номер провадження справи 5/205/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2023 Справа № 908/3842/21

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі: судді Проскурякова К.В., при секретарі судового засідання Соколові А.А., розглянувши матеріали справи

За позовом: Комунального підприємства "Міжнародний аеропорт Запоріжжя" (електрона пошта: ; вул. Блакитна, буд. 4, м. Запоріжжя, 69013, )

До відповідача: Державної митної служби України в особі Відокремленого підрозділу Запорізька митниця (електрона пошта: ; вул. Синенка Сергія, буд. 12, м. Запоріжжя, 69041; )

про стягнення 18 991,65 грн.,

За участю представників сторін:

Від позивача: не з`явився;

Від відповідача: Прокоф`єв С.А., витяг з , представник;

СУТНІСТЬ СПОРУ:

29.12.2021 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Комунального підприємства "Міжнародний аеропорт Запоріжжя" № 1963/12-2021 від 13.12.2021 (вх. № 4119/08-07/21 від 29.12.2021) до Запорізької митниці Державної фіскальної служби про стягнення 18 991,65 грн.

29.12.2021 автоматизованою системою документообігу господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу розподілено судді Проскурякову К.В.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 30.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі № 908/3842/21 в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та без повідомлення (виклику) учасників справи. Розгляд справи по суті розпочато з 27.01.2022, запропоновано сторонам здійснити відповідні процесуальні дії та подати усі наявні в них докази, які стосуються предмету спору.

19.01.2022 від Запорізької митниці Державної фіскальної служби до суду надійшов відзив на позовну заяву № 23 від 13.01.2022 (вх. № 1352/08-08/22 від 19.01.2022), згідно якого відповідач заперечив проти позовних вимог та просить суд в задоволенні позову відмовити. Також, у відзиві на позовну заяву відповідач просить суд замінити Запорізьку митницю Державної фіскальної служби на Запорізьку митницю, як відокремлений підрозділ Державної митної служби України (вул. Сергія Синенка, буд. 12, м. Запоріжжя, 69041; ).

25.01.2022 від Комунального підприємства "Міжнародний аеропорт Запоріжжя" на адресу суду надійшла відповідь на відзив № 107/01-2022 від 25.01.2022 (вх. № 2007/08-08/22 від 25.01.2022), згідно якої позивач вважає відзив на позовну заяву таким, що не спростовує позовних вимог та просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Крім цього, у відповіді на відзив позивач просить суд замінити Запорізьку митницю Державної фіскальної служби на Запорізьку митницю, як відокремлений підрозділ Державної митної служби України ().

26.01.2022 від відповідача до суду надійшов супровідний лист № б/н від 26.01.2022 (вх. № 2149/08-08/22 від 26.01.2022) разом з витягом з єдиного державного реєстру юридичних осіб підприємств та громадських формувань на Державну митну службу України (вул. Дегтярівська, буд. 11Г, м. Київ, 04119; ).

04.02.2022 від Запорізької митниці ДФС до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив № 48 від 01.02.2022 (вх. № 2999/08-08/22 від 04.02.2022), згідно яких відповідач заперечив проти позовних вимог.

24.02.2022 в Україні введено воєнний стан.

Ухвалою суду від 28.02.2022 розгляд справи №908/3842/21 вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Відкрите провадження у справі №908/3842/21 в порядку загального позовного провадження, дату та час підготовчого засідання вирішено зазначити у відповідній ухвалі суду після усунення обставин, які зумовлюють загрозу життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду в умовах воєнної агресії проти України. Запропоновано сторонам здійснити відповідні процесуальні дії та надати суду усі наявні докази які стосуються предмету спору.

27.07.2023 набув чинності Закон України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", яким продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 18.08.2023 строком на 90 діб (тобто до 15.11.2023 року).

Господарський суд Запорізької області не припинив здійснювати судочинство.

Запорізька міська територіальна громада не відноситься до територій проведення воєнних (бойових) дій, та/або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).

Ухвалою суду від 18.10.2023 № 908/3842/21 підготовче засідання призначено на 13.11.2023 о 12 год. 00 хв. з повідомленням (викликом) сторін. Явку представників сторін визнано обов`язковою, запропоновано сторонам у строк до наступного судового засідання подати усі наявні докази, які стосуються предмету спору та надати суду пояснення та докази, які не були подані ними до суду в обґрунтування своєї правової позиції та наявні докази, які стосуються предмету спору.

01.11.2023 від Комунального підприємства "Міжнародний аеропорт Запоріжжя" до суду надійшло клопотання № 403/11-2023 від 01.11.2023 (вх. № 23321/08-08/23 від 01.11.2023), в якому позивач підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просить суд розгляд справи здійснити за наявними в матеріалах справи документами за відсутністю представника позивача.

Ухвалою суду від 13.11.2023 № 908/3842/21 здійснено процесуальне правонаступництво відповідача - Запорізької митниці Державної фіскальної служби (вул. Синенка Сергія, буд. 12, м. Запоріжжя, 69041; ) та залучено до участі у справі № 908/3842/21 Державну митну службу України в особі Відокремленого підрозділу Запорізька митниця (вул. Синенка Сергія, буд. 12, м. Запоріжжя, 69041; ). Закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Перше судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 06.12.2023 об 11 год. 30 хв. з повідомленням (викликом) сторін. Явка представників сторін у судове засідання визнана обов`язковою та запропоновано сторонам здійснити відповідні процесуальні дії.

У судовому засідання 06.12.2023 за участі представників обох сторін судом оголошено перерву з розгляду справи по суті на 26.12.2023 об 11год. 30 хв.

25.12.2023 від Комунального підприємства "Міжнародний аеропорт Запоріжжя" до суду надійшло клопотання № 356/12-2023 від 25.12.2023 (вх. № 27543/08-08/23 від 25.12.223) про розгляд справи за відсутністю представника позивача. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 Господарського процесуального кодексу України, судове засідання 26.12.2023 здійснювалось із застосуванням технічних засобів фіксації судового процесу за допомогою комплексу "Акорд".

Представник позивача у судове засідання не з`явився.

Суд оголосив про надходження клопотання позивача.

Як вбачається з позовної заяви, в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 03.11.2004 між позивачем та відповідачем укладено договір № 26.8/04-112 про надання послуг з водо-тепло- та сантехнічного забезпечення, умовами якого передбачено, що позивач надає відповідачу комплекс послуг з водо-тепло- та сантехнічного забезпечення, а відповідач відшкодовує його витрати на умовах цього договору. Відповідачу надано у безоплатне користування приміщення позивача, загальною площею 74,3 кв.м., однак відповідач не відшкодовував позивачу вартість наданих послуг за вказаним договором у період з січня 2018 по грудень 2020 включно на загальну суму 18 991,65 грн., що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду. На підставі викладеного, посилаючись на ст. ст. 16, 530, 610, 613, 525, 530, 901, 903 Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 174, 180, 193, Господарського кодексу України, позивач просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти позовних вимог з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву пояснивши, що до 2012 року відповідач оплачував виставлені рахунки позивача відповідно до умов договору № 26.8/04-112 від 03.11.2004. З 01.06.2012 року набрав сили Митний кодекс України. Відповідно до ч. 2 ст. 188 Митного кодексу України визначено, що адміністрація аеропорту на безоплатній основі забезпечує митні органи необхідними службовими приміщеннями і не тільки службовими приміщеннями, а і обладнанням, засобами зв`язку, а також створює їм належні умови для роботи. З викладеного відповідач зауважив, що до належних умов для роботи митниці необхідно мати наявність електромережі, наявність комп`ютерної мережі, наявність водо-тепло, санітарних умов, пожежної безпеки та інші. Відсутність цих умов робить роботу митниці неможливим. У зв`язку з чим, відповідач вважає, що всі ці належні умови повинні надаватися митниці безкоштовно. Відповідач також зазначив, що до суду надані документи, з яких вбачається про оплату послуг, які необхідно стягнути з митниці починаються з січня з 2018 року, однак позовна заява надійшла до суду 29.12.2021 року. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Поважних причин пропущенім позовної давності позивач у позові не навів. У зв`язку з чим вважає, що позивач незаконно надав документи на оплату послуг за 2018 рік. 29.11.2019 на сайті Територіальних органів ДФС у Запорізькій області оприлюднено оголошення повідомлення щодо реорганізації Запорізької митниці ДФС шляхом приєднання до Дніпровської митниці Держмитслужби. Тому, на думку відповідача, пред`явлення позову до Запорізької митниці ДФС про стягнення заборгованості після спливу шести місяців є безпідставним.

У відповіді на відзив № 107/01-2022 від 25.01.202 (вх № 2007/0808/22 від 25.01.2022) позивач не погодився із запереченнями відповідача зазначивши, що наведені відповідачем норми не звільняють митні органи від вказаного обов`язку компенсації за спожиту електричну енергію та не передбачають безкоштовне забезпечення нею. Вважає відзив на позовну заяву таким, що не спростовує позовних вимог та просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача підтримав заперечення на відповідь на відзив обґрунтовуючи тим, що з 01.06.2021 закон передбачає надання послуг митниці безкоштовно. Стосовно оплати послуг за 2018 рік, то відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Просить суд у задоволенні позову відмовити.

Наявні матеріали дозволяють розглянути справу по суті.

У судовому засіданні 26.12.2023 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи,, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, Державна митна служба України в особі Відокремленого підрозділу Запорізька митниця займала нежитлові приміщення аеровокзалу (Літера КЗ3) КП "Міжнародний аеропорт Запоріжжя" загальною площею 74,3 кв.м: на першому поверсі кімнати № № 60, 61, 70 - загальною площею 36,30 кв.м.; на другому поверсі кімнати №№ 132,133,134,135 - загальною площею 38,0 кв.м.

Будівля аеровокзалу (Літера КЗ3) є комунальною власністю територіальної громади м. Запоріжжя, перебуває в господарському віданні КП "Міжнародний аеропорт Запоріжжя" та обліковується на його балансі.

Вищезазначене майно у складі цілісного майнового комплексу було передано в комунальну власність територіальної громади міста Запоріжжя у 2013 році на підставі акту приймання - передачі цілісного майнового комплексу державного підприємства "Міжнародний аеропорт Запоріжжя" до комунальної власності територіальної громади міста Запоріжжя та закріплено на праві господарського відання за КП "Міжнародний аеропорт Запоріжжя" рішенням Запорізької міської ради від 30.01.2013 №18 "Про створення комунального підприємства "Міжнародний аеропорт Запоріжжя".

Згідно з п. 1.1. Статуту Комунальне підприємство "Міжнародний аеропорт Запоріжжя" є правонаступником всього майна, прав та обов`язків державного підприємства "Міжнародний аеропорт Запоріжжя".

З листа відповідача № 7.5-08-02-1/21/13/6836 від 06.07.2021 вбачається, що відповідно до Постанови КМУ № 895 від 30.09.2020 "Деякі питання територіальних органів Державної митної служби" Дніпровська митниця Держимтслужби реорганізована шляхом приєднання до Державної митної служби України, яка є правонаступником всіх прав та обов`язків. Відповідно до наказу Державної митної служби України від 30.06.2021 № 49 - г "Про приймання - передання активів та зобов`язань, іншого майна, майнових прав і обов`язків та делегування окремих повноважень керівнику Запорізької митниці як відокремленого підрозділу Держмитолужби" Держмитслужбою делеговано права Запорізькій митниці на прийняття активів, зобов`язань, іншого майна, майнових прав та обов`язків, у т.ч. майна.

Як встановлено судом, 03.11.2004 між позивачем та відповідачем укладено договір № 26.8/04-112 (договір), відповідно до п. 1.1 якого аеропорт надає митниці комплекс послуг по водо-тепло- та сантехнічному забезпеченню, а митниця відшкодовує його витрати на умовах цього договору. При цьому сторони керуються чинним законодавством України.

Розрахунки між аеропортом та митницею здійснюються за цінами, тарифами та розрахунками витрат за надання послуг та згідно договорів, укладених між аеропортом з відповідними організаціями (п. 1.2. договору).

Пунктом 2.1 договору передбачено, що позивач зобов`язався: надавати послуги з подачі питної води в обсягах, вказаних у додатках до цього договору та якістю у відповідності до стандартів (п.п. 2.1.1); надавати послуги по прийманню стоків у кількості, вказаної у додатках до цього договору та із забрудненням, що не перевищує допустимих концентрацій (п. 2.1.2); надавати послуги по теплопостачанню у період опалювального сезону (п. 2.1.3); вести облік витрат та щомісячно оформлювати акт прийому-здачі виконаних робіт (послуг), який підписується обома сторонами (п. 2.1.4); своєчасно інформувати митницю щодо змін тарифів, витрат на надання послуг (п. 2.1.5).

Підпунктом 2.2.2. п. 2.2. визначено, що митниця зобов`язалась своєчасно відшкодовувати аеропорту витрати за водо-теплопостачання та сантехнічне забезпечення згідно умов цього договору.

Крім цього, митниця зобов`язалась щомісяця, до 2 числа місяця, наступного за розрахунковим, узгоджувати акт приймання-здачі виконаних робіт (послуг) за попередній місяць (п.п. 2.2.5 п. 2.2).

Відповідно до п. 3.1. договору, митниця відшкодовує витрати аеропорту за надання послуг оплатою на розрахунковий рахунок аеропорту, у строк, не пізніше 3 днів після отримання рахунку.

Підставою для виставлення рахунку є Акт приймання-здачі виконаних робіт (послуг), складений в останній день кожного місяця та узгоджені двома сторонами (п. 3.2. договору).

Згідно з п. 3.3. договору, договору, усі зміни, які стосуються комплексу послуг по водо-теплопостачанню та технічному обслуговуванню, здійснені в установленому законом порядку, є обов`язковими для сторін та вводяться у взаєморозрахунки з моменту настання цих змін.

Сторони несуть відповідальність за виконання або неналежне виконання обов`язків по цьому договору згідно чинного законодавства України (п. 5.1).

Розділом 7 договору передбачено, що цей договір вступає в силу з моменту підписання та діє до 31.12.2005 включно (п. 7.1). Якщо за 30 днів до закінчення строку дії цього договору ні від однієї зі сторін не надійде письмового повідомлення про розірвання відносин, він вважається пролонгованим на той самий строк та на тих самих умовах, які були передбачені чинним договором (п. 7.3).

Станом на 26.12.2023 доказів розірвання договору або визнання його нечинним сторонами суду не надано.

На виконання умов договору, у період з січня 2018 по грудень 2020 включно позивач надав відповідачу комплекс послуг по водо-тепло- та сантехнічному забезпеченню на загальну суму 18 991,65 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-здачі виконаних послуг та рахунками на оплату (а.с. 92-153).

Зазначені акти та рахунки позивачем направлялись на адресу відповідача, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, копії яких містяться в матеріалах справи.

Обсяги фактичного споживання та отримання комплексу послуг підтверджуються виставленими рахунками та актами на підставі складених довідок за 2018, 2019, 2020 роки, які долучені до матеріалів справи.

Однак, відповідач в обумовлений договором строк оплату по вказаним рахунками не здійснив.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з претензіями (вих. № 1514/10-2020 від 12.10.2020, № 1283/08-2021 від 06.08.2021) щодо погашення заборгованості за договором № 26.8/04-112 (а.с. 10-11, 18-23).

У відповідь на вищевказані претензії відповідач надіслав позивачу лист (вих. № 7.20-1/10/14/939 від 19.08.2021) в якому повідомив про те, що відповідно до ч. 2 ст. 188 Митного кодексу України, адміністрація аеропортів, у межах яких діють пункти пропуску через державний кордон України, на безоплатній основі забезпечує митні органи необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами зв`язку т створюють їм належні умови для роботи, у зв`язку з чим підстав для задоволення претензії немає (а.с. 17).

Позивач надав інформацію № 1460/09-2021 від 10.09.2021, стосовно відповіді відповідача на претензію, якою зазначив що посилання на забезпечення митних органів приміщення не відносяться до питання компенсації за надані комунальні послуги. Наведені норми відповідачем не звільняють митні органи від вказаного обов`язку компенсації енерго та водоресурсів та не передбачають безкоштовне забезпечення ними (а.с. 15-16).

27.09.2021 відповідач надіслав позивачу лист № 7.20-1/22/14/1544 та повідомив про відсутність підстав для задоволення претензії щодо відшкодування позивачу витрат за електроенергію та послуги з водопостачання, теплопостачання та сантехнічне забезпечення (а.с. 14).

Позивач надав інформацію вих. № 1569/09-2021 стосовно відповіді відповідача вх. № 7.20-1/22/14/1544, яким наполягав що несплата коштів по виставленим позивачем рахункам є порушенням зобов`язання з боку відповідача.

У зв`язку із тим, що відповідачем не були оплачені отримані послуги за договором № 26.8/04-112, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача вартості за фактично надані послуги з водо-тепло- та сантехнічному забезпеченню у період з січня 2018 по грудень 2020 включно на загальну суму 18 991,65 грн.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, додаткові пояснення, заслухавши представника, проаналізувавши норми чинного законодавства суд при прийнятті рішення враховує наступне.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

У ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характер)' па користь іншого суб`єкта (викопати роботу, передати майно, сплатити троїш, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) мас право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, викопати роботу, падати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії. а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею І І цього Кодексу.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Згідно з ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (п. 1). Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (ч. 2).

Згідно ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1). У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 2).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, на виконання умов договору № 26.8/04-112 від 03.11.2004 у період з січня 2018 по грудень 2020 включно позивачем надані, а відповідачем прийняті послуги з водо-тепло- та сантехнічного забезпечення на загальну суму 18 991,65 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-здачі виконаних послуг (а.с. 92-153).

Факт надання позивачем вищевказаних послуг на загальну суму 18 991,65 грн. також визнається відповідачем у відзиві на позовну заяву.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач посилається на те, що до 2012 року відповідач оплачував виставлені рахунки позивача відповідно до умов договору № 26.8/04-112 від 03.11.2004. З 01.06.2012 року набрав сили Митний кодекс України. Відповідно ч. 2 ст. 188 Митного кодексу України передбачено, що адміністрація аеропорту на безоплатній основі забезпечує митні органи необхідними службовими приміщеннями і не тільки службовими приміщеннями, а і обладнанням, засобами зв`язку, а також створює їм належні умови для роботи. Відповідач стверджує, що до належних умов для роботи митниці необхідно мати наявність електромережі, наявність комп`ютерної мережі, наявність водо-тепло, санітарних умов, пожежної безпеки та інші. Відсутність цих умов робить роботу митниці неможливим. У зв`язку з чим, відповідач вважає, що всі ці належні умови повинні надаватися митниці безкоштовно.

Частинами 1, 2 ст. 188 Митного Кодексу передбачено, що з метою прискорення виконання митних формальностей під час переміщення транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України працівники водного, повітряного, автомобільного та залізничного транспорту сприяють посадовим особам органів доходів і зборів у виконанні ними своїх службових обов`язків. Адміністрація автомобільних, морських і річкових портів, міжнародних аеропортів, прикордонних залізничних станцій або інших обладнаних місць, у межах яких діють пункти пропуску через державний кордон України, на безоплатній основі забезпечує органи доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами зв`язку та створює їм належні умови для роботи.

Стосовно заперечень відповідача суд зазначає, що вказаними нормами законодавства України, якими забезпечуються органи доходів і зборів необхідними службовими приміщеннями, обладнанням, засобами зв`язку на безоплатній основі, не передбачено покладення витрат з утримання такого майна на власника чи балансоутримувача.

З урахуванням викладеного, надання органам доходів і зборів комунальних послуг на безоплатній основі прямо не передбачено нормами чинного законодавства України, а їх надання балансоутримувачем може призвести до негативних наслідків його фінансово-економічного стану, що є неприпустимим.

Як встановлено судом, у період з січня 2018 по грудень 2020 включно відповідач користувався приміщенням, балансоутримувачем якого є позивач, на безоплатній основі.

Таким чином, оскільки законодавством України передбачено лише безоплатне користування відповідачем приміщеннями (ст. 188 Митного кодексу України), та не передбачено, що за спожиті відповідачем під час такого безоплатного користування приміщеннями житлово-комунальні послуги обов`язок зі сплати покладається на будь-яку іншу особу, суд дійшов висновку, що вартість спожитих житлово-комунальних послуг під час безоплатного користування приміщеннями (в тому числі, вартість водо-тепло- та сантехнічного забезпечення) повинен сплачувати саме відповідач, як особа яка безпосередньо споживає житлово-комунальні послуги.

Укладаючи договір, кожна із сторін прийняла на себе певні зобов`язання щодо його виконання, однак відповідач, покладений на нього обов`язок щодо оплати наданих послуг у встановлений договором строк, не виконав, факт порушення відповідачем умов, визначених договором, є доведеним.

Доказів відшкодування позивачу як балансоутримувачу приміщень, які займає відповідач, вартості отриманих у спірному періоді послуг з водо-тепло- та сантехнічного забезпечення відповідачем суду не надано.

Також суд враховує, що у постанові Верховного Суду від 22.03.2017 у справі № 916/3164/14 наведені наступні висновки: «відповідно до ч. 2 ст. 556 цього Кодексу у разі якщо митне оформлення товарів здійснюється органами доходів і зборів безпосередньо на територіях або в приміщеннях підприємств, зазначені підприємства, незалежно від форми власності та підпорядкування, зобов`язані безоплатно надавати органам доходів і зборів у тимчасове користування відповідні службові та побутові приміщення, а також обладнання, засоби та канали зв`язку.

Із системного аналізу зазначених норм матеріального права можна зробити висновок, що чинним законодавством передбачено безоплатне забезпечення (надання у тимчасове користування) органів доходів і зборів службовими та побутовими приміщеннями, а також обладнанням, засобами та каналами зв`язку для виконання митних формальностей. Водночас зазначеними нормами не передбачено покладення витрат з утримання такого майна на балансоутримувача або на особу, з якою митні органи уклали договір оренди чи зберігання.

Отже, зважаючи на зазначені положення чинного законодавства, умови укладеного між сторонами договору та встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини у справі, що розглядається, суд касаційної інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з Одеської митниці ДФС на користь ДП «ІЗМ МТП» понесених витрат на утримання орендованого нерухомого майна - складу для зберігання затриманих предметів за протоколами про порушення митних правил».

Враховуючи вищевикладене, відповідач повинен відшкодувати позивачу вартість спожитих послуг з водо-тепло- та сантехнічного забезпечення за період з січня 2018 по грудень 2020 згідно із виставленими позивачем рахункам на загальну суму 18 991,65 грн.

Контррозрахунку спірної суми як і доказів сплати у повному обсязі або частково відповідачем суду не надано.

Між тим відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності у відзиві на позовну заяву (вх. № 1352/08-08/22 від 19.01.2022) та в запереченнях на відповідь на відзив (вх. № 2999/08-08/22 від 04.02.2022).

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 Цивільного кодексу України).

За змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За приписами ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч. 1 ст. 260 Цивільного кодексу України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 255 цього Кодексу.

Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (ч. 1 ст. 254 Цивільного кодексу України).

Статтею 235 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Матеріали справи також свідчать про те, що 29.11.2019 на офіційному веб-сайті Територіальних органів ДВС у Запорізькій області оприлюднено оголошення-повідомлення щодо реорганізації Запорізької митниці ДФС шляхом приєднання до Дніпровської митниці Держмитслужби, в якому зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» реорганізовується Запорізька митниця ДФС шляхом її приєднання до Дніпровської митниці Держмитслужби. Заяви кредиторів приймаються протягом двох місяців з дня оприлюднення оголошення на суб-сайті Територіальних органів ДВС у Запорізькій області.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Тобто реорганізація є формою припинення юридичної особи.

При цьому ст. 106 ЦК України передбачає, що злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

При цьому ст. 107 ЦК встановлено:

1. Кредитор може вимагати від юридичної особи, що припиняється, виконання зобов`язань якої не забезпечено, припинення або дострокового виконання зобов`язання, або забезпечення виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом.

2. Після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами.

3. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом.

4. Порушення положень частин другої та третьої цієї статті є підставою для відмови у внесенні до єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи та державній реєстрації створюваних юридичних осіб - правонаступників.

5. Юридична особа - правонаступник, що утворилася внаслідок поділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями юридичної особи, що припинилася, які згідно з розподільчим балансом перейшли до іншої юридичної особи - правонаступника. Якщо юридичних осіб - правонаступників, що утворилися внаслідок поділу, більше двох, таку субсидіарну відповідальність вони несуть солідарно.

Доказів звернення КП "Міжнародний аеропорт Запоріжжя" до Запорізької митниці ДФС із відповідною заявою у визначений 2-місячний строк до 29.01.2020р. позивачем суду не надано, а тому суд дійшов висновку, що оскільки позивач пропустив вказаний строк пред`явлення вимог до комісії з реорганізації, то заборгованість Запорізької митниці ДФС, яка виникла у 2019 році до 29.01.2020р. у сумі 5785,45грн. вважається погашеною і вона не перейшла до правонаступника - Дніпровської митниці Держмитслужби та в подальшому до Відокремленого підрозділу Запорізької митниці ДМС України.

В подальшому, відповідно до наказу Державної митної служби України «Про затвердження положень про територіальні органи Держмитслужби» № 489 від 29.10.2020, Митниця утворюється як територіальний орган Держмитслужби без статусу юридичної особи, має окремий баланс, майно, печатку та бланк із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, інші печатки і штампи, рахунки в органах, що здійснюють казначейські обслуговування бюджетних коштів, та банках (п. 16).

Згідно з відомостями, які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 03.12.2020 внесено запис про створення відокремленого підрозділу - Державної митної служби - Запорізької митниці.

Отже, враховуючи наведені приписи законодавства, а також те, що у зв`язку з порушенням умов договору відповідачем допущено прострочення виконання зобов`язання щодо відшкодування вартості отриманих послуг у період з січня 2018 по грудень 2020 включно та зверненням позивача до суду з цим позовом 29.12.2021 за вх. № 4119/08-07/21, суд дійшов висновку, що:

- строк позовної давності нарахування заборгованості за отримані послуги у період з січня 2018 по грудень 2018 включно, сплив.

- сума заборгованості яка виникла до 29.01.2020р., а саме за 2019 рік у сумі 5785,45 грн. є погашеною.

З огляду на надані позивачем докази та розрахунок заборгованості, судом застосовується позовна давність та наслідки її спливу до позовних вимог щодо заявленої до стягнення заборгованості та відповідно, суд вважає доведеним та належним чином обґрунтованим періодом нарахування заборгованості за прострочення сплати рахунків за отримані послуги з водо-тепло та сантехнічного забезпечення є січень - грудень 2020, у зв`язку з чим стягненню підлягає заборгованість за отримані послуги з водо- тепло- та сантехнічного забезпечення у вказаний період на суму 6 541,20 грн.

Поважною причиною визнання пропуску строку позовної давності може вважатися причина існування якої зумовлено факторами об`єктивного характеру, які не залежать від волі заявника, тобто ні за яких обставин не можуть бути ним змінені чи усунуті, а таких причин у даному випадку суд не вбачає.

Поряд з цим слід зазначити, що позивачем не наведено поважних причин пропуску строку позовної давності, натомість позивач заперечує проти пропущення цього строку.

Позивач безпідставно посилається на Постанову Верховного суду України у справі № 755/19205/17 так як в даній постанові мова йде про іпотеку і в ній зазначається, що закінчення строку дії основного договору не припиняє зобов`язання щодо іпотеки, яке не було виконано належним чином. В даній справі вимога стосується сплати послуг, яка підпадає впливу позовної давності та на яку поширюється загальна позовна давність тривалістю три роки.

З урахуванням заяви відповідача відповідно до ст. 267 ЦК України, судом до вимог про стягнення заборгованості застосовано наслідки спливу позовної давності та зроблено висновок про часткове задоволення в цій частині позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Також у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини в вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

З огляду на викладене, враховуючи предмет та визначені позивачем підстави позову, принципи диспозитивності, змагальності та рівності сторін перед законом і судом, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до статті 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 76-79, 86, 129, 130, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної митної служби України в особі Відокремленого підрозділу Запорізька митниця (вул. Синенка Сергія, буд. 12, м. Запоріжжя, 69041; ) на користь Комунального підприємства "Міжнародний аеропорт Запоріжжя" (вул. Блакитна, буд. 4, м. Запоріжжя, 69013, ) суму основної заборгованості у розмірі 6 541 (шість тисяч п`ятсот сорок одна) грн. 20 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 781 (сімсот вісімдесят одна) грн. 84 коп. Видати наказ після набрання рішенням чинності.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

У зв`язку з перебуванням судді у відпустці повний текст рішення складено та підписано 09.01.2024.

Суддя К.В.Проскуряков

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.