ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________
РІШЕННЯ

"27" грудня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/4241/23
Господарський суд Одеської області у складі судді Д`яченко Т.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу №916/4241/23

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Укрінстал Одеса (65091, м.Одеса, вул. Комітетська, 24 А; )

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Мартен Груп (65011, м.Одеса, вул. Рішельєвська, буд. 47; )

Про стягнення 796945,89 грн.|

Встановив: Товариство з обмеженою відповідальністю Укрінстал Одеса звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Мартен Груп про стягнення заборгованості у розмірі 796945,89 грн. Також позивач просив суд здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 03.10.2023р. прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Укрінстал Одеса до розгляду та відкрито провадження у справі №916/4241/23. Справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у порядку письмового провадження. Запропоновано відповідачу підготувати та надати до суду і одночасно надіслати позивачеві відзив на позов, оформлений з урахуванням вимог, встановлених ст.165 ГПК України, протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали суду. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив із урахуванням вимог ст.166 ГПК України протягом 10 днів з дня отримання відзиву. Встановлено відповідачу строк для подання заперечень із урахуванням вимог 167 ГПК України, протягом 10 днів з дня отримання відповіді на відзив. Роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч.7 ст. 252 ГПК України.

13.11.2023р. до суду відповідачем було надано відзив на позовну заяву.

23.11.2023р. до суду позивачем було надано відповідь на відзив.

Позивач підтримує заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

Відповідач, відповідно до поданого відзиву, просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив.

Позивачем було зазначено суду, що між Товариством з обмеженою відповідальністю Укрінстал Одеса (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Мартен Груп (покупець) було укладено Договір поставки №11/08-21 (надалі Договір), за умовами якого постачальник зобов`язується поставити й передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити товари, що пропонуються постачальником до продажу згідно з умовами цього Договору.

Відповідно до п. 4.1. Договору, товар поставляється покупцеві постачальником за адресою будівельного майданчику, що розташований за адресою: м. Одеса, вуд. Дмитрія Донського, 59 або за адресою м. Одеса, вул. Генерала Плієва, 1, якщо інше не буде погоджено сторонами у товаросупровідних документах. Підписана сторонами видаткова накладна свідчить про виконання Постачальником умов поставки.

Відповідно до п. 5.1. Договору, оплата за товар здійснюється покупцем на умовах 100 (сто) % передоплати загальної вартості замовленого товару. Поставка товару при цьому здійснюється тільки після надходження всієї суми передоплати.

Позивачем було зазначено суду, що на підставі рахунку на оплату по замовленню №2131 від 04.08.2021 року покупцем було частково здійснено попередню оплату, що підтверджується Платіжним дорученням №456921 від 17 серпня 2021 року на суму 360326,82грн. та платіжним дорученням №457574 від 29 вересня 2021 року на суму 144130,73 грн.

Як вказував позивач, на прохання покупця, без здійснення 100% попередньої оплати, постачальником було здійснено поставку товару, що підтверджується видатковою накладною № 2032 від 28.10.2021 року на суму 391137,36 грн., видатковою накладною №2293 від 09.12.2021 року на суму 226694,22 грн. та видатковою накладною №2306 від 10.12.2021 року на суму 99802,56 грн.

Таким чином заборгованість в межах рахунку на оплату по замовленню № 2131 від 04.08.2021 року за поставлений відповідно до видаткової накладної № 2293 від 09.12.2021 року товар, складає 113374,03 грн., а відповідно до видаткової накладної №2306 від 10.12.2021 року складає 99802,56 грн., яка не була оплачена Відповідачем.

Також, як було зазначено позивачем, па підставі рахунку на оплату по замовленню №2132 від 04.08.2021 року покупцем було частково здійснено попередню оплату, що підтверджується платіжним дорученням № 456922 від 17 серпня 2021 року на суму 363054,42грн. та платіжним дорученням № 457575 від 29 вересня 2021 року на суму 145221,77 грн.

На прохання покупця, без здійснення 100% попередньої оплати, постачальником було здійснено поставку товару, що підтверджується Видатковою накладною №1940 від 18.10.2021 року на суму 182236,98 грн., видатковою накладною № 1967 від 18.10.2021 року на суму 136458,00 грн., видатковою накладною № 2031 від 28.10.2021 року на суму 68682,00грн., видатковою накладною № 2294 від 09.12.2021 року на суму 338731,86 грн.

Таким чином заборгованість в межах рахунку на оплату по замовленню № 2132 від 04.08.2021 року за поставлений відповідно до видаткової накладної № 2294 від 09.12.2021 року товар складає 217832,65 грн., яка не була оплачена відповідачем.

На підставі Рахунку на оплату по замовленню № 2133 від 04.08.2021 року покупцем було частково здійснено попередню оплату, що підтверджується платіжним дорученням №456920 від 17 серпня 2021 року на суму 258 654,21 грн. та платіжним дорученням №457500 від 29 вересня 2021 року на суму 103461,68 грн.

На прохання Покупця, без здійснення 100% попередньої оплати, постачальником було здійснено поставку товару, що підтверджується видатковою накладною №1941 від 18.10.2021 року на суму 196352,58 грн., видатковою накладною № 1968 від 18.10.2021 року на суму 111438,72 грн., видатковою накладною № 2030 від 28.10.2021 року на суму 49282,62грн., видатковою накладною № 2295 від 09.12.2021 року на суму 157568,34 грн., видатковою накладною № 2307 від 10.12.2021 року на суму 2666,16 грн.

Таким чином заборгованість в межах Рахунку на оплату по замовленню № 2133 від 04.08.2021 року за поставлений відповідно до видаткової накладної № 2295 від 09.12.2021 року товар складає 152526,37 грн., а відповідно до видаткової накладної №2307 від 10.12.2021 року складає 2666,16 грн., яка не була оплачена Відповідачем.

За поясненнями позивача, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 586201,77 грн.

Позивачем зазначалось суду, що з метою досудового вирішення спору, 13.07.2023 року ним на адресу відповідача було направлено претензію за вих. № 12/07- 1 від 12 липня 2023 року з вимогою оплатити суму заборгованості, яку було отримано відповідачем 25.07.2023 року, однак жодної відповіді від відповідача не надходило.

За посиланням позивача, відповідач зобов`язаний був виконати свої зобов`язання з остаточної оплати за поставлений відповідно до видаткової накладної № 2293 від 09.12.2021 року, видаткової накладної № 2294 від 09.12.2021 року та видаткової накладної № 2295 від 09.12.2021 року товар на загальну суму 483733,05 грн. в день отримання товару, тобто 09.12.2021 року, однак у зв`язку з порушенням своїх зобов`язань з оплати заборгованості, відповідач підлягає притягненню до відповідальності у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання.

Також позивачем було зазначено суду, що відповідач зобов`язаний був виконати свої зобов`язання з остаточної оплати за поставлений відповідно до видаткової накладної №2306 від 10.12.2021 року та видаткової накладної № 2307 від 10.12.2021 року товар на загальну суму 102468,72 грн. в день отримання товару, тобто 10.12.2021 року, однак у зв`язку з порушенням своїх зобов`язань з оплати заборгованості, відповідач підлягає притягненню до відповідальності у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання.

Позивачем було здійснено нарахування 3% річних у розмірі 31694,65 грн. та інфляційні втрати у розмірі 179049,47 грн.

Відповідно до наданого відзиву, відповідачем було зазначено суду, що дійсно між сторонами було укладено Договір та згідно акту звірки за Договором між сторонами заборгованість складає 586201,77 грн.

Відповідачем зазначалось суду, що він не заперечує факт поставки товару та існування заборгованості.

Також було зазначено суду, що недотримання строків оплати є наслідком військової агресії та введенням військового стану, що, на дудку відповідача, є форс-мажорними обставинами.

Надаючи відповідь на відзив, позивачем надавались пояснення щодо нарахованих ним 3% річних та інфляційних втрат, а також пояснення щодо звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язання у зв`язку з існуванням форс-мажорних обставин.

Суд, розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов наступних висновків.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як з`ясовано судом, між Товариством з обмеженою відповідальністю Укрінстал Одеса, як постачальником, та Товариством з обмеженою відповідальністю Мартен Груп, як покупцем, було укладено Договір поставки №11/08-21.

Судом з`ясовано, що на підставі рахунку на оплату по замовленню № 2131 від 04.08.2021 року відповідачем було частково здійснено попередню оплату, відповідно до платіжних доручень № 456921 від 17 серпня 2021 року на суму 360326,82 грн. та № 457574 від 29 вересня 2021 року на суму 144130,73 грн. Позивачем було здійснено поставку товару, відповідно до видаткових накладних № 2032 від 28.10.2021 року на суму 391137,36 грн., №2293 від 09.12.2021 року на суму 226694,22 грн. № 2306 від 10.12.2021 року на суму 99802,56 грн. Також, на підставі рахунку на оплату по замовленню № 2132 від 04.08.2021 року покупцем було частково здійснено попередню оплату, що підтверджується платіжним дорученням № 456922 від 17 серпня 2021 року на суму 363054,42 грн. та платіжним дорученням № 457575 від 29 вересня 2021 року на суму 145221,77 грн.

Також позивачем було здійснено поставку товару, що підтверджується видатковою накладною № 1940 від 18.10.2021 року на суму 182236,98 грн., видатковою накладною №1967 від 18.10.2021 року на суму 136458,00 грн., видатковою накладною №2031 від 28.10.2021 року на суму 68682,00 грн., видатковою накладною № 2294 від 09.12.2021 року на суму 338731,86 грн.

На підставі рахунку на оплату по замовленню № 2133 від 04.08.2021 року покупцем було частково здійснено попередню оплату, що підтверджується платіжним дорученням №456920 від 17 серпня 2021 року на суму 258 654,21 грн. та платіжним дорученням №457500 від 29 вересня 2021 року на суму 103461,68 грн. Постачальником було здійснено поставку товару, що підтверджується видатковою накладною № 1941 від 18.10.2021 року на суму 196352,58 грн., видатковою накладною № 1968 від 18.10.2021 року на суму 111438,72 грн., видатковою накладною № 2030 від 28.10.2021 року на суму 49282,62 грн., видатковою накладною № 2295 від 09.12.2021 року на суму 157568,34 грн., видатковою накладною №2307 від 10.12.2021 року на суму 2 666,16 грн.

Отже, дослідивши обставини спору, судом було встановлено факт неналежного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю Мартен Груп прийнятих на себе зобов`язань за умовами Договору поставки №11/08-21 від 11.08.2021р. щодо своєчасної оплати зобов`язань за правочином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, не спростовано з боку відповідача належними та допустимими доказами за час розгляду справи, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення заборгованості за поставлений товару у розмірі 586201,77 грн. - підлягають задоволенню судом.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦКУ, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів й отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Позивачем було здійснено нарахування 3% річних у розмірі 31694,65 грн. та інфляційні втрати у розмірі 179049,47 грн.

Суд, перевіривши такі розрахунки, вважає їх вірними, а вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат правомірними.

Поряд з цим, суд зазначає щодо відсутності підстав для зменшення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки ставка процентів річних передбачена законом (ч.2 ст.625 ЦК України) та не є завищеною, а інфляційна складова боргу не підлягає зменшенню на підставі ст.233 ГК України та ст.551 ЦК України, оскільки інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч.2 ст.625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 7.09.22 у справі №910/9911/21.

Щодо посилань відповідача, які були ним наведені у відзиві, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності (ч. 2 ст. 218 ГК України).

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п. 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі або є економічно невигідним.

Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

Верховний Суд у Постанові від 31.08.2022 по cправі №910/15264/21 звернув увагу на те, що потрібно розрізняти вчасне повідомлення сторони про виникнення форс-мажорних обставин (яке сторона має зробити у передбачений договором строк) від звернення до ТПП за отриманням сертифікату, яке є можливим лише після порушення виконання зобов`язання. Через це сертифікат ТПП може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона з`ясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин.

Саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні як найшвидше. Хоча й форс-мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належного виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти, що не отримає вчасно товар (роботи, послуги) та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору.

Про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення, має бути прямо зазначено в договорі (подібний за змістом правовий висновок міститься у п. 5.63 постанови Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №904/5328/21).

Водночас неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор).

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24.02.2022 року. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24.02.2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними. Це означає, що війна є форс-мажором, тобто обставиною непереборної сили, яка звільняє від відповідальності у випадку несвоєчасного виконання зобов`язання, виконання якого настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно якого стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України").

Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Також згідно з положеннями ст. 218 Господарського кодексу України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Таким чином, в той час як форс-мажорні обставини унеможливлюють виконання договірного зобов`язання в цілому, істотна зміна обставин змінює рівновагу стосунків за договором, суттєво обтяжуючи виконання зобов`язання лише для однієї із сторін.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 25.01.2022 у справі №904/3886/21 визначено, що належним підтвердженням існування форс-мажорних обставин (доказом існування обставин непереборної сили, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання умов договору) є відповідний сертифікат.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Суд зазначає, що воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти. Більше того, держава на даний час заохочує розвиток підприємницької діяльності з метою позитивного впливу на економіку країни (зменшення податків, митних платежів тощо). Відповідач не надав доказів того, що всі працівники (чи їх частина), керівник підприємства, інші посадові особи мобілізовані та перебувають у складі Збройних Сил України, тимчасово не виконують професійні обов`язки у зв`язку з воєнними діями, все, або частина складу рухомого майна підприємства задіяні під час тих чи інших заходів, що б перешкоджало суб`єкту господарювання здійснювати підприємницьку діяльність під час введеного воєнного стану.

У випадку неможливості відповідачем через введення воєнного стану в державі здійснювати підприємницьку діяльність, останній не був позбавлений можливості, узгодивши відповідну дію з позивачем, змінити умови договору щодо порядку та строків оплати, тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Приписами ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Згідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи усе вищевикладене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати у розмірі 9563,36 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 123, 126, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Укрінстал Одеса задовольнити повністю.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Мартен Груп (65011, м.Одеса, вул. Рішельєвська, буд. 47; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Укрінстал Одеса (65091, м. Одеса, вул. Комітетська, 24 А; ) суму заборгованості за поставлений товар у розмірі 586201 (п`ятсот вісімдесят шість тисяч двісті одну) грн. 77 коп., 3% річних у розмірі 31694 (тридцять одну тисячу шістсот дев`яносто чотири) грн. 65 коп., інфляційні втрати у розмірі 179049 (сто сімдесят дев`ять тисяч сорок дев`ять) грн. 47 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 9563 (дев`ять тисяч п`ятсот шістдесят три) грн. 36 коп.

Повний текст рішення складено 27 грудня 2023 р.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст.241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 20 днів з дня складання повного рішення.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Суддя Т.Г. Д`яченко