу, як заявника грошових вимог на підставі боргової розписки, покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування у разі виникнення вмотивованих сумнівів сторін у справі про неплатоспроможність фізичної особи щодо обґрунтованості вимог такого кредитора.

Тож, у разі вмотивованих сумнівів інших кредиторів щодо реальності (дійсності) такої заборгованості, обґрунтування грошових вимог до боржника самим лише договором позики та/або борговою розпискою у справі про неплатоспроможність фізичної особи може бути недостатнім.

Необхідним, у такому випадку, може бути також документальне підтвердження джерел походження коштів, наданих фізичною особою-кредитором у позику фізичній особі-боржнику, подання інших додаткових доказів наявності між кредитором (позикодавцем) та боржником (позичальником) зобов`язальних правовідносин за відповідним договором позики.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 902/221/22.

Ця норма стосується розгляду заяв кредиторів у справах про неплатоспроможність фізичних осіб, а не позовних заяв.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 № 405/1820/17.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом про визнання правочину недійсним, позивач має довести наявність порушення спірним правочином його прав та охоронюваних законом інтересів, виходячи із заявлених підстав позову, а суд, вирішуючи питання про можливість спростування презумпції правомірності спірного правочину, має встановити не лише наявність підстав недійсності правочину, але й порушення прав позивача, визначити, яке саме право порушено, у чому полягає його порушення та чи відповідає порушене право заявленим підставам позову.

Ст. 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло").

За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочину боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (висновки, сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, від 02.10.2019 у справі №587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі №911/2129/17, від 19.11.2019 у справі №918/204/18).

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів. У цьому висновку Верховний Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 20.02.2020 у справі №922/719/16, від 28.09.2021 у справі №21/89б/2011(913/45/20), від 16.11.2022 у справі №44/38-б(910/16410/20), від 21.03.2023 у справі №910/18376/20(918/445/22).

Тобто, кредитор (кредитори) є тією зацікавленою особою у справі про банкрутство, який має право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, Господарського кодексу України чи інших законів, у межах справи про банкрутство і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника (правова позиція Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду (постанова від 24.11.2021 у справі №905/2030/19(905/2445/19)).

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання договору недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає її зовнішньому прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (такі правові висновки сформулювала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц).

Отже, при кваліфікації оспорюваного правочину як фіктивного судам необхідно встановити факт його вчинення для годиться (про людське око) обома сторонами, позаяк якщо одна зі сторін діяла лише для годиться, а інша намагалася досягти правового результату - такий правочин не можна визнати фіктивним.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц, що повністю відповідає усталеній правовій позиції, відображеній, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 18.03.2013 у справі №6-63цс13, а також у постановах Верховного Суду у справах №№604/1038/16-ц, 707/2606/16-ц, 143/280/17, 559/2587/19, 464/5314/17, 319/1669/16, 524/4946/16, 604/1038/16.

Згідно наведеної усталеної правової позиції боргова розписка підтверджує не лише факт укладення договору позики та погодження його умов між кредитором та боржником, а також вона засвідчує й безпосередньо факт отримання боржником від кредитора грошових коштів у певному розмірі або речей.

Втім, такий правовий висновок є застосовним у позовному провадженні, коли між кредитором та боржником за борговою розпискою існує відповідний спір, з метою вирішення якого сторона звертається із позовом до суду.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч.1, 2 ст.73, ч.ч.1, 3 ст.74 ГПК України).

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2 ст.76, ч.1 ст.77, ч.ч.1, 2 ст.79 ГПК України).

Як вбачається з матеріалів справи за умовами договору позики від 15.01.2019р. боржник отримала кошти від заявника в сумі 200 000 дол. США з терміном повернення першої частини позики в розмірі 100 000 дол. США у строк до 31.12.2021р. та з терміном повернення другої частини позики в розмірі 100 000 дол. США у строк до 30.06.2022р.; за умовами договору позики від 04.02.2019р. боржник отримала кошти від заявника в сумі 100 000 грн. з терміном повернення до 01.02.2022р.

Дослідивши всі обставини справи, суд зазначає, що для визнання зобов`язання таким, що вчинено фіктивно, закон вимагає наявність наступних умов: вина осіб, що проявляється у формі умислу, який спрямований на вчинення фіктивного договору; такий умисел повинен виникнути у сторін до моменту укладення договору; метою укладення такого договору є відсутність правових наслідків, обумовлених договором. Відсутність хоча б однієї з цих умов не дає підстав стверджувати, що зобов`язання вчинялося фіктивно.

Проте, позивачем не доведено наявність усіх умов для визнання спірного правочину фіктивним. В свою чергу, наявна в матеріалах справи розписка про отримання коштів за оспорюваним договором є належним доказом дійсного його виконання сторонами, а отже відсутні підстави для тверджень щодо фіктивності виконання зобов`язань за ним.

Щодо інших доводів позивача господарський суд зазначає, що вони не підтверджують фіктивність договору, оскільки наявність чи відсутність доходів у позикодавця за даними ДПС не може свідчити про те, що вказана позика не була укладена, а всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення, докази на підтвердження законності походження грошових коштів не встановлюють обставини, які позивачем заявляються як підстави для визнання недійсним договору та не зможуть підтвердити вчинення або не вчинення учасниками спору певних дій, що входять до предмета доказування.

Враховуючи встановлені обставини, зазначені положення діючого законодавства України і умови укладеного сторонами договору, не доведення позивачем наявності умов фіктивності договору позики, суд відмовляє у задоволенні позову

Судові витрати

Ст. 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судові витрати покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1.Відмовити повністю у задоволенні позову Головного управління ДПС в Одеській області до відповідачів фізичної особи-підприємця Мікрюкової Тетяни Михайлівни ( АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача фізичної особи-підприємця Мікрюкової Тетяни Михайлівни керуючого реалізацією арбітражного керуючого Григоренка Юрія Сергійовича про визнання недійсним договір позики.

2.Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у порядку ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено та підписано 22 грудня 2023р.

Копію рішення надіслати на електронну адресу: Головного управління ДПС в Одеській області (), арбітражного керуючого Григоренка Ю.С. ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), представника ОСОБА_1 Тельманшону М.С. ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), представника Мікрюкової Т.М. Мойсеєнко Р.М. ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Суддя Л.І. Грабован