ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2023 м. Івано-ФранківськСправа № 909/464/23

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Валєєвої Т.Е.,

при секретарі судового засідання Матенчук О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Акціонерного товариства "Акцент-Банк"

(вул. Батумська, 11, м. Дніпро, Дніпропетровська область, 49074)

до Фізичної особи ОСОБА_1

( АДРЕСА_1 )

про стягнення 235 909,46 грн заборгованості за кредитним договором

представники сторін в судове засідання не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Акцент-Банк" (далі - АТ "Акцент-Банк", позивач) звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою (вх.№3792/23 від 15.05.2023) до фізичної особи ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , відповідач) про стягнення 235 909,46 грн заборгованості за кредитним договором №20.58. від 02.02.2021, з яких:

- 176 769,36 грн основної заборгованості за кредитом (тілом кредиту);

- 27 540,10 грн заборгованості за процентами;

- 31 600,00 грн заборгованості за винагородою.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судовий збір, який у даній справі становить 3 538,64 грн.

Разом з позовною заявою позивачем подано клопотання (вх.№7379/23 від 15.05.2023) про розгляд справи за його відсутності в порядку ч. 3 ст. 196 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Дії суду щодо розгляду справи

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 22.05.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено засідання з розгляду справи по суті на 21.06.2023; встановлено строк для надання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечення; зобов`язано позивача надати для огляду в судовому засіданні оригінали документів, доданих до позовної заяви. Дана ухвала надіслана сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення, а також в Електронний кабінет та на електронну адресу.

21.06.2023 у судовому засіданні з розгляду справи по суті представники обох сторін не з`явились; судом відкладено розгляд справи по суті на 05.07.2023 (відповідну ухвалу занесено до протоколу судового засідання).

23.06.2023 до суду від позивача надійшли на вимогу суду оригінали письмових документів, що підтверджують позовні вимоги (заява від 07.06.2023 №20210924ABS000000026; вх.№9366/23).

05.07.2023 у судовому засіданні з розгляду справи по суті представники обох сторін не з`явились.

У зв`язку з неявкою представників сторін в судове засідання у нарадчій кімнаті судом підписано вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 240 ГПК України.

Щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи

Ухвала суду від 22.05.2023 про відкриття провадження у справі отримана відповідачем 26.05.2023, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 41).

Ухвала-повідомлення про судове засідання від 21.06.2023 доставлена відповідачу на його електронну адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (витяг станом на 17.05.2023), про що свідчить довідка про доставку (а.с. 46).

У силу ч. 3 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до п. 2, 3 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

З огляду на вказані приписи процесуального закону відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 120 ГПК України суд викликає або повідомляє експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

21.06.2023 судом було передано телефонограму відповідачу ( ОСОБА_1 ), в якій повідомлено останнього про призначення судового засідання на 05.07.2023 (а.с. 45).

Отже, відповідач був обізнаний з вирішенням спору в суді, а відтак мав цікавитися про процесуальний рух справи.

Щодо юрисдикції даної справи

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Як встановлено судом, 02.02.2021 позивач та фізична особа-підприємець ОСОБА_1 уклали кредитний договір №20.58. про надання останньому кредиту у вигляді кредитного ліміту.

Предметом позову в даній справі є стягнення заборгованості за кредитним договором.

Водночас станом на час подання позову відповідач - ОСОБА_1 припинив свою підприємницьку діяльність.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в ст. 4 цього кодексу, зокрема, фізичні особи, які не є підприємцями. Винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, визначені у ст. 20 цього кодексу.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

З аналізу вказаних норм права вбачається, що фізичні особи, які на час пред`явлення до них позову, не є підприємцями можуть бути відповідачами в господарському суді. Припинення підприємницької діяльності однієї із сторін до звернення з позовом до суду не є перешкодою для розгляду справи в порядку господарського судочинства, але лише в тому випадку, якщо спірні правовідносини виникли за наслідком здійснення нею господарської діяльності.

Схожі висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в п. 73 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17, п. 27 постанови від 04.09.2019 у справі №640/16902/18.

У випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за її зобов`язаннями, пов`язаними із підприємницькою діяльністю, усім своїм майном (п. 4.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №910/8729/18, п. 28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2019 у справі №640/16902/18).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України) під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно з ч. 1 ст. 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього кодексу.

Зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням (ч. 1 ст. 173 ГК України).

Судом встановлено таке:

- станом на час укладання договору (02.02.2021) ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець (запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №0035894 від 12.03.2018 про реєстрацію фізичної особи підприємцем (повторно) та запис №002035894 від 30.08.2021 про припинення підприємницької діяльності);

- кредитний договір скріплений печаткою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.;

- наданий кредит не є споживчим відповідно до Закону України "Про споживче кредитування", оскільки надавався на фінансування поточної діяльності суб`єкта підприємницької діяльності (п. А2 кредитного договору).

За наведених обставин та на підставі викладених правових норм, позивач обґрунтовано визначив належність спору до юрисдикції господарського суду відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як фізичної особи-підприємця не припинилися.

Позиції сторін

Позиція позивача. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами кредитного договору не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту, процентів та винагороди своєчасно та у повному обсязі.

Як на правову підставу заявлених вимог позивач посилається на ст. 212, 525, 526, 530, 610 - 612, 625, 627, 651, 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Позиція відповідача. Відповідач у встановлений судом відповідно до ГПК України строк відзиву на позов не надав, проти позовних вимог не заперечив.

Відповідач у судове засідання свого представника не направив, причин неявки представника суду не повідомив.

За загальними принципами здійснення судочинства, що також відображені у ст. 13, 14 ГПК України, судочинство у судах здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності сторін, зокрема:

- учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом;

- кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом;

- кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій;

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Враховуючи те, що відповідач своїм правом на подання відзиву у встановлений судом відповідно до ГПК України строк не скористався, суд вирішує спір за наявними матеріалами справи на підставі ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Судом встановлено, що будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Обставини справи, встановлені судом

02.02.2021 між АТ «Акцент-Банк» (банк) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір №20.58. (далі - кредитний договір) (а.с. 3-9).

Умови кредитного договору такі.

Вид кредиту - строковий кредит (п. А1 кредитного договору).

Ліміт цього договору - у розмірі 250 000,00 грн на фінансування поточної діяльності (п. А2 кредитного договору) (п. А3 кредитного договору).

Термін повернення кредиту 01.02.2023. Позичальник здійснює погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними (однаковими платежами в розмірі та в строки згідно з графіком платежів (додаток №1 цього договору).

Згідно зі ст. 212, 651 ЦК України, у випадку порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених цим договором, банк на свій розсуд, починаючи з 31-го дня порушення будь-якого із зобов`язань, має право змінити умови цього договору, встановивши інший термін повернення кредиту. При цьому банк направляє позичальнику письмове повідомлення із зазначенням дати терміну повернення кредиту. У випадку непогашення позичальником заборгованості за цим договором у термін, зазначений у повідомленні, уся заборгованість, починаючи з наступного дня дати, зазначеної у повідомленні, вважається простроченою. У випадку погашення заборгованості у період до закінчення 30 днів (включно) з моменту порушення будь-якого із зобов`язань, кінцевим терміном повернення кредиту є 01.02.2023 (п. А3 кредитного договору).

За користування кредитом позичальник сплачує фіксовані проценти у розмірі 19,90% (дев`ятнадцять цілих дев`яносто сотих) річних. У випадку невиконання та/або неналежного виконання позичальником зобов`язань, передбачених п. 2.2.13 цього договору, банк збільшує процентну ставку на 2% річних за кожен випадок невиконання та/або неналежного виконання. При цьому банк направляє позичальнику письмове повідомлення із зазначенням підстави порушення зобов`язань, передбачених п. 2.2.13 цього договору, і дати початку нарахування підвищених процентів. Зі умови відновлення виконання позичальником зобов`язань, передбачених п. 2.2.13 цього договору, позичальник за користування кредитом сплачує проценти у розмірі 19,90% (дев`ятнадцять цілих дев`яносто сотих) річних. При цьому банк направляє письмове повідомлення позичальнику із зазначенням процентної ставки у розмірі 19,90% (дев`ятнадцять цілих дев`яносто сотих) річних і дати початку її нарахування (п. А6 кредитного договору).

У випадку порушення позичальником будь-якого із грошових зобов`язань та при реалізації права банку, передбаченого п. А3 цього договору, позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми залишку непогашеної заборгованості за кожен день прострочення. Сплата пені здійснюється з дня, наступного за датою, передбаченою повідомленням (п. А7 кредитного договору).

Позичальник сплачує банку винагороду за відкриття позичкового рахунку у розмірі 0 гривень у день укладення цього договору (п. А9 кредитного договору).

Позичальник щомісячно сплачує банку винагороду за кредитне обслуговування у розмірі 0,79% від суми зазначеного у п. А.2 цього договору ліміту у поточну дату сплати процентів. Сплата винагороди здійснюється у гривні. Розрахунок здійснюється щоденно. Нарахування винагороди здійснюється у дату сплати (п. А10 кредитного договору).

Позичальник сплачує банку винагороду за управління фінансовим інструментом у розмірі 0,00% процентів від суми встановленого у п. А.2 цього договору ліміту (п. А11 кредитного договору).

Банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді згідно з п. А2 цього договору, з лімітом та на цілі, зазначені у п. А.2 цього договору, не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного у третьому абзаці п. 2.1.2 цього договору, в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів, винагороди, в обумовлені цим договором терміни (п. 1.1 кредитного договору).

Позичальник зобов`язується, зокрема: використовувати кредит на цілі та у порядку, передбаченому п. 1.1. цього договору; сплатити проценти за користування кредитом відповідно до пунктів 4.1, 4.2, 4.3 цього договору; повернути кредит у терміни, встановлені пунктами 1.2, 2.2.14, 2.3.2 цього договору; сплатити банку винагороду відповідно до пунктів 2.3.5, 4.4, 4.5, 4.6, 4.13 цього договору (п. 2.2 кредитного договору).

Банк, незалежно від настання термінів виконання зобов`язань позичальником за цим договором, має право вимагати дострокового повернення суми кредиту, сплати процентів та винагород, при настанні умов, передбачених п. 2.3.2 цього договору або порушення позичальником вимог п. 1.1 цього договору в частині вимог щодо цільового використання кредитних коштів, або у випадку зменшення розміру активів позичальника на 30 і більше процентів у порівнянні з розміром його активів зазначених у відповідної річної звітності за попередній рік (п. 2.3.8 кредитного договору).

Відповідно до ст. 212 ЦК України у випадку порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених п.п. 1.2, 2.2.3, 2.2.14, 2.3.2, 2.4.1 цього договору, позичальник сплачує банку процент у розмірі, зазначеному у п. А7 цього договору (за винятком випадку реалізації банком права зміни умов цього договору, встановленого п. А3 цього договору) (п. 4.2 кредитного договору).

Цей договір вважається укладеним з моменту підписання його сторонами (п. 6.1 кредитного договору).

Цей договір у частині п. 4.4 цього договору набуває чинності з моменту підписання цього договору, в решті частин - з моменту надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту у межах, зазначених у них сум, та діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за цим договором (п. 6.2 кредитного договору).

Сторонами підписано додаток №1 до договору "Графік погашення", відповідно до якого частини кредиту підлягають поверненню та проценти - сплаті щомісячно до 02 числа відповідного місяця включно, починаючи з 02.03.2021 та з терміном остаточного повернення не пізніше 01.02.2023 (а.с. 9 на звороті).

На виконання умов кредитного договору, 02.02.2021 позивач перерахував на поточний рахунок відповідача - ОСОБА_1 (на той час ФОП) грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером №TR.16672998.22518.70198 (а.с. 13).

Як вбачається з виписки з особового рахунку позивача за період з 02.03.2021 по 18.03.2023, відповідач частково погасив заборгованість за кредитним договором на загальну суму 126 694,82 грн, в т.ч. тіло кредиту на 73 230,64 грн. Останній платіж за кредитним договором здійснено відповідачем 02.10.2021 (а.с. 11).

У відповідності до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 18.03.2023, заборгованість відповідача перед позивачем склала: 176 769,36 грн заборгованості за кредитом, 27 540,10 грн заборгованості за процентами, 31 600,00 грн заборгованості за винагородою банку (а.с. 10).

У зв`язку з несплатою заборгованості відповідачем у добровільному порядку, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Норми права, які застосував суд. Мотиви їх застосування

І. Загальні положення

Положеннями ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Також абз. 4 ч. 1 ст. 174 ГК України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 175 ГК України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 6, 626 - 629 ЦК України).

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з приводу кредитного договору №20.58. від 02.02.2021, предметом якого є дії сторін щодо надання кредиту, його повернення, сплати процентів за користування кредитом та винагороди банку, які мають здійснюватись відповідно до домовленостей сторін цього договору.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 345 ГК України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Отже, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є кредитним договором.

Таким чином, предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості за кредитним договором.

ІІ. Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 "Позика" цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що позивач взяті на себе зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачу кредит в розмірі 250 000,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У силу п. А3 кредитного договору позичальник зобов`язаний був повертати кредит однаковими платежами в розмірі та в строки згідно з графіком платежів, наведеним у додатку №1 до кредитного договору.

При цьому сторони домовилися, що кінцевим терміном повернення кредиту є 01.02.2023.

Отже, уклавши 02.02.2021 кредитний договір №20.58. та отримавши суму кредиту в розмірі 250 000,00 грн на свій поточний рахунок, відповідач зобов`язався виконувати умови кредитного договору.

Однак, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував та станом на 18.03.2023 повернув кредит лише на суму 73 230,64 грн.

Відтак, заборгованість відповідача з повернення тіла кредиту становить176 769,36 грн.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, що кореспондуються з положеннями статті 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як передбачено абз. 1 ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На час прийняття судом рішення у справі відповідач не спростував факт наявності заборгованості з повернення тіла кредиту у сумі 176 769,36 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено та документально обґрунтовано позовні вимоги в частині стягнення 176 769,36 грн основної заборгованості за кредитом (тілом кредиту), тому вони підлягають задоволенню.

ІІІ. Щодо стягнення процентів та винагороди

За приписами ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом", тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.

Відповідний правовий висновок викладений в п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №910/4518/16.

У п. А6 кредитного договору сторони погодили, що проценти за користування кредитом є фіксованими та становлять 19,90% річних.

Також у п. А10 кредитного договору сторони погодили, що позичальник сплачує банку щомісячну винагороду за кредитне обслуговування у розмірі 0,79% від суми зазначеного у п. А2 ліміту у поточну дату сплати процентів.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, позивач у відповідності до погоджених сторонами в кредитному договорі умов та приписів чинного законодавства нараховував відповідачу проценти за користування кредитом та винагороду за кредитне обслуговування до терміну повернення кредиту (01.02.2023).

У порушення взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, відповідач не сплачував проценти та винагороду належним чином. У зв`язку з чим, утворилась заборгованість, яка станом на час повернення кредиту становить 27 540,10 грн процентів за користування кредитом та 31 600,00 грн винагороди за кредитне обслуговування.

На час прийняття судом рішення у справі відповідач не спростував факт наявності відповідної заборгованості.

На підставі наведеного, позовні вимоги в цій частині визнаються судом законними та обґрунтованими, тому вони підлягають задоволенню.

IV. Інші аспекти

4.1. Європейський суд із прав людини у своїй практиці щодо захисту власності відповідно до гарантій, що їх визначено статтею 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, застосовує також доктрину правомірних (легітимних) очікувань.

Уклавши договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання.

Зокрема, у даному випадку відповідач (позичальник) розраховує (очікує), що протягом певного часу він може правомірно «користуватися позикою», натомість позивач (кредитор) розраховує (очікує), що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану відповідачу (позичальнику) можливість не повертати борг одразу.

Відповідний правовий висновок викладений в п. 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №910/4518/16.

Конституційний Суд України (другий сенат) у рішенні від 22.06.2022 №6-р(II)/2022 (у справі за конституційною скаргою Акціонерного товариства „Державний ощадний банк України" щодо відповідності Конституції України припису першого речення ч. 1 ст. 1050 ЦК України) дійшов висновку, що як на момент укладення кредитного договору, так і протягом строку кредитування банк мав правомірні очікування на отримання процентів за користування грошовими коштами до дня повернення кредиту, а відтак право вимоги банку щодо сплати йому таких процентів є майном та відповідно об`єктом права власності, захист якого гарантує ст. 41 Конституції України.

4.2. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Положеннями ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що у даному випадку має місце прострочення відповідача.

Згідно із ч. 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

У відповідності до ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію ст. 13 ГПК України, згідно з положеннями якої судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Серявін та інші проти України" зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Суд вважає, що вичерпно дослідив всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновок суду

Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку, що наявні правові підстави, з якими чинне законодавство пов`язує задоволення позову, тому позов підлягає задоволенню.

Судові витрати

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 123 ГПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Звертаючись з позовом до суду, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 538,64 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 21.03.2023 №673 на суму 3 064,64 грн та від 26.04.2023 № на суму 474,00 грн (а.с. 20-21).

У відповідності до п. 2 ч. 1, п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України задоволення позову обумовлює покладення таких судових витрат на відповідача.

Інші судові витрати сторони до відшкодування суду не заявляли.

Керуючись ст. 2, 4, 5, 13, 14, 73 - 77, 80, 86, 123, 124, 129, 232, 233, 236 - 238, 240 - 242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення 235 909,46 грн заборгованості - задовольнити.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» (вул. Батумська, 11, м. Дніпро, 49074; ідентифікаційний код 14360080) 176 769,36 грн (сто сімдесят шість тисяч сімсот шістдесят дев`ять гривень 36 коп.) основної заборгованості за кредитом, 27 540,10 грн (двадцять сім тисяч п`ятсот сорок гривень 10 коп.) заборгованості за процентами, 31 600,00 грн (тридцять одну тисячу шістсот гривень 00 коп.) заборгованості за винагородою та 3 538,64 грн (три тисячі п`ятсот тридцять вісім гривень 64 коп.) судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Західного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.12.2023 (з урахуванням тимчасової втрати працездатності та відпустки).

Вебадреса, за якою можна знайти текст судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя Т.Е. Валєєва