номер провадження справи 26/14/23
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2023 Справа № 908/1336/23(908/3008/23)

м.Запоріжжя Запорізької області

Суддя Юлдашев Олексій Олексійович, розглянувши матеріали господарської справи, за участю секретаря Лісовик О.В.

за позовом: Приватного підприємства "МАКСФОРТ" (вул. Академіка Ф.М. Муравченка, буд. 5, м. Запоріжжя, 69068, ідентифікаційний код 40907474)

до відповідача: ФОП Крамаренка Богдана Юрійовича ( АДРЕСА_1 )

про визнання договору зберігання від 24.01.2022 року №01/2022-З недійсним

в межах справи № 908/1336/23

про банкрутство - Приватного підприємства "МАКСФОРТ", (69068, м. Запоріжжя, вул. Академіка Ф.М. Муравченка, 5)

кредитор - Фізична особа-підприємець Крамаренко Богдан Юрійович, РНОКПП НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 )

Представник позивачаГришко І.І.

Представник відповідачаЖелезняк-Кранг І.В.

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду Запорізької області звернулося Приватне підприємство "МАКСФОРТ" до ФОП Крамаренка Богдана Юрійовича про визнання договору зберігання від 24.01.2022 року №01/2022-З, укладеного від імені ПП "МАКСФОРТ" з ФОП Крамаренком Б.Ю. недійсним.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 27.09.2023 здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/3008/23 та визначено до розгляду судді Юлдашеву О.О.

Крім того, разом з позовною заявою до суду надійшло клопотання (заява) позивача про призначення судової технічної експертизи документів та витребування доказів.

Ухвалою суду від 02.10.2023 прийнято позовну заяву Приватного підприємства "МАКСФОРТ" до ФОП Крамаренка Богдана Юрійовича про визнання договору зберігання від 24.01.2022 року №01/2022-З недійсним, до розгляду в межах справи №908/1336/23 про банкрутство позивача, відкрито провадження з розгляду позовної заяви; постановлено розглядати позовну заяву за правилами загального позовного провадження з урахуванням особливостей, визначених Кодексом України з процедур банкрутства; підготовче засідання призначено на 24.10.2023р. о 10-00.

У судовому засіданні 24.10.2023 судом оголошено перерву до 07.11.2023 о 15-00.

Позивач не направив свого представника у судове засідання 07.11.2023.

Ухвалою суду від 07.11.2023 відкладено підготовче засідання на 07.12.2023р. о 09-45; зобов`язано відповідача надати суду відзив на клопотання позивача про призначення експертизи та витребування доказів; виконати вимоги, викладені в ухвалі суду від 02.10.2023; зобов`язано позивача виконати вимоги, викладені в ухвалі суду від 02.10.2023.

Ухвалою суду від 07.12.2023 у задоволенні клопотання позивача про призначення судової технічної експертизи відмовлено; у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів відмовлено; клопотання представника позивача про відкладення судового засідання залишено без задоволення (з підстав, зазначених у мотивувальній частині ухвали). Закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті на 19.12.2023 р. о 12:00 год.

Перед початком судового засідання, 19.12.2023 до суду представником позивача подано клопотання (заява) про відвід судді Юлдашева О.О.

У судовому засіданні 19.12.2023 судом оголошено перерву до 15-00.

Ухвалою суду від 19.12.2023 клопотання (заяву) представника позивача - Приватного підприємства Максфорт Гришка І.І. про відвід судді Юлдашева О.О. у справі № 908/1336/23(908/3008/23) залишено без задоволення (з підстав, зазначених у мотивувальній частині ухвали).

У судовому засіданні 19.12.2023 представники сторін надали усні пояснення по суті спору. Судом досліджено докази у справі.

19.12.2023 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

В обґрунтування позовних вимог ПП «Максфорт» зазначає, що оспорюваний договір зберігання було оформлено без наміру настання реальних наслідків, з метою створення фіктивної кредиторської заборгованості, а майно відповідачем ніколи не передавалося позивачеві на зберігання. Вказує, що договір зберігання, акт приймання-передачі майна та вимога поклажодавця на адресу підприємства не надходили, а ПП «Максфорт» не здійснює господарської діяльності за адресою вул. Академіка Ф.М. Муравченка, 5 у м. Запоріжжі, а тому не могло зберігати майно за цією адресою. Зазначає, що в облікових регістрах підприємства не відображена операція з приймання майна на відповідальне зберігання від ФОП Крамаренка Б.Ю.; в підтвердження цих доводів наводить також результати внутрішнього службового розслідування. Зауважує, що 11.08.2023 ПП «Максфорт» звернулося із заявою щодо вчинення відносно нього кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України, а 14.08.2023 відповідачеві надіслано адвокатський запит, який залишився без відповіді. Вказує, що надання або отримання послуг зі зберігання майна не входить до видів діяльності ФОП Крамаренка Б.Ю. Вважає, що оскільки відповідач був зареєстрований як ФОП 02.09.2021, а договір зберігання уклав 24.01.2022, то відповідач не міг бути власником майна загальною вартістю 2 761 019,00 гривень, а отже не мав реальної можливості передати позивачеві це майно на зберігання. На думку позивача, фактично договір зберігання та первинні документи виготовлені в 2023 році, за місяць до звільнення ОСОБА_1 з посади директора ПП «Максфорт» і призначення на цю посаду ОСОБА_2 , а адреса електронної пошти ПП «Максфорт», зазначена в договорі, була створена 27.05.2022. На підставі зазначених вище доводів, позивач просить суд визнати недійсним з моменту укладення договір зберігання № 01/2022-З від 24.01.2022, укладений між ПП «Максфорт» та ФОП Крамаренком Б.Ю.

До суду надійшов відзив ФОП Крамаренка Б.Ю., в якому відповідач вказує, що 24.01.2022 під час укладання договору зберігання, ОСОБА_2 не була присутня при укладанні Договору, а тому її твердження про укладання Договору минулою датою є припущеннями. Крім того, зазначає, що ОСОБА_1 підтвердив, в порядку ст. 88 ГПК України, що 24.01.2022 між ФОП Крамаренком Б.Ю. та ПП «Максфорт» було укладено Договір № 01/2022-З зберігання, який він особисто підписав як директор ПП «Максфорт». Стверджує, що надані позивачем наказ № 9-к від 14.08.2023, протокол № м-0021/2023 від 14.08.2023, доповідні записки від 15.08.2023 та від 21.08.2023, акт службового розслідування від 21.08.2023 - не можуть братися до уваги, оскільки вони складені та підписані Колбіною Г.П., яка безпосередньо заінтересована у визнанні Договору недійсним, а учасники службового розслідування Абрамова Ю.В. і ОСОБА_3 також не були присутні при підписанні договору, акту та при переданні майна на зберігання. Зазначає, що фактично майно зберігалось за адресою: Запорізька обл., м. Василівка, вул. Шевченко, 45 і передавалося на зберігання разом з оригіналами первинних документів, які підтверджують право власності ФОП Крамаренка Б.Ю. на майно, а наразі як майно, так і документи на право власності на сервери - знаходяться на тимчасово окупованій території. Щодо електронної адреси , то вона мала бути зареєстрована виконавцем послуг в термін до 31.01.2021, однак цього не було зроблено своєчасно, а в договорі зберігання ця адреса була зазначена помилково. Вказує, що саме по собі звернення позивача до ГУНП в Запорізькій області не свідчить про вчинення кримінального правопорушення. Також зазначає, що позивач не довів належними та допустимими доказами того, що обидві сторони договору не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення або ж діяли з обопільним умислом не створювати такі наслідки. На підставі зазначених вище доводів, відповідач просить відмовити в задоволенні позову.

Судом установлено, що 24.01.2022 між поклажодавцем - Фізичною особою - підприємцем Крамаренком Богданом Юрійовичем, з однієї сторони, та зберігачем - Приватним підприємством «Максфорт» в особі керівника Колбіна Андрія Валерійовича, було укладено договір зберігання № 01/2022-З (далі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору, зберігач зобов`язується зберігати та повернути у схоронності, на першу вимогу поклажодавця, майно, найменування, вартість та кількість якого вказується в актах прийому-передачі до цього договору (надалі - майно), яке передано поклажодавцем.

Відповідно до п. 1.2 Договору, акти прийому-передачі майна підписані сторонами є невід`ємною частиною даного Договору (Додаток № 1).

За умовами розділу III Договору сторони, зокрема, визначили, що: відомості про об`єкти зберігання наводяться в Акті приймання-передачі майна на зберігання, без якого даний договір не вступає в силу (п. 3.1); зберігач зобов`язується прийняти майно на збереження в день підписання акту приймання-передачі майна та забезпечити його схоронність (п. 3.2).

За змістом п. 4.1.3 Договору, до обов`язків зберігача віднесено обов`язок повернути поклажодавцю майно, що було передано на зберігання. А також на першу вимогу поклажодавця повернути майно, навіть якщо строк зберігання не закінчився.

Відповідно до п. 4.4.2 Договору, поклажодавець має право у будь-який час вимагати у зберігача повернути повністю або частково майно, яке знаходиться на зберіганні.

Згідно з п. 5.4 Договору, збитки завдані поклажодавцеві втратою (нестачою) або пошкодженням майна, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати нестачі майна - у розмірі його вартості; у разі пошкодження майна - у розмірі суми, на яку знизилась його вартість.

У відповідності до п. 6.1 Договору, даний договір набирає чинності з моменту підписання акту прийому-передачі майна, який є невід`ємною частиною даного договору, і діє до 24 грудня 2022 року.

Того ж дня, 24.01.2022 сторонами було підписано акт № 01/2022-А приймання-передачі майна за Договором, в якому зазначено про те, що відповідно до умов Договору ФОП Крамаренко Б.Ю. передав, а ПП «Максфорт» в особі керівника Колбіна А.В. прийняло на зберігання наступне майно:

1) сервер Hewlett Packard Enterprise DL360 Gen 10 в кількості 4 шт., вартістю 1 303 684,00 грн.;

2) сервер Hewlett Packard Enterprise DL380 Gen 10 в кількості 4 шт., вартістю 1 104 456,00 грн.;

3) сервер DELL PE R350 в кількості 1 шт., вартістю 196 000,00 грн.;

4) сервер ARTLINE Business R79 v23 в кількості 1 шт., вартістю 156 879,00 грн.

А загалом передано на зберігання 10 одиниць майна загальною вартістю 2 761 019,00 гривень.

В акті зазначено, що заперечень та зауважень щодо якості, кількості та вартості переданого майна зберігач до поклажодавця не має.

Договір, а також акт приймання-передачі майна - підписано ФОП Крамаренком Б.Ю. особисто, а також керівником ПП «Максфорт» Колбіним А.В. особисто, а також на Договорі та акті містяться відбитки печаток обох сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Згідно з ч. 1 ст. 938 ЦК України, зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Положенням ч. 1 ст. 942 ЦК України визначено, що зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі.

Нормою ч. 1 ст. 949 ЦК України передбачено, що зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

У відповідності до ч. 1 ст. 950 ЦК України, за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

За змістом ч. 1 ст. 951 ЦК України, збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

За приписами ст. 953 ЦК України, зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

19.12.2022 ФОП Крамаренко Б.Ю. особисто звернувся на адресу ПП «Максфорт» із листом № 01/Д-З/2022 «Про повернення майна переданого за Договором зберігання №01/2022-3 від 24.01.2022 року», в якому, зважаючи на закінчення строку дії Договору, вимагав від зберігача - ПП «Максфорт» - повернути передане зберігачеві на зберігання майно, перелік якого визначений у Акті № 01/2022-А приймання-передачі від 24.01.2022 укладеного до Договору зберігання № 01/2022-З від 24.01.2022, а також просив завчасно повідомити про дату, час, місце та порядок повернення майна.

У відповідь на цей лист, ПП «Максфорт» 23.12.2022 звернулося до ФОП Крамаренка Б.Ю. з листом № 01/2022/Зб, в якому повідомило, що в ході виконання Договору, зберігачем було втрачено майно поклажодавця, передане йому згідно з актом № 01/2022-А приймання-передачі майна від 24.01.2022. В листі зазначено, що наразі зберігач не може задовольнити вимогу поклажодавця та повернути передане поклажодавцем на зберігання майно згідно з Договором та актом, однак гарантовано, що за першої можливості підприємством буде відшкодовано поклажодавцеві вартість втраченого майна.

За загальним правилом, договір зберігання є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі поклажодавцем речі зберігачу (постанова Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 2209/2626/12).

Заявляючи позовну вимогу про визнання Договору недійсним, позивач зазначив, що на його думку Договір було складено в дійсності у 2023 році, тобто минулою датою, а майно за Договором на зберігання не передавалось. Тобто, позивач фактично вважає, що Договір не було укладено.

Разом з тим, Верховним Судом у постанові від 29.03.2023 у справі № 563/376/22-ц було висловлено правову позицію про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним.

Таким чином, доводи позивача про неукладеність, на його думку, Договору, є взаємно суперечливими із позовними вимогами про визнання такого Договору недійсним. Оскільки недійсним може бути визнано лише укладений договір, то заявляючи позовну вимогу про визнання Договору недійсним, позивач так чи інакше підтверджує, що такий Договір укладався.

В обґрунтування позовних вимог позивачем надано довідку № 10/02-23-10 від 31.07.2023. Зміст довідки складається із тверджень про те, що:

- ПП «Максфорт» не отримувало майно на зберігання;

- оригінали Договору, акту приймання-передачі майна та інші документи, які складаються за умовами Договору, у ПП «Максфорт» відсутні та не направлялися на адресу ПП «Максфорт» з боку ФОП Крамаренка Б.Ю.;

- адреса електронної пошти ПП «Максфорт», яка зазначена в Договорі, була створена 27.05.2022;

- вимога про повернення майна до ПП «Максфорт» не надходила та в журналі вхідної кореспонденції не реєструвалася;

- ПП «Максфорт» не могло здійснювати зберігання майна за адресою вул. Академіка Ф.М. Муравченка, 5 у м. Запоріжжі, адже не має доступу до цього приміщення.

Оскільки така довідка складена позивачем в односторонньому порядку і підписана директором позивача Колбіною Г.П., то фактично ця довідка є вираженням позиції сторони спору, а саме ПП «Максфорт», зацікавленого в результатах вирішення спору. Довідка фактично дублює зміст підстав позову, і так само як і позов, складена самим позивачем та є документом, що фіксує точку зору позивача на ці правовідносини. При цьому, цей документ не є заявою свідка в цій справі, адже складаючи довідку, особа не несе кримінальної відповідальності за завідомо неправдиве показання, а тому наведені Колбіною Г.П. у довідці відомості не можуть оцінюватися судом як показання. Зміст тверджень, викладених у довідці, підлягає перевірці на предмет достовірності так само як і зміст тверджень позивача у позовній заяві.

Так, одним із доводів позивача є те, що ПП «Максфорт» не отримувало майно на зберігання. Цей довід позивача спростовується актом № 01/2022-А від 24.01.2022 приймання-передачі майна за Договором, який підписано обома сторонами та є підтвердженням факту прийняття позивачем майна на зберігання. Аналізуючи зміст акту, суд прийшов до висновку про його відповідність вимогам до первинних документів, що закріплені нормою ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки такий документ містить назву документа, дату складання, назви суб`єктів господарювання, від імені яких складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особисті підписи та інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції.

Як вбачається з доданих до позовної заяви документів, 14.08.2023 було складено протокол № М-0021/2023 наради трудового колективу ПП «Максфорт» за участю трьох осіб - директора Колбіної Г.П., юрисконсульта Абрамової Ю.В. та головного бухгалтера Горшкової М.О. У протоколі зафіксовано рішенння провести службове розслідування з метою встановлення фактів укладення, зокрема, договору зберігання № 01/2022-З від 24.01.2022, фактів отримання та надання послуг за відповідним договором, а також фактів відображення фінансово-господарських операцій за вказаним договором у бухгалтерському обліку ПП «Максфорт»; уповноважити юрисконсульта Абрамову Ю.В. та головного бухгалтера Горшкову М.О. провести службове розслідування.

Наказом ПП «Максфорт» від 14.08.2023 № 9-К «Про проведення службового розслідування», із посиланням на вищезазначений протокол, було створено комісію з питань проведення службового розслідування у складі директора підприємства Колбіної Г.П., юрисконсульта Абрамової Ю.В. та головного бухгалтера Горшкової М.О. та доручено цій комісії підготувати доповідні записки стосовно, зокрема, укладення з ФОП Крамаренком Б.Ю. договору зберігання № 01/2022-З від 24.01.2022, здійснити перевірку даних бухгалтерського та податкового обліку та провести звірку взаємних розрахунків з метою визначення обсягу наданих послуг за договором та встановити розмір заборгованості ПП «Максфорт» за договором.

Як вбачається з доповідних записок юрисконсульта Абрамової Ю.В. та головного бухгалтера ОСОБА_4 , а також зі змісту акту службового розслідування від 21.08.2023, службове розслідування полягало у:

- перевірці журналів реєстрації вхідної та вихідної кореспонденції;

- опитуванні працівників ПП «Максфорт» (без зазначення, яких саме працівників);

- перевірці первинних документів та облікових регістрів за період дії Договору.

В свою чергу, висновки службового розслідування зводяться до тверджень про:

- відсутність оригіналів Договору та первинних документів до нього у ПП «Максфорт»;

- відсутність передачі майна для зберігання за адресою: АДРЕСА_3 , де здійснює господарську діяльність ПП «Максфорт»;

- відсутність документування операції з отримання на відповідальне зберігання майна від ФОП Крамаренка Б.Ю. за даними облікових регістрів ПП «Максфорт».

З цього приводу суд зазначає, що, по-перше, втрата однією зі сторін свого примірника договору не свідчить про недійсність такого договору. У Договорі, а саме в пункті 6.8, зазначено, що даний Договір укладено у двох оригінальних примірниках, по одному для кожної із сторін. Таким чином, станом на 24.01.2022, тобто на дату укладання Договору, цей Договір було складено у двох примірниках. Та обставина, що станом на серпень 2023 року працівники ПП «Максфорт» не виявили на підприємстві оригіналу Договору, не свідчить про відсутність такого оригіналу станом на дату його укладання. В цьому контексті, суд вважає слушними посилання відповідача на те, що учасники службового розслідування ОСОБА_5 і ОСОБА_3 , а так само і сама ОСОБА_2 - не були присутні при підписанні договору, акту та при переданні майна на зберігання (що вбачається зі змісту цих документів), а тому не можуть володіти інформацією про те, чи були ці документи підписані 24.01.2022 та чи складалися вони у двох примірниках.

Що стосується тверджень позивача про те, що за адресою, де здійснює господарську діяльність ПП «Максфорт», майно не передавалося, слід зазначити наступне. Ні в Договорі, ні в акті приймання-передачі майна за ним - не зазначалося, що майно передавалося за адресою: АДРЕСА_4 . Натомість, у відзиві на позовну заяву відповідач наполягає на тому, що майно передавалося за адресою: АДРЕСА_5 , і на підтвердження цього надає відповідь ОСОБА_1 (який був директором ПП «Максфорт» на момент передачі майна на зберігання) на адвокатський запит. А отже посилання позивача на те, що за адресою: АДРЕСА_3 , майно не передавалося, не спростовують посилань відповідача на те, що майно передавалося у м. Василівка. Отже, доводи позивача не свідчать про те, що майно не передавалося ПП «Максфорт» взагалі; відповідач навів обставину передачі позивачеві майна за іншою адресою і позивач проти цього не заперечив.

Відносно посилань позивача на відсутність обліку господарської операції за даними обліку самого позивача, суд вважає за необхідне звернутись до правового висновку Верховного Суду, наведеного в постанові від 02.06.2020 у справі № 902/672/16, де зазначено, що недотримання вимоги закону про відображення інформації, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку не має наслідком спростування відповідної господарської операції та не впливає на права та обов`язки сторін, що виникають в результаті здійснення цієї господарської операції. Крім того, згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», права і обов`язки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції, оформленої первинним документом відповідно до вимог цього Закону, не залежать від факту відображення її в регістрах та на рахунках бухгалтерського обліку.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не було надано суду оборотно-сальдових відомостей, з яких можна було б пересвідчитися у тому, що ця господарська операція дійсно не відображена в регістрах бухгалтерського обліку позивача.

Разом з тим, оскільки операція з передачі майна на зберігання була оформлена первинним документом, яким є акт № 01/2022-А від 24.01.2022, зміст якого відповідає вимогам закону, то можливе невідображення цієї операції в регістрах однієї зі сторін, а саме ПП Максфорт, не впливає на права та обов`язки сторін господарської операції.

Факт звернення ПП «Максфорт» із заявою про вчинення кримінального правопорушення до Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області не підтверджує вчинення кримінального правопорушення, а є лише свідченням того, що ПП «Максфорт» надає свою оцінку укладеним ним договорам, зокрема й тому, що є предметом спору в цій справі. При цьому така оцінка не є обов`язковою ні для правоохоронних органів, ні для суду, а особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (ч. 1 ст. 62 Конституції України). ПП «Максфорт» не надано обвинувального вироку суду у кримінальному провадженні, як не надано взагалі самого підтвердження наявності такого кримінального провадження (яким є витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань) та інформації про те, на якій стадії перебуває кримінальне провадження (якщо воно наявне). Встановлення наявності чи відсутності ознак злочину в діях особи не належить до компетенції господарського суду, а заява особи про вчинене кримінальне правопорушення не може розцінюватися судом як доказ кримінального правопорушення.

Посилання позивача на те, що надання або отримання послуг зі зберігання майна не входить до видів діяльності ФОП Крамаренка Б.Ю. - суд вважає безпідставним, оскільки за Договором послуги мали надаватися саме позивачем, тобто ПП «Максфорт», в той час як ФОП Крамаренко Б.Ю. виступав як поклажодавець. Фізична особа - підприємець реєструє ті види економічної діяльності, за якими сама веде господарську діяльність, а не ті, за якими ведуть господарську діяльність її контрагенти.

Твердження позивача про те, що оскільки відповідач був зареєстрований як ФОП 02.09.2021, а договір зберігання уклав 24.01.2022, то відповідач не міг бути власником майна загальною вартістю 2 761 019,00 гривень, суд вважає такими, що ґрунтуються лише на припущеннях, оскільки наявність понад 4-місячного проміжку часу між цими діями є достатньою для того, щоб отримати у власність майно і передати його на зберігання, а, крім того, фізична особа - підприємець може використовувати у господарській діяльності не лише майно, придбане після реєстрації її як ФОП, а й майно, яке було придбане нею як фізичною особою.

Суд вважає припущеннями посилання позивача, в особі його нинішнього директора Колбіної Г.П., на те, що Договір та первинні документи виготовлені в 2023 році, адже під час укладання Договору 24.01.2022 ОСОБА_2 не була присутня. Доводи про те, що адреса електронної пошти ПП «Максфорт», зазначена в договорі, була створена 27.05.2022, отримали логічне пояснення з боку відповідача, який, з посиланням на відповідь Колбіна А.В. на адвокатський запит, зазначив про те, що 28.12.2020 між ПП «Максфорт», як замовником, та ФОП Агарковим О.Д., як виконавцем, було укладено договір про надання послуг, за яким виконавець зобов`язався надати послуги, що включали в себе створення поштової скриньки для офіційного листування, і повинен був зареєструвати таку електронну адресу в термін до 31.01.2021, тому ця електронна адреса і зазначалась в договорі зберігання № 01/2022-З. Однак, 03.02.2021 ФОП Агарковим О.Д. було розірвано договір про надання послуг в односторонньому порядку, електронна адреса не була зареєстрована, а при укладанні Договору № 01/2022-З від 24.01.2022, електронна адреса була зазначена помилково. Ці пояснення не суперечать обставинам справи та не були спростовані позивачем. Тому зазначення в Договорі та в акті приймання-передачі майна електронної адреси зберігача: - не підтверджує посилань позивача на те, що Договір, на його думку, було складено у 2023 році. Крім того, факт укладення Договору саме 24.01.2022 підтверджується також заявою свідка ОСОБА_1 , яка подана до суду відповідачем та зміст якої відповідає вимогам ст. 88 ГПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом установлено, що Договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Посилання позивача на те, що Договір було оформлено без наміру настання реальних правових наслідків - не знайшли свого підтвердження. Отже, суд не вбачає підстав для визнання Договору недійсним.

Крім того, у відповідності до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 07.10.2020 у справі № 450/2286/16-ц, поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу чи юридичного факту, висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Залишаючи без змін ухвалу від 09.05.2023 у справі № 908/1336/23, якою було визнано грошові вимоги відповідача до позивача у розмірі 2 761 019,00 грн основного боргу (що виникли на підставі Договору), Центральний апеляційний господарський суд зазначив, що «до моменту відкриття провадження у справі про банкрутство боржником не заперечувалось існування боргу у листуванні із заявником. При цьому, заборгованість існувала ще з грудня 2022 року, у той час як провадження у справі про банкрутство відкрите у травні 2023 року».

Отже, оспорювання ПП «Максфорт» договору, в контексті обставин цієї справи (в якій мав місце лист ПП «Максфорт» від 23.12.2022 № 01/2022/Зб із наданням відповідачеві гарантії відшкодування поклажодавцеві вартості втраченого майна) - є проявом суперечливої поведінки ПП «Максфорт», яка, з огляду на наведену вище позицію Верховного Суду, не допускається.

Таким чином, доводи, наведені ПП «Максфорт» у позовній заяві, не знайшли свого підтвердження. ПП «Максфорт» не доведено наявності підстав для визнання Договору недійсним. Тому, суд відмовляє у задоволенні позову.

У зв`язку з цим, судові витрати, понесені ПП «Максфорт» у зв`язку з поданням ним позову, покладаються судом на позивача.

Керуючись ст. ст. 7, 9 Кодексу України з процедур банкрутств, ст. ст. 46, 74, 80, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову - відмовити.

Враховуючи наявність у суді обмеженої кількості знаків поштової оплати, суд вважає можливим використати альтернативні способи вручення процесуальних документів учасникам справи, а саме: шляхом направлення даної ухвали на електронні адреси сторін.

У зв`язку із введенням із 05 год. 30 хв. 24.02.22 воєнного стану в Україні Указом Президента України від 24.02.22 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» через військову агресію Російської Федерації проти України … текст судового рішення складено 05.01.2024.

Суддя О.О. Юлдашев

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.