ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" грудня 2023 р. м. Київ Справа № 911/889/23

м. Київ, вул. С. Петлюри, буд. 16/108

Господарський суд Київської області

без виклику (повідомлення) сторін

Господарський суд Київської області, одноособово, у складі судді Саванчук С.О., розглянув матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Зузи Олександра Володимировича

АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ;

адреса для листування: АДРЕСА_2

до Фізичної особи-підприємця Чорногор Інни Василівни

АДРЕСА_3 , код РНОКПП НОМЕР_2

про стягнення вартості майна

Обставини справи:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява (вх. №773/23 від 27.03.2023) Фізичної особи-підприємця Зузи Олександра Володимировича до Фізичної особи-підприємця Чорногор Інни Василівни про стягнення вартості майна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не повернула майно, що надане їй у користування за договором суборенди №486543 від 25.05.2018 після припинення договору.

Судом перевірено позовну заяву і додані до неї документи на відповідність вимогам статей 162, 164, 172, частині 5 статті 174, статті 175 Господарського процесуального кодексу України та встановлена їх невідповідність вимогам пункту 5 частини 3 статті 162 та пункту 2 частини 1 статті 164 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.03.2023 позовну заяву (вх. №773/23 від 27.03.2023) залишено без руху та встановлено строк на усунення недоліків позовної заяви.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від позивача надійшла заява (вх. №7430/23 від 17.04.2023) про усунення недоліків на виконання вимог ухвали Господарського суду Київської області від 30.03.2023.

Судом встановлено, що позовна заява і додані до неї документи відповідають вимогам статей 162, 164, 172, частині 5 статті 174, статті 175 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.04.2023 прийнято позовну заяву (вх. №773/23 від 27.03.2023) Фізичної особи-підприємця Зузи Олександра Володимировича до Фізичної особи-підприємця Чорногор Інни Василівни про стягнення вартості майна до розгляду та відкрито провадження у справі №911/889/23, розгляд справи №911/889/23 призначено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

У зв`язку із розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписав рішення без його проголошення, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, відповідно до частин 4, 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України.

За результатами розгляду матеріалів справи, дослідження доказів та оцінки їх у сукупності, суд

встановив:

1. Правовідносини сторін

Між Фізичною особою-підприємцем Зузою Олександром Володимировичем (далі позивач) та Фізичною особою-підприємцем Чорногор Інною Василівною (далі відповідач) укладено договір суборенди № 486543 від 25.05.2018.

Відповідно до пункту 1.1. договору суборенди №486543 від 25.05.2018 орендодавець (позивач) передає, а суборендар (відповідач) приймає в строкове платне користування автоматичну кавоварку (обладнання), виключно для використання за цільовим призначенням, яке передбачає собою приготування кави торгової марки JACOBS. Пунктом 1.2. договору суборенди №486543 від 25.05.2018 передбачається, що специфікація, кількість та вартість обладнання зазначена в товарно-транспортній накладній (далі по тексту "ТТН") на передачу обладнання (додаток 2 до договору), що є невід`ємною частиною договору. Відповідно до договору суборенди №486543 від 25.05.2018 та додатків до нього, 25.05.2018 позивач передав відповідачу в строкове платне користування автоматичну кавоварку Bianchi Gaia Style (інвентарний номер 486543) вартістю 35000,00 грн.

Пунктом 6.1. договору суборенди №486543 від 25.05.2018 передбачається, що договір укладений на строк, визначений у додатку №1 та становить 1 рік. У цьому пункті також передбачається, що дія договору автоматично продовжується на кожний наступний рік, якщо цього і кожного відповідного наступного року одна із сторін не повідомить письмово іншу сторону про відсутність в неї намірів продовжувати дію договору.

2. Аргументи позивача

Позивач зазначає, що відповідно до пункту 6.1. договору суборенди №486543 від 25.05.2018 договір може бути припинений будь-якою стороною у будь-який час, шляхом надання іншій стороні письмового повідомлення про припинення, завіреного підписом та печаткою уповноваженого представника сторони, що припиняє, за 14 днів до дати припинення.

Позивач відзначає, що 19.03.2021 ним направлене відповідачу повідомлення про припинення договору з 02.04.2021, тобто за 14 днів до дати припинення, з вимогою повернути обладнання з суборенди.

Позивач зауважує, що відповідач відповіді на вимогу не надав, обладнання з суборенди не повернув, на зв`язок з позивачем не виходив.

Позивач зазначає, що пунктом 4.4. договору суборенди №486543 від 25.05.2018 передбачається, що в разі не повернення обладнання після 10 календарних діб з моменту закінчення або розірвання договору, суборендар сплачує вартість обладнання протягом 10 банківських днів та пеню, що дорівнює подвійній обліковій ставці НБУ від цієї суми додатково за кожний день затримки розрахунку. Позивач вважає, що кінцевою датою повернення вартості кавоварки є 12.04.2021. Додатково позивач зазначає, що укладаючи договір, відповідач взяв на себе повну матеріальну відповідальність за будь-яке пошкодження або втрату обладнання, незалежно від причин втрати останнього.

Позивач зазначає, що відповідно до статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: - вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; - додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною.

Виходячи з вищезазначеного, позивач заявляє до стягнення 35000,00 грн. вартості втраченого майна, пеню у розмірі 2749,16 грн., нараховану за період з 12.04.2021 по 12.10.2021 та 3% річних за статтею 625 Цивільного кодексу України у розмірі 992,46 грн., нарахованих за період з 12.04.2022 по 22.03.2023. Також позивачем заявлено до стягнення 10000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

3. Аргументи відповідача

Відповідач своїх аргументів та заяв по суті справи не надав. Ухвала Господарського суду Київської області про відкриття провадження у справі від 27.04.2023 була направлена відповідачу рекомендованим листом та отримана нею 17.05.2023, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №291.

4. Норми права, що підлягають застосуванню

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майном для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Згідно з частиною 1 статті 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до частини 4 даної статті строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до частини 3 статті 774 Цивільного кодексу України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України, особа яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

5. Фактичні обставини, встановлені судом, докази, що прийняті та відхилені судом, мотиви прийняття або відхилення кожного доказу та аргументу, викладеного сторонами у матеріалах справи та висновки суду за результатами розгляду справи

5.1. Щодо відсутності заяв по суті справи від відповідача.

Суд зазначає, що ухвала Господарського суду Київської області про відкриття провадження у справі від 27.04.2023 була направлена відповідачу рекомендованим листом та отримана нею 17.05.2023, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №291.

Вказаний факт отримання відповідачем ухвали Господарського суду Київської області у даній справі свідчить про обізнаність відповідача про наявність даного судового провадження.

Суд зауважує, що у постанові Верховного Суду від 22.11.2022 у справі №29/5005/6325/2011 (904/7806/21), зокрема, зазначається таке: «46.16 Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. 46.17 Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії" від 07.07.89). 46.18 Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі "Тойшлер проти Германії" від 04.10.2001 наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. 46.19 Витративши значні ресурси, Україна створила інформаційне поле, де зацікавлена особа може знайти інформацію про судову справу. Функціонує Єдиний державний реєстр судових рішень. На сайті судової влади доступні персоналізовані відомості про автоматичний розподіл справ та розклад засідань. Працює підсистема "Електронний кабінет" ЄСІТС. 46.20 Використання цих інструментів та технологій забезпечує добросовісній особі можливість звертатися до суду, брати участь у розгляді справи у зручній формі. 46.21 Тобто держава Україна забезпечила можливість доступу до правосуддя і право знати про суд. 46.22 Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 17.11.2022 у справі № 560/5541/20.».

Крім того, суд наголошує, що Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі №800/547/17, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 зазначає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним.

Таким чином, відповідач обізнана про наявність судового провадження щодо неї, мала можливість дізнатись про перебіг справи, зокрема, з Єдиного державного реєстру судових рішень чи в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі. Тобто, відповідач мала можливість для захисту своїх інтересів, а суд, у свою чергу, здійснив усі заходи для належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

5.2. Щодо наявності підстав для стягнення 35000,00 грн. з відповідача.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 6.1. договору суборенди №486543 від 25.05.2018 договір може бути припинений будь-якою стороною у будь-який час, шляхом надання іншій стороні письмового повідомлення про припинення, завіреного підписом та печаткою уповноваженого представника сторони, що припиняє, за 14 днів до дати припинення.

У матеріалах справи наявна копія повідомлення-вимоги про дострокове розірвання договору та обов`язок повернення майна за договором від 19.03.2021, в якій позивач повідомив відповідача, що датою розірвання договору суборенди №486543 від 25.05.2018 є 02.04.2021 та вимагає у відповідача відповідно до умов договору повернення кавоварки (Bianchi Gaia Style) до 12.04.2021.

Суд зауважує, що позивачем заявлені до стягнення 35000,00 грн. вартості втраченого майна саме у якості збитків.

Суд відзначає, що у юридичній практиці широко застосовується принцип «jura novit curia», або ж «суд знає закон». Суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі 917/1739/17).

При цьому, суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 та від 04.12.2019 у справі 917/1739/17). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц).

Суд зауважує, що саме на нього покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази втрати чи пошкодження відповідачем обладнання (кавоварки Bianchi Gaia Style), тож суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача 35000,00 грн. в якості саме збитків.

У той же час, в пункті 4.4. договору суборенди №486543 від 25.05.2018 передбачається, що в разі не повернення обладнання після 10 календарних діб з моменту закінчення або розірвання договору, суборендар сплачує вартість обладнання протягом 10 банківських днів та пеню, що дорівнює подвійній обліковій ставці НБУ від цієї суми додатково за кожний день затримки розрахунку.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем обладнання (кавоварки Bianchi Gaia Style) у строк, визначений позивачем у повідомленні-вимозі про дострокове розірвання договору та обов`язок повернення майна за договором від 19.03.2021.

Таким чином, суд дійшов висновку, що у відповідача, відповідно до пункту 4.4. договору суборенди №486543 від 25.05.2018, з 13.04.2021 виник обов`язок сплатити позивачу вартість неповернутого обладнання, яка визначена у додатку 2 до договору (товарно-транспортна накладна) та становить 35000,00 грн.

У частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічні правові позиції, зокрема, зазначаються у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.

Суд також зауважує, що у постанові Верховного Суду від 19.10.2023 у справі №914/249/21, зокрема, зазначається таке: «У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та пункті 23 рішення ЄСПЛ "Гурепка проти України № 2" наголошено, що принцип рівності сторін - один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, за змістом якого кожна сторона повинна мати розумну можливість обстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її у суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Суд наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, який передбачений статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Відповідно до пунктів 2, 4 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, серед іншого, є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін. За змістом статей 7, 13 ГПК України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності фізичних та юридичних осіб незалежно від будь-яких ознак чи обставин; судочинство в господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Такі принципи господарського судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків.».

Як зазначалось вище, відповідач отримав ухвалу про відкриття провадження у справі від 27.04.2023, мав можливість для захисту своїх інтересів, але не надав своїх аргументів чи доводів, які б спростовували твердження позивача щодо отримання відповідачем повідомлення-вимоги про дострокове розірвання договору та обов`язок повернення майна за договором від 19.03.2021, в якій позивач повідомив відповідача, що датою розірвання договору суборенди №486543 від 25.05.2018 є 02.04.2021 та вимагав відповідно до умов договору повернути кавоварку (Bianchi Gaia Style) до 12.04.2021. Враховуючи дані обставини, суд вважає аргументи позивача переконливими, а надані ним докази більш вагомими та вірогідними.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача 35000,00 грн. вартості неповернутого обладнання.

5.3. Щодо нарахування пені.

За змістом частини 2 статті 217 Господарського кодексу України вбачається, що одним із видів господарських санкцій у сфері господарювання є штрафні санкції, які згідно з частиною першою статті 230 Господарського кодексу України визначаються у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Пунктом 4.4. договору суборенди №486543 від 25.05.2018 визначається, що в разі не повернення обладнання після 10 календарних діб з моменту закінчення або розірвання договору, суборендар сплачує вартість обладнання протягом 10 банківських днів та пеню, що дорівнює подвійній обліковій ставці НБУ від цієї суми додатково за кожний день затримки розрахунку.

Судом раніше встановлено, що у відповідача з 13.04.2021 виникло зобов`язання зі сплати 35000,00 грн. вартості не повернутого обладнання. Відповідно до пункту 4.4. договору суборенди №486543 від 25.05.2018 відповідач мав 10 банківських днів для здійснення даної оплати.

Слід зазначити, що з 03.08.2020 система електронних платежів Національного банку України запрацювала в режимі 23/7, тобто, для банків стала доступна можливість проведення міжбанківських платежів 23 години на добу 7 днів на тиждень. До цього моменту система електронних платежів Національного банку України забезпечувала приймання міжбанківських платежів з 8:30 до 19:00 у робочі дні та не функціонувала у вихідні та святкові дні. Таким чином, до 03.08.2020 поняття «банківський день» ототожнювалось з поняттям «робочий день», а з 03.08.2020 вже є тотожним поняттю «календарний день».

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що прострочення зобов`язання зі сплати вартості неповернутого майна наступило для відповідача з 23.04.2021.

Суд зауважує, що керуючись статтями 79 та 86 Господарського процесуального кодексу України суд має встановити правильність здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає правильні суми нарахувань, не виходячи, при цьому, за межі позовних вимог та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Аналогічні правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 27.05.2019 у справі №910/20107/17, від 21.05.2019 у справі №916/2889/13, від 16.04.2019 у справах №922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 14.02.2019 у справі №922/1019/18, від 22.01.2019 у справі №905/305/18.

Суд здійснив власний розрахунок пені за період з 23.04.2021 по 12.10.2021 (кінцева дата нарахування, визначена позивачем), який становить 2598,63 грн. Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задовольняє позовних вимог про стягнення пені.

5.4. Щодо нарахування 3% річних.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 992,46 грн. (період нарахування: з 12.04.2022 по 22.03.2023).

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц виклала свої висновки про те, що положеннями статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання (постанова Верховного Суду від 12.09.2018 у справі №712/5856/15-ц).

У постанові Верховного Суду від 26.01.2022 у справі №910/18557/20 зазначається, що визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та % річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок.

Керуючись статтями 79 та 86 Господарського процесуального кодексу України суд має встановити правильність здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи, при цьому, за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Аналогічні правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 27.05.2019 у справі №910/20107/17, від 21.05.2019 у справі №916/2889/13, від 16.04.2019 у справах №922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 14.02.2019 у справі №922/1019/18, від 22.01.2019 у справі №905/305/18.

Суд зазначає, що позивач самостійно визначив період нарахування 3% річних з 12.04.2022 по 22.03.2023, тож суд перевірив правильність нарахування саме за цей період. Суд відзначає, що розрахунок 3% річних здійснено позивачем вірно, тому вимоги позивача в даній частині підлягають задоволенню повністю.

5.5. Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу.

У постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі №686/28627/18 зазначено таке: «Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Аналогічні положення викладені в частинах першій, другій статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року (зі змінами, затвердженими З`їздом адвокатів України 15 лютого 2019 року) (далі - Правила адвокатської етики). Відповідно до частини третьої статті 28 Правил адвокатської етики розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. З огляду на викладене, Верховний Суд зауважує, що правовідносини щодо домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах яких розглядаються питання щодо зобов`язання про сплату та строки сплати.».

Також у даній постанові зазначається: «Також Верховний Суд враховує практику та рекомендації Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі. У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18) (офіційний сайт ЄСПЛ, за посиланням: https://www.echr.coe.int/Documents/PD_satisfaction_claims_eng.pdf). Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.».

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West., заява № 19336/04, § 268)).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відображеною в пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34 - 36 рішення у справі "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд відзначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження понесення ним у даній справі витрат на професійну правничу допомогу, погодження саме такого гонорару адвокату між сторонами чи способу його визначення, з огляду на що, у суду відсутні підстави для віднесення цих витрат до судових витрат у даній справі.

6. Результати розгляду справи

6.1. Згідно з статтею 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з статтею 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування; питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Отже, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарський суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог процесуального закону щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. У справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Водночас, необхідно враховувати, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суди мають також враховувати практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у справах "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006), Трофимчук проти України (рішення від 28.10.2010), де Суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Водночас, Верховний Суд зазначає, що такий висновок Європейського суду з прав людини звільняє суди від обов`язку надавати детальну відповідь на кожен аргумент скаржника, проте не свідчить про можливість взагалі ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.01.2019 у справі № 910/7054/18 та від 12.02.2019 у справі № 911/1694/18).

6.2. Оцінюючи подані учасниками судового процесу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи у їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про про часткове задоволення позовних вимог.

7. Розподіл судового збору

Згідно з статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведені фактичні обставини справи та керуючись статтями 13, 52, 73, 74, 77-79, 86, 129, 232, 237, 238, 247, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

1. Позов (вх. №773/23 від 27.03.2023) Фізичної особи-підприємця Зузи Олександра Володимировича до Фізичної особи-підприємця Чорногор Інни Василівни про стягнення вартості майна задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Чорногор Інни Василівни ( АДРЕСА_3 , код РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Фізичної особи-підприємця Зузи Олександра Володимировича ( АДРЕСА_1 , код РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ) 35000,00 грн. (тридцять п`ять тисяч гривень) вартості неповернутого обладнання, 2598,63 грн. (дві тисячі п`ятсот дев`яносто вісім гривень шістдесят три копійки) пені, 992,46 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок шість копійок) 3% річних та судовий збір за подання позову у розмірі 2673,53 грн. (дві тисячі шістсот сімдесят три гривні п`ятдесят три копійки).

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 29.12.2023.

Суддя С.О. Саванчук