ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2023 Справа № 917/1951/23

Господарський суд Полтавської області у складі судді Безрук Т. М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовною заявою Державної податкової служби України, м. Київ в особі відокремленого підрозділу Головного управління Державної податкової служби України, м. Полтава

до Товариства з обмеженою відповідальністю Асанара, м. Богуслав

про стягнення 20 514,24 грн

без виклику представників сторін

встановив:

До господарського суду Полтавської області звернулась Державна податкова служба України в особі відокремленого підрозділу Головного управління Державної податкової служби України з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Асанара про стягнення 20 514,24 грн штрафних санкцій за невиконання зобов`язання з поставки товару за договором № 89 від 18.05.2023, з яких 13 987,00 грн пені, 6 527,24 штрафу.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що відповідач не виконав умови договору № 89 від 18.05.2023 щодо поставки товару.

Відповідач у відзиві на позов (вх № 15721 від 06.12.2023; а.с. 80-84) позовні вимоги визнав частково та просить суд зменшити розмір штрафних санкцій, заявлених позивачем до стягнення.

Позивач у відповіді на відзив від 15.12.2023 (вхід. № 16529 від 21.12.2023) відхиляє заперечення відповідача, оскільки коливання ринкових цін не є істотною зміною обставин, передбачених ст. 652 ЦК України для зміни умов договору або його розірвання; оскільки позивач не порушував договір, то у відповідача не було підстав для його розірвання згідно з п. 6.4.3 договору; відповідач не надав обґрунтування зростання ціни товару, направив лист про неможливість виконання договору через 13 днів після його укладення, що може свідчити про можливу недобросовісну поведінку відповідача під час укладення договору; відповідач не довів факту вжиття ним усіх можливих заходів для належного виконання зобов`язання за договором.

Інші заяви по суті справи до суду не надійшли; строк для їх подання закінчився.

У цій справі були вчинені такі процесуальні дії.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2023 цей позов переданий на розгляд судді Безрук Т. М. (а.с. 47-48).

Ухвалою від 01.11.2023 суд залишив позовну заяву без руху та встановив строк для усунення недоліків (а.с. 51-52). Позивач у встановлений судом строк виправив вказані недоліки (а.с. 55-62).

Ухвалою від 14.11.2023 суд відкрив провадження у справі № 917/1951/23, призначив справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та встановив сторонам строки для подання заяв по суті справи (а.с. 64-65).

Вказана ухвала суду надсилалась сторонам, зокрема:

позивачу - Державній податковій службі України та Головному управлінню Державної податкової служби України в їх електронні кабінети у підсистемі Електронний суд (довідки про доставку електронного листа від 14.11.2023, а.с. 67, 68);

відповідачу на його електронну адресу, що підтверджено довідкою про доставку електронного листа від 15.11.2023 (а.с. 66) та засобами поштового зв`язку на юридичну адресу відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 50) та отримана відповідачем 06.12.2023, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 107).

Відповідно до ч. 6 статті 242 ГПК України (в редакції станом на 06.10.2023) днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи (п. 2); день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення (п. 3).

Отже, ухвала від 14.11.2023 доставлена сторонам в установленому порядку.

Про належне повідомлення позивача та відповідача про розгляд цієї справи також свідчать надані ними клопотання позивача (а.с.69) та відзив відповідача (а.с.80-84).

Відповідно до частини п`ятої статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Позивач подав клопотання від 23.11.2023 (а.с. 69) про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

Ухвалою від 29.11.2023 суд відхилив це клопотання позивача (а.с. 75-76).

За ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За ч. 2 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. За ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 ГПК України це рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

Державна податкова служба України, в особі начальника Головного управління ДПС у Полтавській області (філія ДПС), як Замовник, та Товариство з обмеженою відповідальністю «Асанара», як Постачальник, уклали договір № 89 від 18.05.2023 (далі Договір, а.с. 8-14), відповідно до умов якого Постачальник зобов`язався поставити Замовнику у власність захисні носії особистого ключа (згідно з кодом ДК 021:20-0 Комп`ютерне обладнання) (далі - товар) відповідно до специфікації на поставку Товару (додаток до Договору), що є невід`ємною частиною договору, а Замовник прийняти і оплатити такий товар на умовах, визначених цим договором (п. 1.1 Договору).

Згідно із п. 1.2 Договору товар, який передається у власність Замовнику за цим договором, повинен відповідати кількості та асортименту, що визначаються у специфікації на поставку товару (додаток № 1 до договору).

У Специфікації на поставку товару (додаток до Договору, а.с. 15) зазначено товар, який передається Замовнику - захисні носії особистого ключа: SecureToken-338M в кількості 123 шт, ціна за одиницю 631,75 грн без ПДВ, на загальну суму 93 246,30 грн з ПДВ.

За п. 3.1 Договору сума договору становить 93 246,30 грн.

Відповідно до п. 4.1 Договору Постачальник починає виконання зобов`язань за цим Договором з дня підписання цього Договору.

Згідно з п. 4.2 Договору строк поставки Товару - протягом 10 календарних днів з дати підписання цього Договору.

Враховуючи приписи ст. ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України та п. 4.2 Договору останнім днем строку поставки Товару є 29.05.2023.

У строк, визначений п. 4.2 Договору, Постачальник не здійснив поставку Товару Замовнику.

Відповідач звернувся до позивача з листом від 31.05.2023 (а.с. 16), в якому повідомив про неможливість здійснити поставку товару - апаратного ключа безпеки SecureToken-338M в кількості 123 шт. через подорожчання товару на ринку та запропонував укласти додаткову угоду про розірвання Договору.

Пунктом 7.3 Договору передбачено, що у випадку порушення строків виконання зобов`язань Постачальник сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Позивач направив відповідачу претензію від 11.07.2023 (а.с. 18-21) про невиконання ним умов Договору та сплату у добровільному порядку штрафу та пені.

Сторони уклали Додаткову угоду № 1 від 23.11.2023 до Договору (а.с. 101) про розірвання Договору на підставі п. 6.2.1 договору у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань постачальником.

Як вказує позивач у позовній заяві, штрафні санкції відповідачем не сплачено, претензія залишена без відповіді.

Із посиланням на п. 7.3 Договору позивач заявив до стягнення з відповідача штрафні санкції за невиконання зобов`язання та прострочення поставки товару, зокрема 13 987,00 грн пені за порушення строків виконання зобов`язання за період з 30.05.2023 по 26.10.2023 та 6 527,24 грн штрафу за прострочення строків виконання зобов`язання понад тридцять днів.

При вирішенні спору суд зазначає наступне.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно п. 5 ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту цивільних прав є примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Суд при вирішенні спору враховує, що правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами про договір поставки.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У ч. 1 ст. 662 ЦК України вказано, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

У статті 664 ЦК України вказано, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Згідно із ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач у визначений Договором строк (до 29.05.2023) не поставив позивачу Товар за загальну суму 93 246,30 грн.

Відповідач до відзиву на позов надав Додаткову угоду № 1 від 23.11.2023 до Договору (а.с. 101) про розірвання Договору у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань Постачальником.

У ч. 1 ст. 79ГПК Українизазначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Відповідно до ст. 13, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Частиною 1 статті 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Умовами п. 7.3 Договору передбачено, що у випадку порушення строків виконання зобов`язань Постачальник сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Суд встановив, що прострочення відповідачем виконання зобов`язання з поставки Товару на суму 93 246,30 грн починається з 30.05.2023.

Оскільки Додатковою угодою № 1 від 23.11.2023 до Договору (а.с. 101) сторони розірвали Договір у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань Постачальником, то з 23.11.2023 припинилося зобов`язання відповідача поставити Товар.

Таким чином, заявлений позивачем період нарахування пені з 30.05.2023 по 26.10.2023 є правомірним (150 днів).

Посилаючись на п. 7.3 Договору позивач правомірно заявив до стягнення 13 987,00 грн пені, нарахованої за період з 30.05.2023 по 26.10.2023 (за 150 календарних днів), та 6 527,24 грн штрафу за прострочення строків виконання зобов`язання понад тридцять днів.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 року у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 року у справі № 911/1351/17, від 25.05.2018 року у справі № 922/1720/17, від 02.04.2019 року у справі № 917/194/18).

Відповідач у відзиві на позов (а.с. 80-84) прохає суд зменшити розмір штрафних санкцій, заявлених позивачем до стягнення, з тих підстав, що:

- відповідачем був направлений позивачу лист від 31.05.2023 (а.с. 16) з повідомленням про неможливість здійснити поставку товару через його подорожчання та запропонував укласти додаткову угоду про розірвання Договору;

- позивач відмовився укласти додаткову угоду, відповіді на лист не надав. При цьому, 10.11.2023 сам надіслав лист на підписання додаткової угоди на розірвання Договору без зазначення її дати. Згодом позивач надіслав відповідачу екземпляр Додаткової угоди № 1 від 23.11.2023 (а.с. 101);

- ринок комп`ютерного обладнання не передбачає високої рентабельності та валовий прибуток за здійснені постачання складає декілька процентів, які дозволяють забезпечувати мінімальні потреби підприємства, що підтверджується річним фінансовим звітом за 2022 рік (а.с. 85-86), тому оплата заявлених до стягнення штрафних санкцій призведе до погіршення фінансового становища підприємства;

- сума штрафних санкцій становить одну четверту суми договору, тому є засобом безпідставного збагачення позивача, адже ніяких збитків він не поніс, попередню оплату не вносив.

Суд вважає вимоги в частині стягнення 13 987,00 грн пені та 6 527,24 грн штрафу обґрунтованими і правомірними та вбачає наявність правових підстав для зменшення їх розміру з огляду на наступне.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може /бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно із частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Постанова Касаційного господарського суду Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №902/855/18 звертає увагу на те, що цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

При вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій суди також беруть до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 233 ГК та ст. 551 ЦК, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними. Найчастіше судами враховувалися такі обставини (постанови Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №916/3211/16, від 26.01.2021 у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 16.03.2021 у справі № 922/266/20):

- ступінь виконання зобов`язання боржником (співвідношення між сумою простроченого зобов`язання та загальною сумою зобов`язання);

- причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання;

- тривалість прострочення виконання;

- наслідки порушення зобов`язання для кредитора;

- поведінку боржника (системність порушення, чи навпаки - порушення з боку боржника мало винятковий характер; намагання/зусилля боржника погасити борг або погашення основно' заборгованості на момент звернення до суду, намагання врегулювати спір в досудовом) порядку, звернення з пропозиціями про реструктуризацію боргу до кредитора);

- поведінку кредитора;

- майновий стан кредитора та боржника (наявність збитків, заборгованості по виплаті заробітної плати);

- негативні наслідки стягнення неустойки з боржника, які можуть настати для нього та третіх осіб (трудового колективу, населення); ризики настання неплатоспроможності боржника;

- статус боржника, предмет діяльності боржника (забезпечення оборонних потреб, безпеки та здоров`я населення);

- майнові, а також інші інтереси сторін, які заслуговують на увагу.

Втім, закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд оцінити при ухваленні рішення.

Також, у відповідності до рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7- рп/2013 штрафні санкції мають на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків.

При цьому, обв`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Положеннями частини третьої статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі 67/1346/15-ц.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Згідно з положеннями частини першої статті 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

При цьому, ні у зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18.

Підстави та розмір зменшення стягуваної пені повинні бути мотивовані та обґрунтовані в рішенні суду.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення пені, і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 904/12429/16.

Частина друга статті 233 ГК України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

У ч.2 ст. 226 ГК України вказано, що сторона, яка порушила своє зобов`язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів щодо запобігання збиткам та вимагати відповідного зменшення розміру збитків.

Відповідач повідомив позивача листом від 31.05.2023 (а.с. 16) про неможливість здійснити поставку товару за Договором через подорожчання товару на ринку та запропонував укласти додаткову угоду про розірвання Договору.

Отже, про неможливість виконання Договору відповідач повідомив невідкладно, як це визначено ч.2 ст. 226 ГК України.

Позивач під час вирішення спору у цій справі не надав, а матеріали справи не містять доказів, які підтверджують понесення позивачем збитків або можливість їх понесення позивачем у зв`язку з невиконанням відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за Договором.

Суд зазначає, що заявлена сума штрафних санкцій становить одну четверту суми договору, що є завеликим розміром відповідальності.

Суд враховує, що згідно наданої відповідачем Фінансової звітності малого підприємства станом на 01.01.2023 (а.с.85) чистий прибуток відповідача не є значним, а заявлений розмір санкцій становить майже 10 відсотків від нього.

Враховуючи баланс інтересів сторін, значний розмір нарахованого і пред`явленого до стягнення штрафу та пені, відсутність доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з поставки товару, суд визнав зазначені обставини винятковими та дійшов до висновку про наявність підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру штрафу та пені на 30% з округленням сум.

Правова позиція у вирішенні цього питання викладена Верховним Судом у постановах від 10.04.2019 року в справі № 905/1005/18, від 24.07.2019 року в справі 915/985/18, від 22.07.2019 року в справі № 922/3612/12, від 13.05.2019 у справі № 904/4071/18, від 05.03.2019 року в справі № 923/536/18, від 04.05.2018 у справі №917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18.

Таким чином, суд визнає обґрунтованими та задовольняє позовні вимоги про стягнення штрафу та пені, передбачених п. 7.3 Договору в розмірі 9790,00 грн та 4569,00 грн. В іншій частині вимог про стягнення штрафу та пені позов задоволенню не підлягає з мотивів, викладених судом.

Позивач у позові прохає покласти на відповідача судові витрати.

За подачу цього позову позивач сплатив 2684,00 грн судового збору за платіжною інструкцією № 5984 від 25.10.2023 (а.с. 7). Надходження судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджене випискою від 28.10.2023 (а.с. 49).

Судові витрати відповідно до ч. 2 ст. 126, п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України покладаються на відповідача повністю.

При цьому суд враховує правову позицію, викладена у постанові Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 902/339/16, що судові витрати у разі зменшення судом розміру неустойки (штрафу) покладаються на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Суд роз`яснює, що в разі добровільного виконання рішення суду до відкриття виконавчого провадження відповідач не позбавлений права звернутися до суду з заявою про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Керуючись статтями 252, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Асанара (вул. Острів, буд. 1, м. Богуслав, Київська область, 09701; ідентифікаційний код 44319152) на користь Державної податкової служби України (Львівська площа, буд. 8, м. Київ, 04053; ідентифікаційний код 43005393) в особі відокремленого підрозділу Головного управління Державної податкової служби України (вул. Європейська, буд. 4, м. Полтава, 36014; ідентифікаційний код ВП 44057192) 9790 грн 00 коп. пені, 4569 грн 00 коп. штрафу, 2684 грн 00 коп. відшкодування витрат з оплати судового збору.

Видати наказ після набрання цим рішенням законної сили.

3. В іншій частині у позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Східного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного судового рішення: 22.12.2023р.

Суддя Т. М. Безрук