ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2023 Справа № 914/1445/23

за позовом: Фізичної особи-підприємця Чуниса Дмитра Федоровича , м.Львів

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Качмарика Тараса Теодоровича , м.Львів

про: стягнення заборгованості у розмірі 1036950,16 грн., розірвання договору, зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом виселення

Суддя Кітаєва С.Б.

При секретарі Сосницькій А.А.

Представники сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

Суть спору:

На розгляд Господарського суду Львівської області поступив позов Фізичної особи - підприємця Чуниса Дмитра Федоровича до Фізичної особи - підприємця Качмарика Тараса Теодоровича з вимогами:

- стягнути з Фізичної особи-підприємця Качмарика Тараса Теодоровича (РПОКПП НОМЕР_1 : адреса - АДРЕСА_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Чуниса Дмитра Федоровича (РНОКПП НОМЕР_2 : адреса - АДРЕСА_2 ) 1 099 910,16 грн (один мільйон дев`яносто дев`ять тисяч дев`ятсот десять гривень 16 коп.) заборгованості за Договором найму (оренди) нежитлової будівлі від 28.11.2018 р., посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В., зареєстрованим в реєстрі за № 3057, з яких; 916 591,80 грн. - основний борг; 183 318,36 грн. - штраф.

- розірвати Договір найму (оренди) нежитлової будівлі від 28.11.2018 р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В.. зареєстрований в реєстрі за № 3057, укладений між Фізичною особою-підприємцем Чунисом Дмитром Федоровичем (РНОКПП НОМЕР_2 ) та Фізичною особою-підприємцем Качмариком Тарасом Теодоровичем (РНОКПП НОМЕР_1 ).

- зобов`язати Фізичну особу-підприємця Качмарика Тараса Теодоровича (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса - АДРЕСА_1 ) звільнити та повернути Фізичній особі-підприємцю Чунису Дмитру Федоровичу (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса - АДРЕСА_2 ) об`єкт оренди, переданий в користування за Договором найму (оренди) нежитлової будівлі від 28.11.2018 р., посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В., зареєстрованим в реєстрі за № 3057, шляхом виселення Фізичної особи-підприємця Качмарика Тараса Теодоровича (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса - АДРЕСА_1 ) з будівлі магазину-пекарні. позначеної за планом земельної ділянки Літерою «Е-1», загальною площею 38,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою від 09.05.2023 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 08.06.2023.

Ухвалою від 08.06.2023 повідомлено відповідача про відкладення розгляду справи на 04.07.2023.

11.07.2023, за вх№2698/23, від представника позивача поступило клопотання про приєднання доказів.

22.08.2023, за вх.№3285/23, від представника позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог.

З підстав, викладених в ухвалі від 23.08.2023 суд постановив задовольнити клопотання позивача від 04.07.2023 (вх.№2698/23 від 11.07.2023), поновити процесуальний строк і приєднати до справи докази; прийняти до розгляду заяву позивача від 21.08.2023 (вх.№3285/23 від 22.08.2023) про зменшення розміру позовних вимог і у подальшому розгляд справи здійснювати із врахуванням цієї заяви; закрити підготовче провадження у справі №914/1445/23 та призначити справу до судового розгляду по суті на 27.09.2023.

25.09.2023, за вх.№23070/23, від позивача поступило клопотання про розгляд справи без участі представника позивача. До заяви долучено докази погашення заборгованості на суму 15740,00 грн, що підтверджується трьома платіжними інструкціями, а саме: СВ07773643 від 14.09.2023 на суму 5000,00 грн, №11915860К від 15.09.2023 на суму 4000,00 грн та №11950190К від 19.09.2023 на суму 6740,00 грн.

Ухвалою від 27.09.2023 повідомлено сторін про відкладення розгляду справи на 08.11.2023.

02.11.2023, за вх.№26692/23, від позивача поступила заява про розгляд справи без участі представника. Крім того, у клопотанні позивач підтверджує сплату відповідачем заборгованості у розмірі 15740,00 грн.

02.11.2023, за вх.№4391/23, від позивача поступило клопотання про повернення судового збору у розмірі 944,40 грн у зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог.

В судове засідання 08.11.2023 сторони явки представників не забезпечили.

Відповідач щодо позовних вимог не заперечив, відзиву на позовну заяву, у визначений судом строк, не подав. Із заявами, клопотаннями до суду не звертався, доказів погашення заборгованості не подав. В жодне засідання судове засідання явку повноважного представника представник позивача не забезпечив.

Суд зазначає, що поштова кореспонденція (ухвали суду від 09.05.2023, від 08.06.2023, від 04.07.2023, від 23.08.2023 та від 27.09.2023), яка надсилалася за адресою місцезнаходження відповідача, фізичної-особи підприємця Качмарика Тараса Теодоровича згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: АДРЕСА_1 , повернулася на адресу суду з відмітками «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.05.2018 у справі № 904/6063/17, отримання поштової кореспонденції залежить від волевиявлення юридичної особи і на неї, як на суб`єкта господарської діяльності покладається обов`язок належної організації отримання поштової кореспонденції пов`язаної із здійснюваною господарською діяльністю. Сам лише факт неотримання скаржником кореспонденції, якою суд із додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки наведене зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на її адресу (аналогічна позиція викладена в постановах КГС ВС від 16.05.2018 у справі № 910/15442/17, від 10.09.2018 у справі № 910/23064/17, від 24.07.2018 у справі № 906/587/17).

Таким чином, суд констатує, що сторони є належним чином повідомлені про розгляд їхньої справи у суді та мали можливість передбачену законом на реалізацію своїх прав та законних інтересів, з урахуванням сформованої позиції судів вищих інстанцій щодо належного повідомлення учасників процесу.

Водночас, суд враховує, що серед принципів господарського судочинства є, зокрема, верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, розумність строків розгляду справи судом.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Оскільки до суду не надходило жодних клопотань учасників справи або одного з них, по суті спору (відповідач відзив не подав, проти позову не заперечив), які не перешкоджають можливості вирішенню справи по суті, враховуючи наданий процесуальним законом строк для розгляду відповідної справи, суд дійшов висновку розглянути спір по суті.

Частиною дев`ятою статті 165 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлено наступне.

28.11.2018 р. між Фізичною особою-підприємцем Чунисом Дмитром Федоровичем , як Орендодавцем (Позивач), та Фізичною особою-підприємцем Качмариком Тарасом Теодоровичем . як Орендарем (Відповідач), укладено Договір найму (оренди) нежитлової будівлі, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В.. зареєстрований в реєстрі за № 3057 (далі - Договір, копія додасться).

Відповідно до п. 1.1 Договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування будівлю магазину-пекарні. позначену за планом земельної ділянки Літерою «Е-1». загальною площею 38.7 кв.м.. що розташована за адресою: АДРЕСА_3 і зобов`язується сплачувати Орендодавцю орендну плату.

За положеннями п. 3.2 Договору об`єкт оренди вважається переданим в оренду з моменту підписання Акту приймання-передачі.

Згідно з п. 4.1 Договору орендна плата, яку Орендар сплачує Орендодавцю становить 30 000,00 (тридцять тисяч) гривень без ПДВ за один календарний місяць.

Орендна плата нараховується Орендодавцем та сплачується Орендарем починаючи з дати підписання Акту приймання-передачі об`єкту оренди відповідно до розділу 3 Договору до дня повернення Орендарем об`єкту оренди Орендодавцю по відповідному Акту приймання-передачі, відповідно до розділу 8 даного Договору або припинення фактичного користування об`єктом оренди Орендарем з одночасним звільненням приміщень від меблів та інвентарю Орендаря або фактичної передачі ключів від об`єкта оренди Орендодавцю, включаючи передачу цінної бандеролі поштовому відділенню на адресу Орендодавця, зазначену у Договорі. Після завершення кожного календарного року дії Договору, орендна плата автоматично збільшується на індекс інфляції за відповідний календарний рік. Перше збільшення орендної плати з урахуванням індексу інфляції здійснюється з січня 2019 року.

Відповідно до п. 4.7. Договору розмір орендної плати може бути змінений за ініціативою Орендодавця в односторонньому порядку не частіше, ніж один раз на 12 (дванадцять) місяців у наступних випадках:

- зміни офіційного курсу НБУ гривні до долару США більше, ніж на 10% відносно курсу, що існував на момент укладення даного Договору та/або на момент попереднього збільшення орендної плати;

- зміни ринкової вартості оренди аналогічних об`єктів більш, ніж на 10% відносно ринкових цін, які існували на момент укладення даного Договору га/або на момент попереднього збільшення розміру орендної плати.

При виникненні обставин, визначених даним пунктом. Орендодавець не пізніше, ніж за один календарний місяць до дати зміни орендної плати, надсилає Орендареві додаткову угоду про зміну розміру орендної плати. Орендар повинен підписати вказану додаткову угоду та надати Орендодавцеві один підписаний примірник угоди протягом десяти календарних днів з моменту її отримання або надіслати Орендодавцеві аргументовану відмову від підписання такої додаткової угоди. У разі, якщо Орендар відмовляється від підписання додаткової угоди, даний договір вважається автоматично припиненим через десять календарних днів з моменту завершення терміну для підписання такої додаткової угоди.

За положенням п.п. 5.3.1. п. 5.3 одностороннє розірвання цього Договору не допускається, окрім випадків прямо у ньому зазначених. Дія цього Договору також може бути достроково припинена у випадку односторонньої відмови Орендодавця від цього Договору у наступних випадках: Орендар не оплатив орендної плати впродовж трьох календарних місяців підряд від дня настання строку платежу.

Згідно з п. 8.1 Договору після закінчення строку дії даного Договору або у випадку його дострокового розірвання (в тому числі в односторонньому порядку) об`єкт оренди повертається Орендодавцю протягом 30 (тридцяти) робочих днів за відповідним Актом приймання-передачі, а у випадку застосування п. 9.6.8. цього Договору після сплати штрафу Орендодавцем.

Пунктом 7.2.2 Договору визначено, що Орендар зобов`язаний своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату.

Порушенням умов Договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених даним Договором (п. 9.2).

Згідно з п. 9.5.1 Договору у випадку прострочення сплати орендних платежів за даним Договором. Орендар сплачує пеню у розмірі подвійної орендної ставки НБУ, що діятиме на момент такого прострочення, за кожний день прострочення. Крім цього, якщо прострочення будь-якого платежу за Договором перевищує 5 (п`ять) календарних днів, Орендар сплачує штраф у розмірі 20 (двадцяти) % невиплаченої суми.

У межах дії Договору оренди між Сторонами мали місце наступні взаємовідносини:

30.11.2018 р. на виконання умов Договору Позивач передав, а Відповідач прийняв в користування будівлю магазину-пекарні, загальною площею 38,7 кв.м. місцезнаходження: АДРЕСА_3 згідно Акту передачі-приймання нежитлової будівлі.

06.06.2019 р. Позивач скерував на юридичну адресу Відповідача лист (докази додаються), в якому проінформував, що згідно з умовами, закріпленими у п. 4.1 Договору, починаючи з січня 2019 року здійснюється автоматичне нарахування орендної плати у розмірі 32 940,00 грн. за один календарний місяць 2019 року, тобто з врахуванням індексу інфляції за 2018 рік - 9,8% та наголосив на необхідності здійснення Орендарем сплати орендної плати за подальші роки, виходячи з автоматичного збільшення такої на індекс інфляції за попередній рік, як це визначено Договором.

14.06.2019 р., керуючись п. 7.1.6 Договору, Позивач направив Відповідачу письмову відмову у наданні згоди на здійснення покращень орендованої будівлі у відповідь на лист останнього про отримання такої згоди (докази додаються).

На отримані від Відповідача повідомлення про припинення виконання фінансових зобов`язань, у зв`язку з настанням форс-мажорних обставин (карантину), а в подальшому - про зміну розміру орендної плати на час дії карантину, Позивач надіслав першому листи-незгоди на зменшення чи скасування орендної плати (копії листів, описів вкладення т а поштових квитанцій додаються).

Листом № 01/23 від 28.01.2023 р. Позивач проінформував Відповідача про те, що на підставі пункту 4.7. Договору, у зв`язку зі зміною офіційного курсу НБУ гривні до долара США на 30% відносно курсу, що існував на момент укладення Договору, розмір орендної плати підлягає збільшенню та з 01.03.2023 року буде становити 65 000.00 гривень без ПДВ за один календарний місяць. При цьому на виконання вимог, визначених у п. 4.7. Договору. Орендарю також направлено два примірники додаткової угоди до Договору щодо відповідного збільшення розміру орендної плати (копія листа, додаткової угоди, опису вкладення та поштової квитанції додаються). Вказане поштове відправлення повернуто за зворотною адресою у зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання (трекер про відстеження поштового відправлення з офіційного сайту «Укрпошта» додається).

06.03.2023 р. Позивач скерував Відповідачу одним поштовим відправленням претензію № 03/23-1 від 03.03.2023 р. з вимогою погасити існуючу заборгованість та повідомлення № 03/23-2 від 03.03.2023 р. про розірвання Договору на підставі пункту 5.3.1, у зв`язку з тим, що Орендар не оплатив орендної плати протягом більш ніж трьох календарних місяців підряд (копії претензії, повідомлення, опису вкладення, поштової квитанції та трекер про відстеження поштового відправлення з офіційного сайту «Укрпошта» додаються).

У відповіді на претензію від 30.03.2023 р. Орендар зазначив про незгоду з сумою заборгованості (без наведення власних розрахунків) та не погодився на розірвання Договору, вказуючи, що таке не допускається в односторонньому порядку.

Листом № 03/23-3 від 15.03.2023 р. Позивач повідомив Відповідача про те, що Договір є автоматично припиненим на підставі п. 4.7, з огляду на непідписання Орендарем додаткової угоди (копії листа, опису вкладення, поштової квитанції та трекер про відстеження поштового відправлення з офіційного сайту «Укрпошта» додаються).

02.05.2023 р. Позивач скерував Відповідачу претензію № 05/23-1 від 01.05.2023 р. з вимогою погасити заборгованість за Договором у розмірі 916 591,80 грн. та два примірники Акту звірки взаємних розрахунків (копії претензії, акта звірки, опису вкладення т а поштової квитанції додаються).

Позивач стверджує, що на момент його звернення з позовом до суду Відповідач сплативши кошти в сумі 1 028 065,16 грн., виконав зобов`язання зі сплати орендної плати за договором (за період з 01.12.2018 р. по 30.04.2023 р.) лише частково і загальна сума заборгованості останнього складає 916 591,80 грн., що становить різницю між сумою орендної плати за спірний період, яку нарахував позивач (1 944 656,96 грн.) і сумою сплачених коштів (1 028 065,16 грн.).

Крім того, Орендар, попри вимогу, викладену в повідомленні про розірвання Договору № 03/23-2 від 03.03.2023 р., не повернув об`єкт оренди Позивачу.

У зв`язку з частково оплатою коштів в сумі 62960,00 грн. в рахунок орендних платежів за договором, позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, яка судом прийнято до розгляду відповідною ухвалою по справі.

Матеріалами справи підтверджується, що в ході розгляду справи Позивачем долучено докази сплати Відповідачем коштів у розмірі 31480,00 грн, що підтверджується платіжними документами: від 14.09.2023 №СВ07773643 на суму 5000,00 грн, від 15.09.2023 №11915860К на суму 4000,00 грн, від 19.09.2023 №11950190К на суму 6740,00 грн., від 17.10.2023 №12375907К на суму 15740,00 грн.

Крім того, Позивач просить суд розірвати Договір найму (оренди) нежитлової будівлі від 28.11.2018 р., посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В.. зареєстрований в реєстрі за № 3057, укладений між Фізичною особою-підприємцем Чунисом Дмитром Федоровичем (РНОКПП НОМЕР_2 ) та Фізичною особою-підприємцем Качмариком Тарасом Теодоровичем (РНОКПП НОМЕР_1 ), а також зобов`язати Фізичну особу-підприємця Качмарика Тараса Теодоровича (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса - АДРЕСА_1 ) звільнити та повернути Фізичній особі-підприємцю Чунису Дмитру Федоровичу (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса - АДРЕСА_2 ) об`єкт оренди, переданий в користування за Договором найму (оренди) нежитлової будівлі від 28.11.2018 р., посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В., зареєстрованим в реєстрі за № 3057, шляхом виселення Фізичної особи-підприємця Качмарика Тараса Теодоровича (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса - АДРЕСА_1 ) з будівлі магазину-пекарні. позначеної за планом земельної ділянки Літерою «Е-1», загальною площею 38,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Оцінка суду.

Предметом позовних вимог є стягнення орендної плати, штрафу, у зв`язку з неналежним виконанням договору найму (оренди) нежитлової будівлі, розірвання договору та повернення майна орендодавцю.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 1 статті 286 ГК України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч.1 ст.759 ЦК України).

Частинами 1 та 5 ст. 762 ЦК України встановлено, що за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Частиною 1 статті 612 ЦК України закріплено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарські зобов`язання між сторонами виникли на підставі укладеного між сторонами Договору найму (оренди) нежитлової будівлі від 28.11.2018.

Пунктами 1.1. та 7.2.2. Договору від 28.11.2018 р. закріплено обов`язок Орендаря сплачувати Орендодавцю орендну плату своєчасно і у повному обсязі. Така має здійснюватись щомісячно в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок Орендодавця наперед не пізніше 15-го числа кожного поточного місяця в силу положень п. 4.2. Договору.

Згідно з п. 4.1 цього Договору орендна плата, яку Орендар сплачує Орендодавцю становить 30 000,00 (тридцять тисяч гривень) без ПДВ за один календарний місяць.

Орендна плата нараховується Орендодавцем та сплачується Орендарем починаючи з дати підписання Акту приймання-передачі об`єкту оренди відповідно до розділу 3 Договору до дня повернення Орендарем об`єкту оренди Орендодавцю по відповідному Акту приймання-передачі, відповідно до розділу 8 даного Договору або припинення фактичного користування об`єктом оренди Орендарем з одночасним звільненням приміщень від меблів та інвентарю Орендаря або фактичної передачі ключів від об`єкта оренди Орендодавцю, включаючи передачу цінної бандеролі поштовому відділенню на адресу Орендодавця, зазначену у Договорі.

Крім того, за положеннями пункту 4.1 Договору після завершення кожного календарного року дії Договору, орендна плата автоматично збільшується на індекс інфляції за відповідний календарний рік. Перше збільшення орендної плати з урахуванням індексу інфляції здійснюється з січня 2019 року.

Згідно з Актом приймання передачі, що є додатком до Договору від 28.11.2018 майно передано в оренду 30.11.2018.

Таким чином, до кінця календарного 2018 року орендна плата за 1 місяць складала 30 000,00 грн., а з 2019 року і в подальшому, враховуючи її автоматичне збільшення на індекс інфляції за попередній рік, така становила за 1 місяць:

- у 2019 році - 32 940,00 грн. (30 000.00 грн.+9,8 % (індекс інфляції за 2018 р.));

- у 2020 році - 34 290,54 грн. (32 940.00 грн.+4,1 % (індекс інфляції за 2019 р.));

- у 2021 році - 36 005,07 грн. (34 290.54 грн.+5 % (індекс інфляції за 2020 р.));

- у 2022 році - 39 605,58 грн. (36 005,07 грн.+ 10 % (індекс інфляції за 2021 р.));

- у 2023 році - 50 140,67 грн. (39 605.58 грн.+26,6 % (індекс інфляції за 2022 р.)).

Відповідно до ч. 1 ст. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Вказана стаття визначає правила виконання грошового зобов`язання, якщо наявна сума грошей є меншою за суму боргу, і вимоги кредитора в повному обсязі не можуть бути задоволені.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" встановлено, що у випадку, якщо грошові кошти вже були списані з рахунку платника та зараховані на рахунок отримувача, переказ набуває статусу завершеного.

Зокрема, суд встановив, що згідно з пунктом 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління НБУ від 21.01.2004 за № 22, одним з таких інструментів є платіжне доручення, форма якого встановлюються Національним банком України (пункт 6 частини 1 статті 7, пункт 17.1 статті 17 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні") і обов`язковим реквізитом якого є "призначення платежу", який заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Цим же пунктом встановлено, що повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Пунктом 1.7 зазначеної Інструкції передбачено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Згідно пункту 1.8 даної Інструкції, платники та стягувачі оформляють доручення/розпорядження про списання коштів з рахунків на відповідних бланках розрахункових документів, форма та порядок оформлення яких визначаються цією Інструкцією.

З системного правового аналізу наведених норм вбачається, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, особі, що здійснює відповідний платіж.

Водночас, відповідно до пункту 2.29 зазначеної Інструкції, платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі. Для цього платникові необхідно подати до банку, що його обслуговує, документ на відкликання (пункт 23.1 статті 23 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні"). Таке відкликання здійснюється у порядку, визначеному внутрішніми правилами банку, і виключно у повній сумі.

Тобто, до списання грошових коштів з рахунку платник наділений правом змінити реквізит "Призначення платежу" шляхом відкликання платіжного доручення.

Однак, у випадку, якщо грошові кошти вже були списані з рахунку платника та зараховані на рахунок отримувача, переказ набуває статусу завершеного (пункт 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні"). Тобто ,з моменту перерахування грошових коштів на рахунок отримувача обов`язок банку з виконання доручення платника вважається виконаним. Внесення змін до призначення платежу такого платіжного доручення є неможливим. А питання уточнення інформації, вказаної у реквізиті "Призначення платежу" виконаного платіжного доручення вирішується сторонами у порядку, узгодженому між ними, без участі банку. Зазначене підтверджується листом Національного Банку України від 09.06.2011 №25-111/1438-7141 "Про заміну інформації у реквізиті "Призначення платежу", яким встановлено, що після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті "Призначення платежу", вирішується між сторонами без участі банку.

У постанові Верховного Суду від 26 грудня 2019 року у справі № 911/2630/18 викладено правовий висновок, що у випадку, коли в графі платіжного доручення "призначення платежу" відсутні посилання на період, дату, номер договору, згідно якого здійснюється платіж, тощо, такий період має визначатись одержувачем відповідно до умов договору між платником та одержувачем коштів. Якщо відповідні застереження у договорі відсутні, то у разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку: починаючи з тієї, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення. Можливість застосування положень статті 534 Цивільного кодексу України безпосередньо залежить від змісту реквізиту "призначення платежу" платіжного доручення, згідно з яким боржник здійснював платіж кредиторові на виконання грошового зобов`язання. Це означає, що якщо платник (боржник) здійснює переказ коштів, чітко зазначаючи призначення платежу - погашення основного боргу (оплата товару, робіт, послуг), черговість, встановлена статтею 534 цього Кодексу, застосовуватися не може. Розподіл коштів може здійснюватися кредитором відповідно до ст. 534 ЦК України у випадку, коли стягнення заборгованості проводиться в порядку виконавчого провадження, або платіж буде отримано без реквізиту "Призначення платежу" чи із зазначенням загальної підстави на виконання договору або погашення кредиторської заборгованості тощо. Відповідний порядок наведено у пункті 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку Україні від 21.01.2004 № 22 та пункті 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, згідно з якими отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платник чітко визначив призначення платежу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 904/12527/16, від 26.09.2019 у справі № 910/12934/18.

Як вбачається з меморіальних ордерів та Акту звірки взаємних розрахунків, який підписаний позивачем (і є фактично розрахунком заборгованості зі сплати орендної плати), за період з 01.12.2018 р. по 30.04.2023 р. Відповідачем здійснено платежі лише частково з орендної плати в розмірі 1 028 065,16 грн.

Судом досліджено платіжні документи, згідно яких відповідачем здійснювалися платежі на виконання умов договору найму від 28.11.2018, у тому числі призначення платежів, і встановлено, що у період з квітня по серпень 2020 року включно, орендар взагалі не здійснював орендних платежів. Так, з наявних у справі меморіальних ордерів слідує, що:

сплату орендної плати за квітень 2020 року відповідач провів частково (в сумі 5585,16 грн.) лише в вересні 2020 (меморіальний ордер №@2PL260194 від 16.09.2020);

сплату орендної плати за травень 2020 року відповідач провів частково (в сумі 15740,00 грн.) лише у вересні 2020 (меморіальний ордер №@2PL260175 від 16.09.2020);

сплату орендної плати за червень 2020 року відповідач провів частково (в сумі 15740,00 грн.) лише у вересні 2020 (меморіальний ордер №@2PL193649 від 25.09.2020);

сплату орендної плати за липень 2020 року відповідач провів частково (в сумі 15740,00 грн.) лише у вересні 2020 (меморіальний ордер №@2PL193656 від 25.09.2020);

сплату орендної плати за серпні 2020 року відповідач провів частково (в сумі 15740,00 грн.) лише у жовтні 2020 (меморіальний ордер №@2PL133791 від 08.10.2020).

При цьому, за умовами погодженими сторонами у п.4.2 Договору від 28.11.2018 р. орендна плата повинна здійснюватись щомісячно в безготівковому порядку на розрахунковий рахунок Орендодавця наперед не пізніше 15-го числа кожного поточного місяця.

За положенням п.п. 5.3.1. п. 5.3 Договору одностороннє розірвання цього Договору не допускається, окрім випадків прямо у ньому зазначених. Дія цього Договору також може бути достроково припинена у випадку односторонньої відмови Орендодавця від цього Договору у наступних випадках: Орендар не оплатив орендної плати впродовж трьох календарних місяців підряд від дня настання строку платежу.

Аналогічна норма закріплена у ст. 782 ЦК України, за якою наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, одним з найголовніших принципів цивільного права є забезпечення стабільності договору, що закріплено ст.ст. 525, 651 ЦК України, яка забороняє односторонню відмову від договору, за виключенням випадків, передбачених законом або договором.

Відповідно до ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Тобто у частині 1 ст. 782 ЦК України (як і за умовами у пп.5.3.1 п.5.3 Договору) закріплена підстава односторонньої відмови наймодавця від договору найму - це факт невнесення наймачем плати за користування річчю протягом трьох місяців підряд. Право на відмову від договору виникає у наймодавця після настання строку внесення плати за користування майном за третій місяць. Наймодавець має право відмовитися від договору в такому випадку незалежно від того, внесе наймач у подальшому плату за користування чи ні. Тому навіть в разі внесення наймачем плати за користування після настання строку оплати за третій місць наймач вправі відмовитись від договору найму.

У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Отже, статтею 782 ЦК України передбачено спеціальний порядок розірвання договору шляхом вчинення наймодавцем односторонньої відмови від нього, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Як встановлено судом 06.03.2023 р. Позивачем скеровано на адресу Відповідача повідомлення № 03/23-2 від 03.03.2023 р. про розірвання Договору на підставі пп. 5.3.1 п.5.3, у зв`язку з тим, що Орендар не оплатив орендної плати протягом більш ніж трьох календарних місяців підряд (що відповідає положенню ч.1 ст.782 ЦК України). У повідомлення поінформовано про односторонню відмову від Договору найму та викладено вимогу повернути об`єкт оренди у порядку, визначеному Договором. Вказане повідомлення отримане Відповідачем 21.03.2023 р., що підтверджується трекером про відстеження поштового відправлення з офіційного сайту «Укрпошта».

Виходячи з вищенаведеного, умов договору та керуючись положеннями ч.2 ст.782 ЦК України, суд приходить до висновку що договір оренди є розірваним з 21.03.2023 (дата отримання повідомлення Відповідачем).

Так, відповідно до ч. 3 ст. 202 ЦК України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно з ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК України).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ч. 1 ст. 209 ЦК України).

Стаття 654 ЦК України встановлює загальні правила щодо форми зміни або розірвання договору: зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Як вже зазначено вище стаття 782 ЦК України є спеціальною нормою, яка встановлює підстави і наслідки відмови від договору найму. Підставою для відмови є порушення договору з боку наймача у вигляді невнесення ним плати за користування річчю протягом трьох місяців підряд, а наслідком - припинення договору в момент отримання повідомлення наймачем.

Отже, відмова від договору найму за своєю суттю є одностороннім правочином і, з огляду на підстави такої відмови, є способом захисту порушених прав наймодавця, а тому не вимагає згоди другої сторони. За змістом ст. 782 ЦК України, а також виходячи з положень ст.ст. 205, 654 ЦК України, відмова від договору має вчинятися наймодавцем письмово. Додаткових вимог вказані положення ЦК України не містять.

Системний аналіз наведених норм Закону дозволяє дійти висновку, що одностороння відмова від договору оренди, право наймодавця на яку передбачено ст. 782 ЦК України, не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, оскільки це не передбачено положеннями цієї статті.

Відмова від договору вважається такою, що відбулася, якщо наймодавець направив наймачу відповідну заяву (лист, повідомлення), надавши суду докази такого направлення та отримання її наймачем. (Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №910/4391/19).

Відтак, суд вказує на безумовність передбаченого ст.782 ЦК України права орендодавця на розірвання договору у разі несплати орендарем орендної плати протягом трьох місяців підряд. Таке право не можна ставити в залежність від підписання орендарем додаткової угоди чи її нотаріального посвідчення.

При цьому слід зазначити, лише у випадках, коли права на односторонню відмову у сторони немає, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається. А в разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін.

У даній справі, яка розглядається, як вже зазначено вище, у пп. 5.3.1 п.5.3 передбачено право орендодавця відмовитися від договору оренди в односторонньому порядку.

Одностороння відмова від договору - це односторонній правочин направлений припинити дію договору в цілому, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом. Для реалізації права на відмову від договору стороні не потрібно звертатися до суду.

Частиною першою статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до частини першої статті 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.

За змістом наведених норм, Договір є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії Договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами Договору; а припинення Договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в Договорі.

Користування майном за Договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного Договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами Договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України, статей 283, 284, 286 ГК України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за Договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Із припиненням договірних відносин, невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що користування майном після припинення Договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами Договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за Договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України та ГК України.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 ЦК України ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої статті 785 ЦК України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.

Отже, положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 ЦК України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 ЦК України).

Неврахування таких висновків щодо застосування положень цивільного та господарського законодавства на практиці призводить до того, що з орендаря, який після припинення строку дії Договору не повернув майно орендодавцю на його вимогу, фактично стягується потрійний розмір орендної плати, а саме: безпосередньо орендна плата, а також неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Такий підхід у регулюванні орендних правовідносин вочевидь не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

За наведеного вище суд зазначає, що правомірним є нарахування орендної плати (по заявлених позовних вимогах) по 20.03.2023, оскільки 21.03.2023 договір найму від 28.11.2018 припинив свою дію.

З огляду на вказане, з грудня 2018 р. по 20.03.2023 загальний розмір орендної плати за Договором становив 1 876 724,44 грн. а саме:

- 30 000,00 грн. за 2018 р. (30 000,00 грн. х 1 міс.);

- 395 280,00 грн. за 2019 р. (32 940,00 грн. х 12 міс.):

- 411 486,48 грн. за 2020 р. (34 290,54 грн. х 12 міс.);

- 432 060,84 грн. за 2021 р. (36 005,07 грн. х 12 міс.);

- 475 266,96 грн. за 2022 р. (39 605,58 грн. х 12 міс.);

- 132 630,16 грн. за 2023 р. (50 140,67 грн. х 2 міс.+32348,82 грн (за 20 днів березня 2023).

На момент подання позову Відповідачем сплачено кошти сумі 1028065,16 грн. в рахунок орендних платежів за договором, і відповідно заборгованість на день подання позову становила 848659,28 грн.

В ході розгляду справи Відповідачем частково сплачено кошти в сумі 62960,00 грн. в рахунок орендних платежів за договором, у зв`язку з чим позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог.

Позивачем до клопотань від 25.09.2023 (вх.№23070/23) та від 02.11.2023 (вх.№ 26692/23) долучено ще докази часткової оплати суми основного боргу у розмірі 31480,00 грн., у зв`язку з чим, станом на момент ухвалення рішення у справі, заборгованість по основному боргу становить 754219,28 грн. (1 876 724,44 грн. - 1028065,16 грн. - 62960,00 грн. - 31480,00 грн.), а в частині вимоги про стягнення 31480,00 грн основного боргу провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

В частині вимоги про стягнення 67932,52 грн основного боргу (915 591,80 грн. (сума основного боргу заявлена позивачем при поданні позову) - 848659,28 грн. (фактична сума заборгованість з орендної плати на момент звернення позивача з позовом до суду)), слід відмовити за безпідставністю.

Суд вбачає за доцільне також зазначити, що умовами договору оренди, зокрема п.10 сторонами погоджено звільнення сторін від відповідальності за невиконання зобов`язань, якщо це невиконання викликано обставинами, що не залежать від волі сторін і є поза їхньою компетенцією, а саме: воєнними діями, стихійними лихами, техногенними і іншими аваріями, стайками, локаутами, актами органів влади або управління, що робить неможливим виконання умов договору (далі - форс-мажор).

Поряд з цим, у п.10.2 сторони узгодили, що форс-мажор застосовується і сторона для якої він настав, звільняється від відповідальності за порушення умов даного договору, при наявності письмового підтвердження (висновок, довідка торгово-промислової палати України про настання форс-мажору).

Відповідно до п.10.3 Договору, сторона для якої настав форс-мажор зобов`язується негайно повідомити іншу сторони та подати підтверджуючі форс-мажор документи, зазначені у п.10.2 Договору.

З моменту одержання такого повідомлення іншою стороною виконання умов даного договору зупиняється на період дії такого форс-мажору.

Порядок вирішення спорів, визначений сторонами у п.11 Договору.

Так відповідно до п.11.1 Договору у випадку виникнення суперечностей, що стосуються виконання даного договору, сторони намагаються врегулювати дані суперечності шляхом переговорів.

Відповідно ж до п.11.2 Договору у випадку неможливості вирішення суперечностей шляхом переговорів вони вирішуються в судовому порядку згідно чинного законодавства України.

Відповідно до п.12.3 Договору, якщо інше прямо не передбачено цим договором або чинним законодавством України, зміни у цей договір можуть бути внесені лише за домовленістю сторін, яка оформляється додатковим договором до цього договору.

Верховний суд у своїх Постановах від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 09.11.2021 у справі № 913/20/21 зазначає, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Важливо, що така позиція органу правосуддя зовсім не зводить нанівець принцип звільнення від доказування у разі існування загальновідомих фактів (ч. 3 ст. 75 ГПК України), навпаки - вказує лише на необхідність підтвердження існування форс-мажору по відношенню до конкретного суб`єкта господарювання в конкретних умовах.

Отже, форс-мажор як обставина непереборної сили потребує доведення і належного правового оформлення сторонами в судовому процесі. Саме по собі існування таких надзвичайних і невідворотних обставин не звільняє сторону від відповідальності за порушення взятих на себе зобов`язань.

Звернути особливу увагу слід і на встановлену законодавством форму підтвердження форс-мажорних обставин з боку третіх осіб, якими в Україні виступають Торгово-промислова палата та її регіональні представництва. Ці органи в межах своєї компетенції видають сертифікати про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності, але лише у разі існування та належного підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між дією форс-мажорних обставин і неможливістю виконання зобов`язання.

При цьому, сертифікат Торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (Постанови Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 911/589/21, від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 25.11.2021 у справі № 905/55/21).

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів, які б звільняли відповідача повністю чи частково від виконання зобов`язань за договором оренди від 28.11.2018, у зв`язку з форс-мажорними обставинами, тобто що такі обставини стосувалися даного конкретного випадку.

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з п. 9.5.1 Договору у випадку прострочення сплати орендних платежів за даним Договором. Орендар сплачує пеню у розмірі подвійної орендної ставки НБУ, що діятиме на момент такого прострочення, за кожний день прострочення. Крім цього, якщо прострочення будь-якого платежу за Договором перевищує 5 (п`ять) календарних днів, Орендар сплачує штраф у розмірі 20 (двадцяти) % невиплаченої суми.

Здійснивши перерахунок штрафу, із врахуванням вищенаведених обставин, судом встановлено, що вимога про стягнення штрафу підлягає частковому задоволенню у розмірі 169731,86 грн. (848659,28 грн. - заборгованість станом на момент подання позову*20 %).

Щодо вимоги про розірвання Договору.

Процесуальний порядок провадження у господарських справах визначається Господарським процесуальним кодексом України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Статтею 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19), прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.09.2021 у справі № 638/3792/20 було конкретизовано попередні висновки касаційного суду так, що закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

У постанові від 12.07.2022 у справі № 909/1036/21 Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду зазначив, що пункт 2 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України текстуально відповідає пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України. Тому відповідні норми процесуального права мають застосовуватися судом однаково.

Отже, закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Враховуючи те, що предмет спору за вимогою про розірвання договору припинив існування ще до відкриття судом провадження у справі, суд прийшов до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, у зв`язку з відсутністю предмета спору в частині вимоги розірвати Договір найму (оренди) нежитлової будівлі від 28.11.2018 р.

Щодо вимоги про зобов`язання повернути об`єкт оренди шляхом виселення.

Згідно з п. 8.1 Договору після закінчення строку дії даного Договору або у випадку його дострокового розірвання (в тому числі в односторонньому порядку) об`єкт оренди повертається Орендодавцю протягом 30 (тридцяти) робочих днів за відповідним Актом приймання-передачі, а у випадку застосування п. 9.6.8. цього Договору після сплати штрафу Орендодавцем.

Слід зауважити, що п. 9.6.8. у Договорі оренди від 28.11.2018 відсутній.

При цьому, суд зазначає, що в порушення пункту 8.1 Договору Відповідач не повернув Позивачу об`єкт оренди протягом 30 (тридцяти) робочих днів з моменту отримання повідомлення № 03/23-2 Орендодавця та, відповідно, розірвання договору (з 21.03.2023), тобто до 02.05.2023 р., а відтак, вимога позивача про зобов`язання відповідача звільнити та повернути позивачу об`єкт оренди, переданий в користування за Договором найму (оренди) нежитлової будівлі від 28.11.2018 р., посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В., зареєстрованим в реєстрі за № 3057, шляхом виселення відповідача з будівлі магазину-пекарні, позначеної за планом земельної ділянки Літерою «Е-1», загальною площею 38,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 є об`єктивно виправданим та обгрунтованим способом захисту, спрямованим на реальне відновлення порушеного права позивача та не суперечить принципу верховенства права.

Відтак, в цій частині заявлених вимог позов підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України N 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.97 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Розподіл судових витрат.

Згідно з пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру складає 1,5 відсотка ціни позову але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 21866,66 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №278 від 02.05.2023.

Згідно з пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір необхідно віднести на відповідача пропорційно задоволених позовних вимог у розмірі 16543,27 грн.

Частиною 4 ст. 231 ГПК України встановлено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Позивачем заявлено клопотання від 02.11.2021, вх.№4391/23 про повернення судового збору у розмірі 944,40 грн, у зв`язку із зменшенням розміру позовних вимог.

Беручи до уваги вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення вказаного клопотання та повернення позивачу з Державного бюджету України 944,40 грн. судового збору, сплаченого згідно платіжної інструкції №278 від 02.05.2023.

На підставі п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Судовий збір, сплачений позивачем, пропорційно до частини позовних вимог, провадження за якими підлягає закриттю, може бути повернено останньому за наявності відповідного клопотання.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 7, 12, 13, 14, 73, 74, 86, 123, 129, 231, 232, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» суд,-

ВИРІШИВ

1.Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця Качмарика Тараса Теодоровича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Фізичної особи-підприємця Чуниса Дмитра Федоровича ( АДРЕСА_4 ; ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 754219,28 грн основного боргу, 169731,86 грн штрафу та 16543,27 грн. судового збору.

3. Зобов`язати Фізичну особу-підприємця Качмарика Тараса Теодоровича (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса - АДРЕСА_1 ) звільнити та повернути Фізичній особі-підприємцю Чунису Дмитру Федоровичу (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса - АДРЕСА_2 ) об`єкт оренди, переданий в користування за Договором найму (оренди) нежитлової будівлі від 28.11.2018 р., посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В., зареєстрованим в реєстрі за № 3057, шляхом виселення Фізичної особи-підприємця Качмарика Тараса Теодоровича (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса - АДРЕСА_1 ) з будівлі магазину-пекарні, позначеної за планом земельної ділянки Літерою «Е-1», загальною площею 38,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 (сто дев`ять).

4. Провадження у справі в частині стягнення 31480,00 грн. основного боргу - закрити.

5. Провадження у справі в частині вимоги про розірвання Договору найму (оренди) нежитлової будівлі від 28.11.2018 р. - закрити.

6. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

7. Повернути Фізичній особі-підприємцю Чунису Дмитру Федоровичу (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса - АДРЕСА_2 ) з Державного бюджету України 944,40 грн. судового збору, сплаченого згідно платіжної інструкції №278 від 02.05.2023.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення підписано 08.12.2023.

Суддя Кітаєва С.Б.