ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"26" грудня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/3386/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу № 916/3386/23

за позовом: Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (01135, м. Київ, просп. Перемоги, буд. 14, ) в особі Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (68001, Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Праці, № 6, )

до відповідача: Державного підприємства «Державний проектно-вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту «Чорноморндіпроект» (65058, м. Одеса, просп. Шевченка, буд. 12, )

про стягнення 1 707,27 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Державного підприємства «Державний проектно-вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту «Чорноморндіпроект» про стягнення заборгованості за договором №90-А-808/210-В-ЧФ-21 від 25.10.2021 у розмірі 576 995,01 грн, 3% річних в сумі 1 707,27 грн, а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 6 945,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору №90-А-808/210-В-ЧФ-21 від 25.10.2021 в частині виконання робіт в повному обсязі, з огляду на що за ним рахується дебіторська заборгованість (залишок авансу) у розмірі 576995,01 грн.

Як стверджував позивач, на виконання пункту 3.1. договору замовником була здійснена попередня оплата (аванс) у розмірі 1 079 221,75 грн з ПДВ, проте відповідачем частково виконані та здані роботи, за фактом виконання яких сторонами оформлені Акти здавання-приймання виконаних робіт та проведена оплата за виконані роботи з урахуванням частки авансу.

Також, позивач зазначає, що листом від 14.12.2022 № П14-11/906 відповідач звернувся до позивача з питанням щодо розірвання договору у зв`язку з припиненням (реорганізацією) ДП «Чорноморндіпроект».

В подальшому, за фактом звернення відповідача та враховуючи дію воєнного стану в Україні, сторони уклали додаткову угоду № 1 від 30.12.2022 про розірвання договору № 210-В-ЧФ-21 від 25.10.2021, відповідно до умов якої сторони визнали факт наявності дебіторської заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 576995,01 грн з ПДВ та дійшли згоди, що вона підлягає поверненню на рахунок Чорноморської філії ДП.

Проте, за ствердженням позивача, станом на 07.08.2023 кошти на його рахунок не надійшли, у зв`язку з чим, з метою досудового врегулювання спору, позивач звертався до відповідача з вимогами щодо сплати коштів, однак останній вказаних вимог не виконав та кошти не повернув.

Окрім того, у зв`язку з порушенням відповідачем строків повернення коштів в розмірі 576995,01 грн, позивач нарахував до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 1707,27 грн.

Відповідач відзив на позов не надав, своїм правом на захист не скористався.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.08.2023 позовна заява вх.№ 3893/23 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.08.2023 було прийнято позовну заяву (вх.№3893/23 від 04.08.2023) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/3386/23. Справу № 916/3386/23 постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України без виклику сторін. Відповідачу запропоновано у відповідності до вимог ст. 165 ГПК України надати суду відзив на позов.

Крім того, роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду у строк визначений ч. 7 ст. 252 ГПК України з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до частини п`ятої статті 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Про судовий розгляд справи № 916/3386/23 сторони повідомлялись належним чином шляхом направлення ухвали суду від 09.08.2023 до електронних кабінетів учасників справи.

Ухвала про відкриття провадження у справі № 916/3386/23 від 09.08.2023 в електронному вигляді була доставлена до електронного кабінету ДП «Державний проектно-вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту «Чорноморндіпроект» 09.08.2023, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу (вих. № 916/3386/23/27287/23), яка наявна в матеріалах справи.

Відповідно до частини п`ятої статті 6 ГПК України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - ЄСІТС) в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про ЄСІТС та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в ЄСІТС, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою (частина сьома статті 6 ГПК України).

З 05.10.2021 офіційно розпочали функціонування три підсистеми (модулі) ЄСІТС: «Електронний кабінет», «Електронний суд» підсистема відеоконференцзв`язку, у зв`язку з чим відповідно до частини шостої статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в ЄСІТС в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в ЄСІТС в добровільному порядку.

Відповідно до пункту 17 глави 1 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС особам, які зареєстрували «Електронний кабінет», суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до «Електронного кабінету» таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Абзацом п`ятим пункту 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС передбачено, що особам, які не мають зареєстрованих «Електронних кабінетів», документи у передбачених цим пунктом випадках можуть надсилатися засобами підсистем ЄСІТС на адресу електронної пошти, вказану такими особами під час подання документів до суду.

Тобто чинним процесуальним законодавством передбачено два способи належного повідомлення сторони - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через «Електронний кабінет», у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 906/184/21.

Відтак, в силу положення пункту 2 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи, вважається днем вручення відповідачу ухвали суду про відкриття провадження у справі.

Отже, судом дотримані вимоги процесуального закону щодо належного та своєчасного повідомлення учасників про розгляд даної справи.

03.10.2023 до Господарського суду Одеської області надійшло клопотання Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (вх. № 34725/23) про часткове закриття провадження у справі, з якої вбачається, що ДП «Державний проектно-вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту «Чорноморндіпроект» сплатило ДП «Адміністрація морських портів України» 576 995,01 грн після відкриття провадження у справі № 916/3386/23, а відтак, позивач зазначив, що відсутній предмет спору в цій частині.

22.12.2023 ухвалою Господарського суду Одеської області постановлено внести виправлення у вступну частину ухвали Господарського суду Одеської області від 09.08.2023 року по справі № 916/3386/23 та позивача читати вірно як: Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

22.12.2023 ухвалою Господарського суду Одеської області закрито провадження у справі № 916/3386/23 в частині стягнення з Державного підприємства «Державний проектно-вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту «Чорноморндіпроект» на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» основної заборгованості в розмірі 576 995,01 грн та повернуто Державному підприємству «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області судовий збір в сумі 6 923 грн 94 коп.

Згідно з ч.ч.5, 7 ст. 252 ГПК України ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін від учасників справи до суду не надходило.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах «Савенкова проти України», no. 4469/07, від 02.05.2013, «Папазова та інші проти України», no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити «розумним», не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Разом з цим, на підставі Указів Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та №259/2022 від 14.03.2022, №133/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, №451/2023 від 26.07.2023, № 734/2023 від 06.11.2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» починаючи з 24.02.2022 на території України діє режим воєнного стану.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

За приписами ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

При цьому, статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами У країни може бути, змінено територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місце знаходження судів.

Отже, навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану конституційні права на судовий захист не можуть бути обмежені.

Відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Згідно з частиною 3 зазначеної статті судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Відповідно до ч.1 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

При цьому, суди повинні забезпечувати безпеку учасників судового провадження, запобігти створенню перешкод для реалізації ними права на судовий захист та визначених законом процесуальних прав в умовах воєнного стану, коли реалізація учасниками справи своїх прав і обов`язків є суттєво ускладненою. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.

З огляду на наведене, рішення у справі прийнято судом з урахуванням об`єктивних обставин та в умовах неможливості розгляду відповідного спору у визначений ст.248 Господарського процесуального кодексу України строк.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Таким чином, суд продемонстрував достатню старанність, щоб дозволити сторонам, які повинні знати про правила, що застосовуються до надіслання судових повідомлень учасникам справи, визначитися з провадженням у відкритій господарській справі та скористатись своїми правами і обов`язками, передбаченими статтями 42, 46 ГПК України, вважає їх повідомленими належним чином.

Отже, оскільки відповідач правом на подання заперечення щодо розгляду справи в спрощеному провадженні, а також відзиву на позов не скористався, враховуючи вжиті судом заходи із забезпечення повідомлення відповідача про розгляд судом справи № 916/3386/23, суд, зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, дійшов висновку в контексті гарантій ст. 6 ратифікованої Україною Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року щодо розумного строку розгляду справи, про необхідність розгляду справи по суті за наявними матеріалами.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

26.12.2023 судом було постановлено рішення в нарадчій кімнаті у відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, без його проголошення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

25.10.2021 між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» (адміністрація) в особі начальника Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України» та Державним підприємством «Державний проектно-вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту «Чорноморндіпроект» (підрядник) було укладено договір № 90А-808/210-В-ЧФ-21, відповідно до п. 1.1. якого підрядник зобов`язується на власний ризик та за оплату виконати проєктно-вишукувальні роботи по об`єкту: «Реконструкція операційної акваторії 1-го ковша Сухого лиману Чорноморської філії ДП «АМПУ» із збільшенням глибини до 15 м. Коригування», за завданням на проєктування (Додаток № 1, що є невід`ємною частиною договору) та забезпечити експертизу проєкту будівництва з отриманням позитивного експертного звіту експертної організації відповідно до Порядку затвердження проектів будівництва і проведення їх експертизи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.05.2011 № 560 (зі змінами), а замовник зобов`язується прийняти ці роботи та оплатити їх на умовах, викладених у цьому договорі.

Відповідно до п. 2.1. договору загальна вартість робіт за цим договором визначається зведеним кошторисом (Додаток № 2, що є невід`ємною частиною договору), згідно з ДСТУ БД.1.1.-7:2013 «Правила визначення вартості проєктно-вишукувальних робіт та експертизи проєктної документації на будівництво» та складає 3 597 405,83 грн. без ПДВ, крім того, ПДВ 20% 719 481,17 грн, всього за зведеним кошторисом 4 316 887,00 грн з ПДВ.

Замовник здійснює попередню оплату (аванс) у розмірі 25%, що складає 899 351,46 грн без ПДВ, крім того, ПДВ 20% 179 870,29 грн, всього з ПДВ 1 079 221,75 грн протягом 15-ти банківських днів з дати отримання від підрядника оригіналу належним чином оформленого рахунку, але не раніше дати затвердженого фінансового плану ДП «АМПУ» на відповідний календарний рік (Постанова Кабінету Міністрів України від 03.10.2012 № 899) та наявності в ньому витрат на фінансування робіт, що є предметом договору (відкладальна обставина згідно з ч. 1 ст. 212 Цивільного кодексу України) (п. 3.1. договору).

Згідно п. 3.2. договору, замовник здійснює оплату за виконані роботи по відповідному етапу у розмірі 80% з урахуванням сплаченої попередньої оплати (авансу) від вартості виконаних робіт, протягом 45 банківських днів з дня підписання акту здавання-приймання робіт, на підставі оригіналу належним чином оформленого рахунку підрядника. Залишок 20% підлягає оплаті після отримання від підрядника належним чином оформленої податкової накладної/рахунку коригування до податкової накладної в електронній формі та зареєстрованій в Єдиному реєстрі податкових накладних в порядку та строки, визначені податковим законодавством протягом 45 банківських днів з дня її отримання.

Пунктом 4.2. договору сторони передбачили, що підрядник, відповідно до п. 4.1. договору та календарного плану (Додаток № 3, що є невід`ємною частиною договору) надає замовнику підписаний акт здавання-приймання виконаних робіт у двох примірниках протягом 5 робочих днів з моменту закінчення робіт за відповідним етапом, а замовник приймає виконані роботи та їх результат.

Цей договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками, якщо такі є, у випадках, передбачених чинним законодавством України діє до 31.12.2022, а в частині здійснення розрахунків підрядником за виконані роботи, які було виконано в межах строку дії цього договору, до їх повного виконання зобов`язань (п. 11.1. договору).

Згідно п.11.2 договору, істотні умови договору можуть змінюватись шляхом укладання додаткових угод до договору у випадках, передбачених ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».

Додатками до договору, зокрема, є Завдання на проєктування (додаток № 1), Зведений кошторис (додаток № 2), Календарний план (додаток № 3).

Договір та додатки до нього підписані сторонами та скріплені відтисками круглих печаток господарюючих суб`єктів.

30.12.2022 між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» в особі начальника Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України» та Державним підприємством «Державний проектно-вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту «Чорноморндіпроект» укладено додаткову угоду № 1 про розірвання договору № 210-В-ЧФ-21 від 25.10.2021, відповідно до п. 1 якої, керуючись частиною 1 статті 652 Цивільного кодексу України, сторони дійшли згоди розірвати договір.

Пунктами 5, 7 додаткової угоди № 1 сторони визнали, що дебіторська заборгованість підрядника перед замовником складає 480829,18 грн без ПДВ, крім того ПДВ 96165,83 грн, всього 576995,01 грн з ПДВ. Зазначена у п. 5 цієї додаткової угоди № 1 сума дебіторської заборгованості підрядника перед замовником підлягає поверненню підрядником на рахунок замовника у строк до 01.07.2023.

23.06.2023 ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України» звернулось до ДП «Чорноморндіпроект» з листом № 1086/15-04-01/Вих, яким, враховуючи закінчення строків виконання грошового зобов`язання, просив відповідача перерахувати на розрахунковий рахунок суму попередньої оплати (авансу) в розмірі 576995,01 грн в строк до 01.07.2023.

У відповідь на вищевказаний лист позивача, ДП «Державний проектно-вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту «Чорноморндіпроект» листом № П14-11/637 від 30.06.2023 просило подовжити термін виконання грошових зобов`язань за додатковою угодою № 1 до договору № 90/1-808/210-В-ЧФ-21 від 25.10.2021 на 3 місяці, а саме до 01.10.2023.

За результатами розгляду листа № П14-11/637 від 30.06.2023 позивач повідомив відповідача листом № 1160/15-04-01/Вих від 05.07.2023, що його позиція не змінилась, в зв`язку з чим відсутні підстави для внесення змін до договору № 210-В-ЧФ-21 від 25.10.2021 в частині відтермінування строку виконання грошового зобов`язання з повернення авансового платежу в сумі 576995,01 грн.

Як вбачається з листа ДП «Державний проектно-вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту «Чорноморндіпроект» № П14-11/663 від 06.07.2023, відповідач повторно просив позивача подовжити термін виконання грошових зобов`язань за додатковою угодою № 1 до договору № 90/1-808/210-В-ЧФ-21 від 25.10.2021 на 3 місяці, а саме до 01.10.2023, у зв`язку з продовженням воєнного стану в Україні, складним фінансовим станом та затримкою реорганізації шляхом приєднання до ДП «АМПУ».

З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача був направлений лист № 1173/15-01-01/Вих від 07.07.2023, де з метою уникнення збільшення суми заборгованості за рахунок нарахування інфляційних втрат та 3% річних, позивач просив перерахувати на розрахунковий рахунок суму попередньої оплати (авансу) в розмірі 576995,01 грн до початку ведення позовної роботи з її примусового стягнення.

Так, судом встановлено, що ДП «Державний проектно-вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту «Чорноморндіпроект» перерахувало на розрахунковий рахунок позивача суму попередньої оплати (авансу) в розмірі 576995,01 грн згідно платіжної інструкції № 740 від 29.08.2023, що в подальшому стало підставою для закриття провадження в цій частині позову.

Вказані обставини стали підставою для нарахування позивачем до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 1707,27 грн, які відповідач у добровільному порядку не сплатив позивачу.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Частиною першою статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом частини першої статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з частиною першою статті 175 Господарського Кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.625 зазначеного кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч. 2 ст. 837 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 887 ЦК України за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов`язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити їх.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи підтверджено та судом встановлено, що спірні правовідносини сторін виникли з укладеного між ними договору, який за своєю правовою природою є договором підряду на виконання проектних робіт.

Суд встановив, що в даному випадку відносини між ДП «Державний проектно-вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту «Чорноморндіпроект» та Державним підприємством «АМПУ» в особі Чорноморської філії ДП «АМПУ» носять договірний характер, укладений між ними договір № 90А-808/210-В-ЧФ-21 від 25.10.2021 предметом судових розглядів не виступав та недійсним судом не визнавався.

Так, укладений між сторонами по справі договір є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ст. 204 Цивільного кодексу України укладений сторонами договір, як правочин є правомірним, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом, і його недійсність не була визнана судом, а тому зазначений договір в силу вимог ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами, і зобов`язання за ним мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

При розгляді справи № 916/3386/23 судом встановлені обставини щодо обов`язку повернення авансу відповідачем на користь позивача в строк до 01.07.2023, а також порушення вищевказаного обов`язку з повернення коштів та належного його виконання лише 29.08.2023.

Так, під час розгляду справи в суді судом встановлено, що відповідачем сума основного боргу в розмірі 576995,01 грн, яка позивачем зазначена в позовній заяві, сплачена в повному обсязі, що мало наслідком подання позивачем заяви про закриття провадження в цій частині позовних вимог.

Отже, приймаючи до уваги, що мало місце прострочення виконання зобов`язання з повернення авансу, що було встановлено в процесі розгляду справи та не заперечено відповідаче, суд вважає правомірними вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних, що є предметом розгляду даної справи.

В свою чергу згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних та інфляційних втрат не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі.

За своєю правовою природою 3% річних є мірою виключної відповідальності за прострочку виконання грошового зобов`язання у вигляді плати боржника за користування чужими грошовими коштами в період прострочки виконання ним грошового зобов`язання перед кредитором. Відтак, 3% річних та інфляційні нарахування не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та за користування утримуваними грошовими коштами за весь час прострочення в їх сплаті.

Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем термінів повернення попередньої оплати (авансу), суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано 3% річних. Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми 3% річних в розмірі 1707,27 грн. (за період прострочення з 03.07.2023 по 07.08.2023 на суму 576995,01 грн), судом встановлено, що розрахунок 3% річних було здійснено позивачем вірно, а тому суд доходить висновку, що зазначена позивачем до стягнення сума підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог, а саме: 1707,27 грн трьох процентів річних

Відтак, з відповідача підлягають стягненню 3% річних в розмірі 1707,27 грн.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді («Руїс Торіха проти Іспанії»).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами («Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті («Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Суд також бере до уваги позицію ЄСПЛ, зазначену у п.58. рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» в якому зазначено, що суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навивши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Згідно ж із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Оцінюючи надані сторонами докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ДП «Адміністрація морських портів України» в особі Чорноморської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація морського порту Чорноморськ) обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи те, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повній мірі, приймаючи до уваги повернення частини судового збору за клопотанням позивача, відшкодуванню відповідачем на користь позивача підлягають понесені останнім судові витрати у розмірі 20,49 грн судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства «Державний проектно-вишукувальний та науково-дослідний інститут морського транспорту «Чорноморндіпроект» (65058, м. Одеса, просп. Шевченка, буд. 12, ) на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (01135, м. Київ, просп. Перемоги, буд. 14, ) в особі Чорноморської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (68001, Одеська обл., м. Чорноморськ, вул. Праці, № 6, ) 3% річних в розмірі 1 707 (одна тисяча сімсот сім) грн 27 коп та витрати зі сплати судового збору в розмірі 20 (двадцять) грн 49 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст.241 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст.327 ГПК України.

Повний текст рішення складено 26 грудня 2023 р.

Суддя О.В. Цісельський