ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________
УХВАЛА

26 грудня 2023 року м. ХарківСправа № 922/4545/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

без виклику представників сторін

розглянувши спільну заяву (вх.№35035 від 20.12.2023) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Фізичної особи-підприємця Полотненка Тимофія Олександровича про затвердження мирової угоди у справі

за позовом Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (61003, м. Харків, м-н Конституції, 16; )
до Фізичної особи-підприємця Полотненка Тимофія Олександровича ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 )
про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

26.10.2023 Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Полотненка Тимофія Олександровича, в якій просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором оренди №7523 від 31.01.2020 у загальному розмірі 113 638,62 грн., яка складається із: заборгованості за договором у розмірі 99 040,07 грн. та пені у розмірі 14 598,55 грн., а також стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.10.2023 прийнято позовну заяву Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради до Фізичної особи-підприємця Полотненка Тимофія Олександровича про стягнення заборгованості до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №922/4545/23. Вирішено розгляд справи №922/4545/23 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

20.12.2023 через канцелярію суду від Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Фізичної особи-підприємця Полотненка Тимофія Олександровича надійшла спільна заява (вх.№35035 від 20.12.2023) про затвердження мирової угоди.

Разом із заявою про затвердження мирової угоди сторони надали оригінал мирової угоди від 19.12.2023.

26.12.2023 через кабінет Електронного Суду від представника позивача надійшло клопотання (вх.№35571 від 26.12.2023) про долучення доказів.

Розглянувши спільну заяву (вх.№35035 від 20.12.2023) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Фізичної особи-підприємця Полотненка Тимофія Олександровича про затвердження мирової угоди, суд зазначає наступне.

Частиною 7 статті 46 ГПК України передбачено, що cторони можуть примиритися, у тому числі шляхом медіації, на будь-якій стадії судового процесу.

Результат домовленості сторін може бути оформлений мировою угодою.

Частиною 1 статті 192 ГПК України визначено, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Частиною 2 статті 192 ГПК України передбачено, що сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до приписів частини 5 статті 192 ГПК України суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо:

1) умови мирової угоди суперечать закону або порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або

2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Тобто, для затвердження мирової угоди суду необхідно дослідити умови мирової угоди на предмет того, чи відповідають ці умови закону, чи не порушуються права або охоронювані законом інтереси інших осіб, чи не є такі умови невиконуваними, а також чи відповідають дії представників сторін мирової угоди інтересам осіб, яких вони представляють, оскільки порушення будь-якої з наведених вимог є безумовною підставою для відмови у затвердженні мирової угоди і, як наслідок, виключає закриття провадження у справі з цих підстав. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 грудня 2022 року по справі №914/3014/20.

Перевіривши повноваження сторін, суд встановив, що мирову угоду зі сторони позивача підписано в.о. начальника Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради Батіг В.П., якого на підставі Наказу заступника міського голови - директора Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради від 12.12.2023 №53 "Про тимчасове покладання виконання обов`язків" уповноважено представляти інтереси Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради. Наявність права підпису у в.о. начальника Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради Батіг В.П. також підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Зі сторони відповідача мирову угоду підписано Фізичною особою-підприємцем Полотненко Т.О. особисто.

Зі змісту статті 192 ГПК України вбачається, що умови мирової угоди мають стосуватися лише правовідносин сторін, які є об`єктом спору. Умови мирової угоди не можуть поширюватися на осіб, які не є сторонами спору. Умови мирової угоди не можуть стосуватися вимог, що не заявлялися в позовній заяві.

За своїм змістом мирова угода - це договір, який укладається між сторонами з метою припинення спору та вирішення всіх спірних питань, задля яких і було подано позов, на умовах, погоджених сторонами. Така угода призводить до врегулювання спору шляхом визначення її сторонами певних дій, які та чи інша сторона угоди має вчинити.

Таким чином, виходячи із системного аналізу зазначених правових норм мирова угода є правочином, в якому сторони судового процесу (позивач та відповідач) на основі взаємних поступок (зменшення розміру позовних вимог, відмова від частини позовних вимог, відстрочка або розстрочка виконання вимог, які залишились) домовились про вчинення у майбутньому (після затвердження такої мирової угоди судом) у визначені у мировій угоді строки дій, зокрема зобов`язаною стороною відповідачем, в результаті яких позовні вимоги, що залишились на момент затвердження мирової угоди, будуть задоволені.

Мирова угода у позовному провадженні - це письмова домовленість між сторонами спору про його вирішення, яка укладається в добровільному порядку з метою припинити спір, на погоджених сторонами умовах. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони ліквідують наявний правовий конфлікт самостійним (без державного примусу) врегулюванням розбіжностей на погоджених умовах. На відміну від звичайного договору, мирова угода у позовному провадженні укладається в процесі розгляду справи у господарському суді у формі та на умовах, передбачених процесуальним законодавством; підлягає затвердженню господарським судом; припиняє процесуально-правові відносини сторін; якщо мирова угода не виконується добровільно, вона виконується в порядку, встановленому для виконання судового рішення. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/661/20.

Поряд з цим ухвала про затвердження мирової угоди є судовим рішенням, яке у разі невиконання затвердженої нею мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень, є виконавчим документом.

У зв`язку з цим, укладення мирової угоди, як способу реалізації процесуальних прав, закріплених у вказаних вище процесуальних нормах, є правом сторін, яке відповідно до процесуального Закону, неможливо реалізувати тільки за наявності умов, якщо такі дії суперечать законодавству, або це призводить до порушення чиїх-небудь прав і охоронюваних законом інтересів.

Затвердження мирової угоди під час розгляду справи має здійснюватися з застосуванням принципу «судового розсуду».

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами, передбаченими ГПК України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Господарський суд не затверджує мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за своїм змістом вона є такою, що не може бути виконана у відповідності з її умовами, або якщо така угода остаточно не вирішує спору чи може призвести до виникнення нового спору. Мирова угода не може вирішувати питання про права і обов`язки сторін, які можуть виникнути у майбутньому, а також стосуватися прав і обов`язків інших юридичних чи фізичних осіб, які не беруть участі у справі або, хоча й беруть таку участь, але не є учасниками мирової угоди. Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини однозначно врегульовані законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін.

Предметом спору є об`єкт спірних правовідносин, матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем.

Предметом спору у цій справі є грошові кошти, що складаються із заборгованості за договором оренди №7523 від 31.01.2020 у розмірі 99 040,07 грн. та пені у розмірі 14 598,55 грн. Ціна позову становить 113 638,62 грн.

Однак, у поданій сторонами для затвердження судом мировій угоді не передбачено жодних умов стосовно вирішення та врегулювання певним чином наведеного спору.

За змістом п.1 мирової угоди, укладеної 19.12.2023 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Полотненко Тимофієм Олександровичем, з урахуванням рішення Харківської міської ради від 01.12.2023 №496/23 щодо звільнення за період з 24.02.2022 до 30.09.2022 включно за договорами оренди комунального майна, укладеними до 24.02.2022, від орендної плати орендарів, які використовують нерухоме майно, що належить до комунальної власності Харківської міської територіальної громади, сторони домовились, що сума коштів, яка підлягає сплаті відповідачем становить 12 197,20 грн. судових витрат, які складаються із судового збору у сумі 2 147,20 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 050,00 грн.

Також, як вбачається з п.3 мирової угоди, у зв`язку зі сплатою відповідачем заборгованості за договором оренди №7523 від 31.01.2020, з урахуванням рішення Харківської міської ради від 01.12.2023 №496/23, сторони дійшли згоди про відсутність будь-яких зобов`язань відповідача перед позивачем, що виникли (могли виникнути) в межах договору оренди №7523 від 31.01.2020, та, зокрема, були предметом спору у судовій справі №922/4545/23, на момент укладення мирової угоди.

Згідно платіжної інструкції №5930783 від 09.11.2023, відповідач сплатив позивачу заборгованість у сумі 113 638,62 грн.

За таких обставин, оскільки відповідач добровільно до підписання мирової угоди 19.12.2023 сплатив позивачу суму заборгованості за договором оренди №7523 від 31.01.2020 у розмірі 99 040,07 грн. та пені у розмірі 14 598,55 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №5930783 від 09.11.2023 та вбачається зі змісту мирової угоди, поданої сторонами, предмет спору у даній справі відсутній.

Натомість подана сторонами мирова угода від 19.12.2023 містить положення про домовленість сторін щодо розподілу судових витрат, які складаються із судового збору у сумі 2 147,20 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 050,00 грн., що не є безпосереднім предметом спору в справі, а є витратами, пов`язаними з розглядом цієї справи №922/4545/23.

Наведена умова мирової угоди за своєю суттю є лише визнанням сторонами обставин, які опосередковано стосуються господарського спору в цій справі, але не мають самостійного характеру для його вирішення.

Отже, мирова угода від 19.12.2023, укладена між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Фізичною особою-підприємцем Полотненко Тимофієм Олександровичем, за своїм змістом не є врегулюванням на підставі взаємних поступок спору в цій справі в розумінні частини 1 статті 192 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, за змістом статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до вимог частини 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору (ч.2 ст.124 ГПК України).

В даному ж випадку, в позовній заяві представник позивача надала попередній орієнтовний розрахунок судових витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи, що складається із суми сплаченого судового збору за подання позовної заяви, та зазначила, що докази, які підтверджують фактичний розмір понесених позивачем судових витрат, зокрема витрат, пов`язаних з правничою допомогою, будуть подані до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Частинами 2, 3 статті 126 ГПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частиною 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, а також розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, п.95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015р., п.п.34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009р., п.80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006р., п.88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004р. та п.268 рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Відтак, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування (розподіл) таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні (розподілі) таких витрат.

Подібна правова позиція також викладена у додаткових постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №910/9111/17 та від 11.12.2018 у справі №910/2170/18.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

Враховуючи вищевикладене, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичний обсяг наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість, а також за наявності - доказів здійснення таких витрат учасником справи.

У своїх рішеннях у справах "Баришевський проти України" від 26.02.2015 p., "Гімадуліна та інші проти України" від 10.12.2009 р., "Двойних проти України" від 12.10.2006 p., "Меріт проти України" від 30.03.2004 p., "East/West Jinnee Limited" проти України" від 23.01.2014 p. ЄСПЛ указував, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 86 ГПК України, суд оцінює докази на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.3 ст.74 ГПК України).

Однак, ані договору про надання професійної правничої допомоги, ані доказів на підтвердження фактичного обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, а також понесення позивачем витрат на правову допомогу адвоката, позивач суду не надав.

Таким чином зміст мирової угоди від 19.12.2023 містить умови, що стосуються правовідносин, які не були предметом спору у даному судовому провадженні та не можуть бути досліджені судом, оскільки позивач не надав жодного доказу на їх підтвердження.

Більше того, умови поданої на затвердження суду мирової угоди від 19.12.2023 фактично суперечать закону, оскільки відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Також слід зазначити, що хоча з відповідачем й було узгоджено текст мирової угоди та підписано її, суд не може затвердити таку мирову угоду без встановлення фактичного розміру витрат позивача на правову допомогу адвоката, їх дійсності та необхідності, а також відповідності умовам договору про надання правничої допомоги.

Водночас законодавством не передбачено права суду вносити корективи у мирову угоду чи виправляти її положення. Суд може лише вказати сторонам на невідповідність умов мирової угоди чинному законодавству.

З огляду на зазначене, подана сторонами на затвердження мирова угода не відповідає вимогам статті 192 Господарського процесуального кодексу України, а тому у задоволенні заяви сторін про затвердження мирової угоди слід відмовити та продовжити розгляд справи.

Керуючись 46, 192, 193, 231, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні спільної заяви (вх.№35035 від 20.12.2023) Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Фізичної особи-підприємця Полотненка Тимофія Олександровича про затвердження мирової угоди - відмовити.

2. Продовжити розгляд справи №922/4545/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Ухвалу підписано 26.12.2023.

Суддя Т.О. Пономаренко

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі - http://reyestr.court.gov.ua.