РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.12.2023Справа № 910/4810/22

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., за участю секретаря судового засідання Мазура В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження

справу № 910/4810/22

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до 1) Головного управління ДПС у місті Києві;

2) Державної казначейської служби України

про відшкодування моральної шкоди в сумі 70000,00 грн

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_4;

від відповідача-1: Ісаєв С.П.;

від відповідача-2: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до 1) Головного управління ДПС у місті Києві; 2) Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в сумі 70000,00 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на завдання йому моральної шкоди неправомірними діями посадових осіб податкової служби, неправомірність дій яких встановлена рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.12.2021 у справі № 826/10151/18.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2022 позовну заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків.

15.07.2022 на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків, в якій викладені пояснення на виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 23.06.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2022 відкрито провадження у справі № 910/4810/22, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 15.09.2021.

29.08.2022 та 06.09.2022 на адресу суду від відповідача-2 надійшли відзиви на позовну заяву, в яких відповідача-2 проти задоволення позовних вимог заперечує.

08.09.2022 на адресу суду від представника позивача надійшла заява про збільшення судових витрат.

14.09.2022 на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача-2; від відповідача-1 - відзив на позовну заяву, в якому останній також посилається на безпідставність заявлених позовних вимог.

15.09.2022 через канцелярію суду від представника позивача надійшли пояснення по справі.

Однак, підготовче засідання 15.09.2022 у справі № 910/4810/22 не відбулося, у зв`язку з перебуванням судді на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2022 підготовче засідання у справі призначено на 13.10.2022.

Присутній у підготовчому засіданні 13.10.2022 представник позивача просив задовольнити клопотання про призначення у справі судової психологічної експертизи, подане разом з позовною заявою.

Представники відповідачів у засідання суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2022 суд постановив призначити у справі № 910/4810/22 психологічну експертизу та зупинити провадження у справі до проведення Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз судової експертизи (або до дачі висновку чи повідомлення про неможливість проведення експертизи), що призначена ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2022 у справі № 910/4810/22, та повернення матеріалів справи до суду.

Супровідним листом № 910/4810/22/4763/2022 від 02.11.2022 матеріали справи №910/4810/22 направлено на адресу Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення судової психологічної експертизи.

10.11.2022 на адресу суду від представника позивача надійшли пояснення по справі.

24.11.2022 на адресу Господарського суду міста Києва від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло клопотання про погодження термінів виконання експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.11.2022 погоджено строк проведення судової психологічної експертизи у справі № 910/4810/22, що може перевищувати 90 календарних днів.

08.08.2023 на адресу Господарського суду міста Києва супровідним листом за вих. №10771/11607-4-22/61 від 31.07.2023 надіслано клопотання експерта від 27.07.2023 про надання додаткових матеріалів та забезпечення безпосереднього психологічного обстеження ОСОБА_1 .

Листом від 16.08.2023 Господарським судом міста Києва витребувано матеріали справи № 910/4810/22 для розгляду клопотання експерта від 27.07.2023 та вирішення питання про надання додаткових матеріалів, необхідних судовому експерту для проведення експертизи.

29.08.2023 матеріали справи № 910/4810/22 надійшли на адресу суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.09.2023 поновлено провадження у справі № 910/4810/22 для розгляду клопотання експерта та зобов`язано позивача надати додаткові матеріали для проведення судової експертизи, а також зобов`язано позивача з`явитися 12.09.2023 на десяту годину (10:00) до судового експерта КНДІСЕ Боженко Анни для проведення безпосереднього психологічного обстеження.

27.10.2023 Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз повернуто на адресу Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/4810/22 разом з висновком експертів за результатами проведення комплексної судової психологічної експертизи №29402/22-61 від 16.10.2022.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 поновлено провадження у справі № 910/4810/22 та підготовче засідання у справі призначено на 23.11.2023.

21.11.2023 через канцелярію суду від представника позивача надійшли: пояснення стосовно висновку експерта на підставі ст. 49 ГПК України; клопотання про долучення доказів по справі, а саме письмової заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; заява про відшкодування витрат на підставі ст. 123 ГПК України, понесених свідками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за завірення нотаріусом заяв; заява про долучення доказів відправки відповідачам заяв та клопотань.

23.11.2023 на адресу суду від відповідача-1 надійшли додаткові пояснення по справі, в яких останній заперечив щодо наданого судовими експертами висновку судової психологічної експертизи.

Присутні у судовому засіданні 23.11.2023 позивач та його представник просили задовольнити клопотання про долучення доказів по справі, а саме письмової заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та заяву про відшкодування витрат на підставі ст. 123 ГПК України, понесених свідками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за завіряння нотаріусом заяв.

Суд відзначив, що письмові заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були долучені до матеріалів справи раніше, оскільки надавалися позивачем на вимогу судового експерта та досліджувалися останнім під час складання висновку судової експертизи.

Водночас, суд відмовив у прийнятті заяви про відшкодування витрат на підставі ст. 123 ГПК України, понесених свідками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за завіряння нотаріусом заяв, оскільки відповідно до ст. 123, 127 ГПК України підлягають відшкодуванню витрати із залученням (викликом) свідків до суду. При цьому, під час розгляду даної справи у суду не виникала необхідність у виклику вказаних осіб в якості свідків.

Також представник позивача просив відкласти підготовче засідання для ознайомлення з додатковими поясненнями відповідача-1.

Представник відповідача-1 не заперечував щодо відкладення розгляду справи.

Представник відповідача-2 правом на участь у судовому засіданні не скористався.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2023 відкладено підготовче засідання у справі на 07.12.2023.

30.11.2023 через канцелярію суду від представника позивача надійшли пояснення, в порядку ст. 49 ГПК України, на позицію відповідача-1, зазначену в додаткових пояснення по справі.

Присутні у підготовчому засіданні 07.12.2023 позивач та його представник просили призначити справу до судового розгляду.

Представник відповідача-1 просив відкласти підготовче засідання для подання пояснень відносно пояснень, наданих позивачем.

Представник відповідача-2 правом на участь у судовому засіданні не скористався. Клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило.

В судовому засіданні 07.12.2023, враховуючи відсутність будь-яких інших заяв і клопотань представників сторін та оскільки судом вирішені всі питання, зазначені у ч. 2 ст.182 Господарського процесуального кодексу України, а також здійснені усі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 21.12.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2023 повідомлено відповідача-2 про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду на 21.12.2023.

У судовому засіданні 21.12.2023 представник позивача підтримав позовні вимоги з посиланням на обставини, наведені в позовній заяві та поясненнях.

Представник відповідача-1 заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях.

Представник відповідача-2 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи суду не подав.

За висновком суду не явка представника відповідача-2 у судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 21.12.2023, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до статті 223 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол судового засідання.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 з 13.12.2016 був зареєстрований Святошинською районною у місті Києві державною адміністрацією як фізична особа-підприємець та з 01.01.2017 перебував на обліку у Державній податковій інспекції у Святошинському районі міста Києва на спрощеній системі оподаткування 3 групи.

Листом від 28.02.2018 № 2070/БОРГ/26-57-13-02-15 ДПІ у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві повідомила ОСОБА_1 , що станом на 01.02.2018 (протягом двох послідовних кварталів) останній має податковий борг по сплаті та перерахуванню до бюджету податків і зборів. Станом на 20.03.2018 податковий борг буде збільшено у зв`язку з автоматичним нарахуванням авансових платежів (при умові перебування на 1, 2 групі єдиного податку).

Так, 15.07.2017 ФОП ОСОБА_1 було подано до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за півріччя 2017 року, у якій визначено до сплати суму єдиного податку в розмірі 4818,90 грн.

Згідно платіжного доручення від 11.08.2017 № 6, ФОП ОСОБА_1 на казначейський рахунок перераховано 4818,90 грн. У призначенні платежу вказано: ", єдиний податок 3 групи - 5 % за 2 кв. 2016 року, нараховано та сплачено повністю; термін сплати 20.08.2017".

Згідно платіжного доручення від 30.08.2017 № 9 ФОП ОСОБА_1 на казначейський рахунок перераховано 2000,00 грн. У призначенні платежу вказано: ", єдиний податок 3 групи - 5 % за 3 кв. 2017 року, нараховано та сплачено повністю; термін сплати 20.11.2017".

25.10.2017 ФОП ОСОБА_1 було подано до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за три квартали 2017 року, у якій визначено до сплати суму єдиного податку в розмірі 6975,00 грн.

Згідно платіжного доручення від 15.11.2017 № 14 ФОП ОСОБА_1 на казначейський рахунок перераховано 4975,00 грн. У призначенні платежу вказано: ", єдиний податок 3 групи - 5 % за 3 кв. 2017 року, нараховано та сплачено повністю; термін сплати 20.11.2017".

25.01.2018 ФОП ОСОБА_1 було подано до контролюючого органу податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2017 рік, у якій визначено до сплати суму єдиного податку в розмірі 7187,10 грн.

Згідно квитанції від 14.02.2018 № П6059 ФОП ОСОБА_1 на казначейський рахунок перераховано 7187,10 грн. У призначенні платежу вказано: ", єдиний податок за 4 кв. 2017 року".

Виявивши, що у платіжних дорученнях у призначенні платежу ФОП ОСОБА_1 помилково зазначив ідентифікаційний номер ФОП ОСОБА_5 , останні 28.03.2018 звернулись до контролюючого органу з заявами про здійснення зарахування сплачених сум податку на рахунок ФОП ОСОБА_1 .

Рішенням Головного управління ДФС у м. Києві від 30.03.2018 № 1028/26-15-13-02-26/ НОМЕР_1 анульовано реєстрацію платника єдиного податку ОСОБА_1 через наявність протягом двох послідовних кварталів відповідно до абзацу восьмого підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 Податкового кодексу України.

13.04.2018 Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято податкову вимогу №70381-17, згідно якої станом на 12.04.2018 сума податкового боргу з єдиного податку становить 9893,80 грн.

Не погодившись з вимогою, позивач оскаржив останню в адміністративному порядку.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 16.05.2018 № 6989/Ш/99-99-17-04-14 повідомлено ФОП ОСОБА_1 про відсутність предмета оскарження, оскільки податковий борг, який зазначений в податковій вимозі Головного управління ДФС у м. Києві від 13.04.2018 № 70381-17, відсутній, така вимога відповідно до підпункту 60.1.1 пункту 60.1 статті 60 Податкового кодексу України вважається відкликаною, а рішення про опис майна в податкову заставу від 13.04.2018 № 70381-17 таким, що втратило юридичну силу.

У вказаному рішенні Державна фіскальна служба України зазначила, що за даними інформаційної системи "Податковий блок" станом на 14.05.2018 податковий борг у ФОП ОСОБА_1 відсутній через проведення інвентаризації карток платника податків з єдиного податку з фізичних осіб.

В подальшому, позивач в адміністративному порядку оскаржив рішення про виключення з реєстру платників єдиного податку № 1028/26-15-13-02-26/ НОМЕР_1 , проте рішенням Державної фіскальної служби України від 06.06.2018 № 8136/Ш/99-99-13-01-02-14 скаргу ФОП ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 30.03.2018 № 1028/26-15-13-02-26/ НОМЕР_1 про виключення з реєстру платника єдиного податку - без змін.

Вважаючи, що у відповідача не було правових підстав для виключення позивача з реєстру платника єдиного податку,

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просив суд:

- визнати недійсним та скасувати рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 30.03.2018 № 1028/26-15-13-02-26/ НОМЕР_1 про виключення ФОП ОСОБА_1 з реєстру платників єдиного податку;

- зобов`язати Головне управління ДФС у м. Києві вчинити дії щодо відновлення реєстрації ФОП ОСОБА_1 як платника єдиного податку з 01.04.2018.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.12.2021 у справі №826/10151/18 адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 30.03.2018 № 1028/26-15-13-02-26/ НОМЕР_1 . Зобов`язано Головне управління ДПС у м. Києві поновити реєстрацію платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в реєстрі платників єдиного податку. Стягнуто витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою від 02.03.2023 Шостий апеляційний адміністративний суд визнав недоведеними Головним управлінням ДФС у м. Києві обставини поважності пропуску строку на апеляційне оскарження та відмовив скаржнику у відкритті апеляційного провадження на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.12.2021 у справі №826/10151/18.

Таким чином, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.12.2021 у справі №826/10151/18 набрало законної сили у встановленому законом порядку.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України).

Крім того, позивачем до матеріалів справи долучено постанову Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ВП № НОМЕР_2 від 26.01.2023 про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення суду. З даної постанови вбачається, що 30.09.2022 Головне управління ДПС у м. Києві поновило реєстрацію ФОП ОСОБА_1 як платника єдиного податку третьої групи за ставкою 5 відсотків до доходу з 01.01.2017 по теперішній час.

Отже, неправомірність дій і рішень Головного управління ДПС у м. Києві та його посадових осіб при прийнятті рішення від 30.03.2018 № 1028/26-15-13-02-26/ НОМЕР_1 є обставинами, що не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи.

Водночас, з метою визначення розміру завданої позивачу моральної шкоди та характеру і обсягу душевних і психічних страждань, їх тривалості, суд за клопотанням позивача призначив у справі судову психологічну експертизу, проведення якої доручив Київському науково-дослідному інститут судових експертиз.

За результатами проведення комплексної судової психологічної експертизи складено висновок №29402/22-61 від 16.10.2022, відповідно до якого судові експерти дійшли таких висновків:

1. Ситуація, що пов`язана з незаконним рішенням №1028/26-15-13-02- 26/ від 30.03.2018 за підписом начальника ГУ ДФС у м. Києві щодо виключення Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з Реєстру платників єдиного податку та подальші дії і бездіяльність службових та посадових осіб ГУ ДФС у м. Києві, була для нього психотравмувальною.

2. Ситуація, що досліджується у справі, завдала значного психотравмувальпого впливу на особистість ОСОБА_1 і призвела до виникнення тимчасових проблем у деяких основних сферах його життєдіяльності.

3. ОСОБА_1 спричинені страждання (моральна шкода) за умов ситуації (незаконного виключення фізичної особи-підприємця з Реєстру платників єдиного податку рішенням №1028/26-15-13-02- 26/ від 30.03.2018 за підписом начальника ГУ ДФС у м. Києві) та подальших дій і бездіяльності службових та посадових осіб ГУ ДФС у м. Києві, що досліджується у справі.

4. Орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) становить 13,5 мінімальних заробітних плат, що установлені на момент розгляду справи судом.

Водночас, позивач у своїх поясненнях, які долучені до матеріалів справи вважає, що розмір моральної шкоди підлягає визначенню в порядку ст. 13 Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду". За розрахунком позивача розмір моральної шкоди становить 381 900,00 грн, проте позивач її обмежує заявленою сумою позовних вимог.

Відповідачі у своїх відзивах заперечили проти задоволення позовних вимог, посилаючись на відсутності належних доказів, які підтверджують заподіяння позивачу моральної шкоди, та не доведеності розміру цієї шкоди.

Також, під час розгляду справи відповідачем-1 були подані заперечення на висновок судової психологічної експертизи, відповідно до яких відповідач-1 вважає висновок судових експертів необґрунтованим, неповним та таким, що не є належним доказом у даній справі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Позивач зазначає, що діями, рішеннями і бездіяльністю посадових та службових осіб податкової служби йому було спричинено сильні душевні страждання які виражалися у відчутті тривоги, постійного занепокоєння та стресу, страху, невпевненості у власному майбутньому та майбутньому сім`ї внаслідок арешту грошових коштів, що врешті призвело до погіршення здоров`я та загострення цукрового діабету ІІ типу, у зв`язку з чим позивачем заявлено вимоги про стягнення з державного бюджету грошових коштів за моральну шкоду у розмір 70 000 грн 00 коп., завдану протиправними діями, бездіяльністю та протиправним притягнення до фінансової відповідальність згідно податкової вимоги ГУ ДПС у м. Києві від 16.05.2019 № Ф24695917.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

За приписами частини 1, пункту 9 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання не договірної шкоди передбачено статтею 1166 Цивільного кодексу України , відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичній або юридичній особі, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Необхідною умовою відшкодування шкоди є одночасна наявність наступних обстави:

а) неправомірність поведінки особи;

б) наявність шкоди;

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;

г) вина завдавача шкоди.

В свою чергу, відсутність однієї з наведених обставин свідчить про відсутність підстав для застосування визначеної статтею 1166 Цивільного кодексу України відповідальності. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою.

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині 2 зазначеної статті визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, за змістом наведеної норми зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Закон передбачає, що носієм обов`язку відшкодувати шкоду крім безпосереднього завдавача шкоди можуть бути інші особи, на яких законом покладено обов`язок відшкодування шкоди. До встановлених законом випадків відшкодування моральної шкоди незалежно від вини є її заподіяння внаслідок неправомірних дій органів державної влади або органів місцевого самоврядування (стаття 1173 Цивільного кодексу України) або дій їх посадових чи службових осіб (стаття 1174 Цивільного кодексу України). В цих випадках суб`єктами відшкодування шкоди є держава, Автономна Республіка Крим або орган місцевого самоврядування.

Зокрема, відповідно до статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

В частині третій статті 23 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина 4 статті 23 Цивільного кодексу України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб (частина 3 статті 23 Цивільного кодексу України).

При визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою.

Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду встановлені статтею 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 Цивільного кодексу України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак, підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до частини першої статті 58 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа - підприємець у порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною першою статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

З огляду на те, що позивач звернувся до господарського суду як суб`єкт підприємницької діяльності та неправомірне рішення Головним управлінням ДПС у м. Києві було винесено також відносно фізичної особи-підприємця, відтак, завдання моральної шкоди позивачу підлягає доведенню саме через призму його господарської діяльності, а не лише через його психологічно-емоційний стан як людини.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Звертаючись з позовом до суду позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.12.2021 у справі №826/10151/18, як на доказ, що підтверджує неправомірність дій відповідача, та судову практику, яка надає позивачу право звернутися до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди.

Будь-яких інших доказів, що підтверджують завдання позивачу матеріальної та моральної шкоду у період з 30.03.20218 (дата винесення неправомірного рішення податковою службою) до фактичного виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.12.2021 у справі №826/10151/18 суду не надано.

Відповідно до ст. 104 ГПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу.

Водночас суд відзначає, що звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не надав суду жодних доказів, які б свідчили про сам факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

При цьому, суд критично оцінює висновок судового експерта, який не містить опису конкретних ситуацій, які виникли у житті позивача після 30.03.2018 та тривали на протязі майже п`яти років, у зв`язку з неправомірними діями відповідача, і мали негативні наслідки, як на життя ОСОБА_1 , так і на його господарську діяльність.

Таким чином, за висновком суду, розмір моральної шкоди у сумі 70 000,00 грн. позивачем нічим не обґрунтований, ніякими належними доказами не підтверджується, та встановлений виключно на припущеннях.

При цьому, до даних правовідносин не підлягає застосуванню Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", оскільки неправомірні дії, якими була завдана позивачу шкода, не пов`язані з притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів статті 74 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано після виходу з відпустки: 15.01.2024.

Суддя А.І. Привалов