ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"20" грудня 2023 р. м. Рівне Справа № 918/938/23

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого судді Войтюка В.Р., при секретарі судового засідання Мамчур А.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Заступника керівника Здолбунівської окружної прокуратури Рівненської області в інтересах держави в особі Здолбунівської міської ради Рівненської області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Здолбунівсервіс"

про визнання недійсним договору купівлі-продажу комунального майна в частині та повернення протирадіаційного укриття у комунальну власність.

В засіданні приймали участь:

Від позивача: не з`явився;

Від прокуратури: Кректун Олександра Андріївна (в залі суду);

Від відповідача: Солімчук Ігор Миколайович (в залі суду).

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

04 вересня 2023 року заступник керівника Здолбунівської окружної прокуратури Рівненської області (далі - прокуратура) в інтересах держави в особі Здолбунівської міської ради Рівненської області (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Здолбунівсервіс" (далі - відповідач) про визнання недійсним договору купівлі-продажу комунального майна в частині та повернення протирадіаційного укриття у комунальну власність.

В обґрунтування позовної заяви, позивач зазначає, що за адресою: м. Здолбунів, вул. Шкільна, 30а, розташоване вбудоване в 3-х поверховий будинок протирадіаційне укриття, розрахунковою місткістю 150 осіб та площею 150 кв.м, призначене для захисту населення від впливу гамма-випромінювань у разі радіоактивного забруднення місцевості. Однак, відповідно до договору купівлі-продажу № 38 від 15 червня 1994 року вказане приміщення відчужене, а в подальшому належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю "Здолбунівсервіс".

Як зазначає прокурор, аналізуючи норми законодавства, чинного на момент укладання договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, захисні споруди цивільного захисту було віднесено до об`єктів, що перебувають під охороною держави та мають загальнодержавне значення, у зв`язку з чим не могли відчужуватись із державної чи комунальної власності у приватну. Однак, всупереч викладеному, захисна споруда цивільного захисту (протирадіаційне укриття під обліковим), комунальної власності була приватизована, а тому договір купівлі-продажу підлягає частковому визнанню недійсними у судовому порядку.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог прокурор посилається на ст. 131-1 Конституції України, ст. 23, 24 Закону України "Про прокуратуру", ст. 15, 16, 202-204, 215, 216, 236, 317, 319, 328, 655 ЦК України, ст. 1, 2, 4, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 19, 21 Кодексу цивільного захисту України, ст. 1, 2 Закону України "Про приватизацію державних підприємств", ст. 1 Закону України "Про цивільну оборону України, Положення про Цивільну оборону України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 10 травня 1994 року № 299, ДБН А.3.1- 9:2015 "Захисні споруди цивільного захисту".

Відповідач у свою чергу заперечує позовні вимоги та подав до суду відзив на позовну заяву та заперечення, в яких останній не визнає позовних вимог з наступних обставин.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Здолбунівсервіс" (раніше - Закрите акціонерне товариство-фірма "Здолбунівсервіс") є власником будівлі Будинку побуту, що розташоване по вул. Шкільній, 30 А в м. Здолбунів. Право власності на будівлю набуте в процесі приватизації та виникло на підставі договору купівлі-продажу № 38 від 15 червня 1994 року.

07 травня 2002 року набуло чинності Тимчасове положення про порядок державної, реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України № 7/5 (далі - Тимчасове положення), пунктом 1.5 якого визначено, що обов`язковій реєстрації прав підлягає право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а також територіальних громад в особі органів місцевого самоврядування та держави в особі органів, уповноважених управляти державним майном. Відповідно до вимог Тимчасового положення свідоцтво про право власності на об`єкт видано 19 грудня 2002 року виконавчим комітетом Здолбунівської міської ради.

Відповідач стверджує, що на момент набуття права власності на зазначену будівлю Будинку побуту такого об`єкту як протирадіаційне укриття створено не було, в технічній документації та документації на приватизацію укриття не було передбачене. Крім того, при реєстрації права власності на майно у 2002 році Здолбунівським міським бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт, який не містив інформації про укриття.

Відповідач звертає увагу на те, що паспорт сховища (протирадіаційного укриття) складено у 2000 році, проте в п. 5 розділу "Загальні відомості" зазначено, що рік введення в експлуатацію 1991. Також відсутність у матеріалах технічної інвентаризації КП "Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації" відомостей про об`єкт цивільної оборони у підвальному приміщенні Будинку побуту в м. Здолбунові протирадіаційного укриття № 65396 вказує на його відсутність на час укладання оспорюваного договору, а також підтверджує відсутність повноважень у КП "Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації" щодо обліку таких об`єктів.

На переконання відповідача, договір купівлі-продажу № 38 від 15 червня 1994 року укладено з Фондом комунального майна Здолбугівського району, отже, здійснюючи приватизацію Будинку побуту у складі якого був об`єкт, що не міг приватизуватися, Фонд діяв як орган публічної влади і повинен був ухвалювати свої рішення в межах чинних на той час законів. Фонд мав виключні повноваження щодо встановлення умов приватизації, затвердження плану приватизації, визначення переліку об`єктів, що мають бути включені до плану приватизації, ухвалення необхідних для проведення приватизації актів, не погоджуючи своїх дій та рішень з покупцями. У цьому випадку спірне майно відчужувалося разом з іншим майном, яке входило до цілісного майнового комплексу. А особою, яка мала права відчужувача, мала повноваження визначати майно, яке може бути приватизоване та водночас особою, котра зобов`язана забезпечувати дотримання відповідного законодавства та законності правочину щодоприватизації державного майна, є саме Фонд. Таким чином існував обов`язок Фонду переконатися у законності правочину та у складі майна, що передавалося у процедурі приватизації у 1994 році. Фонд виконав такі обов`язки та надав набувачу гарантії, що усе приватизоване майно не входить до переліку об`єктів, які не підлягають приватизації (розділ 6 договору №38 від 15 червня 1994 року).

Зважаючи на вказані обставини, відповідач стверджує, що не знав і не повинен був знати про існування протирадіаційного укриття в складі приватизованого майна.

Звертає увагу суду на те, що договір купівлі-продажу укладений 29 років, особа, яка у межах, визначених законодавством України, набула право власності на майно (державне чи комунальне), не може нести негативних наслідків у зв`язку з порушенням процедури прийняття рішення органами влади чи місцевого самоврядування, які, як презюмується, діють у межах правового поля. Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Окрім того, зважаючи на вказану вище обставину, відповідач просить суд застосувати строк позовної давності у надій справі.

Зважаючи на вказані заперечення, відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Прокуратура не погоджуючись із вищевказаними запереченнями відповідача, подала до суду наступні заперечення та пояснення.

Отже, прокуратура звертає увагу на те, що згідно облікової картки протирадіаційного укриття, останнє прийнято в експлуатацію 1991 року, водночас, договір купівлі-продажу, згідно якого відповідач набув право власності на Будинок побуду по вул. Шкільна, 30а в м. Здолбунів Рівненської області, у підвальному приміщенні якого розташоване протирадіаційне укриття (№. 65396), укладено 15 червня 1994 року.

На переконання прокуратури, на момент виконання Державної програми приватизації, Указу Президента України від 30 грудня 1994 року № 827 "Про заходи щодо прискорення процесу малої приватизації в Україні" та на момент приватизації комунального майна орендно виробничим-комерційним підприємством "Здолбунівсервіс", проведення інвентаризації майнового комплексу останнього, Будинок побуду, що знаходиться за адресою: вул. Шкільна, 30а, м. Здолбунів, містив захисну споруду цивільного захисту (цивільної оборони) - протирадіаційне укриття № 65396, про що не могло бути невідомо відповідачу.

Прокуратура стверджує, що статус захисної споруди цивільного захисту - протирадіаційного укриття підтверджується паспортом, та обліковою карткою протирадіаційного укриття, до того ж, вказаний об`єкт включений до фонду захисних споруд цивільного захисту по Рівненській області.

Окрім того, прокуратура не погоджується із твердженням відповідача, що в технічній документації на будівлю Будинку побуду 2002 року такого об`єкту як протирадіаційне укриття не було, оскільки технічний паспорт не є документом, який повинен містити інформацію про споруду цивільного захисту населення. Належними доказами в даному випадку, на переконання прокуратури є паспорт та облікова картка на протирадіаційне укриття.

Також, прокуратура звертає увагу на те, що положеннями п. 9 Розділу "Утримання фонду захисних споруд" Порядку створення, утримання фонду захисних споруд цивільного захисту та ведення його обліку затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 138 від 10 березня 2017 року передбачено, що утримання фонду захисних споруд у готовності до використання за призначенням здійснюється їх балансоутримувачами. Тому, з огляду на наведене, на відповідач, як власника протирадіаційного укриття, покладається ряд обов`язків щодо утримання останнього у належності стані, в тому числі і щодо забезпечення доступу для цивільного населення.

Прокуратура стверджує, що відповідач щороку підписуючи Акти оцінки стану захисної споруди цивільного захисту, мав розуміти те, що у його власності перебуває протирадіаційне укриття, яке ним не будувалось, в експлуатацію не вводилось, а отже набуте у власність в порядку приватизації Будинку побуду. Водночас, відповідач усвідомлюючи наведене, жодних дій протягом тривалого часу не вчинив, в тому числі і щодо виключення спірного протирадіаційного укриття з загальнодержавного електронного обліку захисних споруд цивільного захисту. Наведені обставини на думку прокуратури спростовує доводи відповідача щодо того, що останньому не було відомо про наявність у його власності протирадіаційного укриття № 65396.

Щодо позовної давності прокуратура зазначає, що відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року № 697/2454/14-ц, викладено висновок, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом порушених прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення. Вказаний висновок конкретизована у постанові № 362/44/17 від 17 жовтня 2018 року, а саме позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

На переконання прокуратури, оскільки в даному випадку останній діє в інтересах Здолбунівської міської ради, то у даному випадку позовна давність починає свій відлік з моменту коли прокуратура дізналася про порушення інтересів держави, про що стало відомо останній 20 липня 2022 року.

Отже, на переконання прокуратури, заява відповідача про застосування у справі спливу строків позовній давності не містить жодних обґрунтувань, оскільки не підтверджена належними, достовірними та допустимими доказами, а тому не підлягає застосуванню.

В судовому засіданні 20 грудня 2023 року представник прокуратури позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні 20 грудня 2023 року у свою чергу позовні вимоги заперечив. Позивач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив.

Заяви та клопотання у справі.

05 жовтня 2023 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача в порядку ст. 165 ГПК України надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній позовні вимоги заперечує у повному обсязі.

09 жовтня 2023 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від відповідача надійшло клопотання про надання терміну для підготовки заперечень на відповідь на відзив.

09 жовтня 2023 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від прокуратури в порядку ст. 166 ГПК України надійшла відповідь на відзив, в якій остання спростовує аргументи викладені відповідачем у відзиві та просить позов задоволити у повному обсязі.

19 жовтня 2023 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника позивача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

06 листопада 2023 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності.

20 листопада 2023 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника прокуратури надійшли додаткові пояснення.

20 листопада 2023 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника прокуратури надійшли заперечення на заяву про застосування строку позовної давності.

04 грудня 2023 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника прокуратури надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату.

19 грудня 2023 року до відділу канцелярії та документального забезпечення суду від представника прокуратури надійшли додаткові пояснення.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 11 вересня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 918/938/23 за позовною заявою Заступника керівника Здолбунівської окружної прокуратури Рівненської області в інтересах держави в особі Здолбунівської міської ради Рівненської області до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Здолбунівсервіс" про визнання недійсним договору купівлі-продажу комунального майна в частині та повернення протирадіаційного укриття у комунальну власність, підготовче судове засідання призначено на 09 жовтня 2023 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 09 жовтня 2023 року відкладено розгляд підготовчого засідання на 23 жовтня 2023 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 23 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження по розгляду позовної заяви у справі № 918/938/23 за позовом Заступника керівника Здолбунівської окружної прокуратури Рівненської області в інтересах держави в особі Здолбунівської міської ради Рівненської області до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Здолбунівсервіс" про визнання недійсним договору купівлі-продажу комунального майна в частині та повернення протирадіаційного укриття у комунальну власність та призначено розгляд справи № 918/938/23 до судового розгляду по суті на 06 листопада 2023 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 23 жовтня 2023 року відкладено розгляд справи 918/938/23 по суті в межах встановленого Господарським процесуальним кодексом України строку на 06 листопада 2023 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 06 листопада 2023 року відкладено розгляд справи 918/938/23 по суті в межах встановленого Господарським процесуальним кодексом України строку на 20 листопада 2023 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 20 листопада 2023 року відкладено розгляд справи 918/938/23 по суті в межах встановленого Господарським процесуальним кодексом України строку на 04 грудня 2023 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04 грудня 2023 року відкладено розгляд справи 918/938/23 по суті в межах встановленого Господарським процесуальним кодексом України строку на 18 грудня 2023 року.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 18 грудня 2023 року відкладено розгляд справи 918/938/23 по суті в межах встановленого Господарським процесуальним кодексом України строку на 20 грудня 2023 року.

Фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин та мотивована оцінка аргументів сторін, підстави їх відхилення, висновок суду та джерела права й акти їх застосування.

Розглянувши матеріали справи, керуючись принципом верховенства права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд встановив наступне.

Загальними зборами членів колективу орендного виробничо-комерційного підприємства "Здолбунівсервіс" 23 травня 1994 року прийнято рішення про подання заяви на приватизацію підприємства.

27 травня 1994 року уповноваженою особою орендного виробничо-комерційного підприємства "Здолбунівсервіс" Байдою І.М. до Фонду комунального майна Здолбунівського району подано відповідну заяву на приватизацію комунального майна.

Згідно рішення Фонду комунального майна Здолбунівського району від 31 травня 1994 року № 36, створено комісію з питань приватизації комунального майна ОВКП "Здолбунівсервіс".

15 червня 1994 року між Фондом комунального майна Здолбунівського району та товариством покупців членів трудового колективу орендного виробничо-комерційного підприємства "Здолбунівсервіс", на підставі угоди про спільну діяльність, зареєстрованої розпорядженням Фонду комунального майна Здолбунівського району № 33 від 26 травня 1994 року, укладено договір купівлі-продажу № 38, предметом якого є комунальне майно орендного виробничо-комерційного підприємства "Здолбунівсервіс", що знаходиться за адресою: вул. Богдана Хмельницького, 10, м. Здолбунів і перебуває у власності Здолбунівської районної Ради народних депутатів. Вказаний правочин внесено в реєстр за № 1-1015.

Згідно п. 1.1. Договору, майно підприємства включає в себе всі його активи і пасиви, приміщення, інвентар, обладнання, устаткування та інше майно згідно з протоколом (актом) інвентаризації, який додається до цього Договору.

Відповідно до Акту оцінки вартості майна орендованого підприємства орендного виробничо-комерційного підприємства "Здолбунівсервіс", затвердженого керівником Фонду комунального майна Здолбунівського району 15 червня 1994 року, та зведеної відомості по основним засобам, до складу приватизаційного майна увійшов Будинок побуду по вул. Шкільна, 30а в м. Здолбунів Рівненської області.

Згідно свідоцтва про право власності, виданого Фондом комунального майна Здолбунівського району за реєстраційним № 20, Фонд посвідчує, що майно об`єкта приватизації "Здолбунівсервіс" в м. Здолбунів, дійсно на праві власності належить товариству покупців членів трудового колективу орендного виробничо-комерційного підприємства "Здолбунівсервіс" на підставі чинного законодавства про приватизацію майна та договору купівлі-продажу № 38 від 15 червня 1994 року.

30 грудня 1994 року здійснено державну реєстрацію Закритого акціонерного товариства "Здолбунівсервіс".

На підставі рішення виконкому Здолбунівської міської ради № 373 від 27 листопада 2002 року, до статутного фонду (капіталу) вказаного товариства, на праві колективної власності передано приміщення Будинку побуту, що розташоване по вул. Шкільній, 30а в м. Здолбунів.

19 грудня 2002 року виконавчим комітетом Здолбунівської міської ради видано Закритому акціонерному товариству-фірмі "Здолбудівсервіс" свідоцтво про право власності на об`єкт в цілому, який розташований по вул. Шкільній, 30а, в м. Здолбунів.

26 квітня 2017 року здійснено державну реєстрацію перетвореного підприємства та зареєстровано юридичну особу - Товариство з обмеженою відповідальністю "Здолбунівсервіс".

31 липня 2019 року на замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю "Здолбунівсервіс", Комунальним підприємством "Здолбунівське МБТІ" виготовлено технічний паспорт на нежитлове приміщення, приміщення будинку побуту, що знаходиться за адресою: вул. Шкільна, 30а, м. 3долбунів.

Згідно експлікації приміщення будинку побуду, останній містить підвал загальною площею 529 кв.м.

12 серпня 2019 року, Товариство з обмеженою відповідальністю "Здолбунівсервіс", на підставі технічного паспорту, свідоцтва про право колективної власності від 19 грудня 2002 року, зареєстровано право приватної власності на приміщення Будинку побуту загальною площею 1765 кв.м., в тому числі підвал площею 529 кв.м. (що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта 226).

За твердженнями прокуратури, у підвальному приміщенні будівлі, що знаходиться за адресою: вул. Шкільна, 30а, м. Здолбунів, розташоване протирадіаційне укриття, обліковий № 65396, яке відповідно до паспорті ПРУ № 65396, відповідно наведено такі основні технічні характеристики: місткість - 150 осіб; загальна площа - 150 кв. м.; загальний об`єм - 450 куб. м; розташування сховища - вбудоване у будівлю; кількість входів - один; кількість аварійних виходів - один. Також в загальних відомостях паспорту зазначено, що сховище № 65396 належить Закритому акціонерному товариству-фірмі "Здолбунівсервіс". Параметри зазначено, також, у обліковій картці даного протирадіаційного укриття. На письмову вимогу Здолбунівської міської ради щодо організації та проведення щорічної оцінки захисних споруд цивільного захисту, які знаходяться на території громади, від Товариства з обмеженою відповідальністю "Здолбунівсервіс" отримано акт оцінки стану готовності ПРУ № 65396 від 04 липня 2022, відповідно до якого протирадіаційне укриття оцінюється як не готове, захисна споруда підлягає капітальному ремонту.

Згідно облікової картки протирадіаційного укриття, останнє прийнято в експлуатацію 1991 року.

Відповідно до п. 1, 3 Положення про Цивільну оборону України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.05.1994 № 299, завданнями Цивільної оборони та заходами щодо їх реалізації є захист населення від наслідків стихійного лиха, аварій, катастроф, вибухів, великих пожеж і застосування засобів ураження. З метою виконання завдання здійснюється комплекс заходів, які мають забезпечити укриття населення в захисних спорудах, його евакуацію, медичний, радіаційний і хімічний захист, а також захист від впливу біологічних засобів ураження. Укриття населення в захисних спорудах досягається: завчасним будівництвом захисних споруд і підтриманням їх у готовності до використання; комплексним освоєнням підземного простору міст та інших населених пунктів для розміщення підприємств, установ і організацій соціально-побутового, виробничого і господарського призначення (з урахуванням пристосування і використання частини приміщень для укриття населення в надзвичайних ситуаціях); обстеженням і обліком підземних і наземних будівель і споруд, що відповідають вимогам з захисту населення; дообладнанням з урахуванням реальної обстановки підвальних та інших заглиблених приміщень

Згідно ДБН А.3.1- 9:2015 "Захисні споруди цивільного захисту", належать: 1) сховище - герметична споруда для захисту людей, в якій протягом певного часу створюються умови, що виключають вплив на них небезпечних факторів, які виникають внаслідок надзвичайної ситуації, воєнних (бойових) дій та терористичних актів; 2) протирадіаційне укриття - негерметична споруда для захисту людей, в якій створюються умови, що виключають вплив на них іонізуючого опромінення у разі радіоактивного забруднення місцевості.

07 липня 1992 року Верховною Радою України прийнято Постанову № 2545- XII, якою затверджено Державну програму приватизації майна державних підприємств та введено в дію Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".

Відповідно до Державної програми приватизації майна державних підприємств (надалі - Програма), затвердженої Постановою Верховної Ради України від 07 липня 1992 року № 2545-ХІІ, зі змінами діючими з 1994 року, Державна програма приватизації - це складова частина програми створення ринкової економіки України. Програму розроблено відповідно до Концепції роздержавлення і приватизації підприємств, землі та житлового фонду, законів України "Про приватизацію майна державних підприємств", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та "Про приватизаційні папери", а її положення є обов`язковими для виконання центральними і місцевими органами державної виконавчої влади, органами місцевого та регіонального самоврядування.

Розділом 1 Програми об`єкти приватизації було розділено на три види, а саме: 1) об`єкти приватизації, що підлягали першочерговій приватизації, якій підлягали об`єкти, які найбільше впливали на розвиток споживчого ринку, а також ті, що стримували процес стабілізації державного бюджету, гальмували економічний розвиток України та формування її ринкової економіки (п. 1.1 Програми); 2) об`єкти приватизації, що підлягали приватизації за погодженням з Кабінетом Міністрів України (п. 1.2 Програми); 3) підприємства та об`єкти, що не підлягали приватизації взагалі. Пунктом 1.3 Державної програми приватизації майна державних підприємств до об`єктів, що не підлягали приватизації, окрім іншого віднесено протирадіаційні споруди.

Пунктом 7 Декрету Кабінету Міністрів України від 31 грудня 1992 року № 26- 92, яким затверджено Перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація або передача в оренду яких не допускається (у редакції, чинній станом на дату укладення договору купівлі-продажу), передбачалося, що протирадіаційні споруди відносилися до об`єктів, що не підлягали приватизації.

Частиною 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданим органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною 2 ст. 208 ЦК України визначено, що у разі визнання недійсним зобов`язання кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за зобов`язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов`язання не передбачені законом.

У статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частина 1-3 ст. 203 ЦК України встановлюють, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Прокуратура зазначає, що Указом Президента України № 699/94 від 26 листопада 1994 року та Державною програмою приватизації майна державних підприємств, затвердженою Постановою Верховної Ради України від 07 липня 1992 року № 2545- XII, а також Законами України "Про приватизацію державного майна" та "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" протирадіаційні укриття віднесені до об`єктів, що перебувають під охороною держави, мали загальнодержавне значення та не підлягали приватизації, тому, Фонд комунального майна Здолбунівського району не мав права на передачу у власність орендного виробничо-комерційного підприємства "Здолбунівсервіс" спірного нерухомого майна, в частині підвального приміщення площею 150 кв.м., розташованого за адресою: вул. Шкільна, 30а, м. Здолбунів, Рівненська область,, що є вбудованим протирадіаційним укриттям № 65396.

Таким чином, відчуження об`єкта цивільного захисту (цивільної оборони) не лише суперечить нормам законодавства, а також порушує інтереси держави і суспільства як на момент укладання спірного правочину, так і на даний час, коли на території України проходять бойові дії та наносяться ракетні удари по об`єктам промисловості, інфраструктури та житлових будинках.

Зважаючи на вказані обставини, прокуратура зазначає, що одержане орендним виробничо-комерційного підприємством "Здолбунівсервіс" в приватну власність протирадіаційне укриття, розташоване в підвальному приміщені Будинку побуду, за адресою: вул. Шкільна, 30а, м. Здолбунів, загальною площею 150 кв. м., підлягає поверненню у комунальну власність Здолбунівської об`єднаної територіальної громади а договір купвлі-продажу № 38 від 15 червня 1994 року недійсним в частині включення до площі підвального приміщення, площі протирадіаційного укритті № 65396 150 кв.м.

Наведені обставини стали причиною звернення позивача з позовом та є предметом спору у даній справі.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги в даній справі задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Предметом позову у справі, є вимога прокурора в інтересах держави в особі Здолбунівської міської ради про визнання недійсними договору купівлі-продажу 38 від 26 травня 1994 року в частині включення в загальну площу нежитлових приміщень площі 150 м2, що є протирадіаційним укриттям та зобов`язання Товариство з обмеженою відповідальністю "Здолбунівсервіс" повернути Золбунівській міській раді протирадіаційне укриття площею 150 м2, що знаходиться в підвальному поверсі Будинку побуту, що розташований за адресою: м. Здолбунів, вул. Шкільна, 30а.

У силу вимог ч. 1 ст. Закону України "Про Цивільну оборону України" (у редакції, чинній станом на дату укладення оспорюваного договору купівлі-продажу) цивільна оборона України є державною системою органів управління, сил і засобів, що створюється для організації і забезпечення захисту населення від наслідків надзвичайних ситуацій техногенного, екологічного, природного та воєнного характеру.

Частиною 2 ст. 1 Закону України "Про Цивільну оборону України" передбачено, що систему цивільної оборони складають, зокрема фонди фінансових, медичних та матеріально-технічних ресурсів, передбачені на випадок надзвичайних ситуацій.

Згідно з п. 1, 3 Положення про Цивільну оборону України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 травня 1994 року № 299, завданнями Цивільної оборони та заходами щодо їх реалізації є захист населення від наслідків стихійного лиха, аварій, катастроф, вибухів, великих пожеж і застосування засобів ураження. З метою виконання завдання здійснюється комплекс заходів, які мають забезпечити укриття населення в захисних спорудах, його евакуацію, медичний, радіаційний і хімічний захист, а також захист від впливу біологічних засобів ураження. Укриття населення в захисних спорудах досягається: завчасним будівництвом захисних споруд і підтриманням їх у готовності до використання; комплексним освоєнням підземного простору міст та інших населених пунктів для розміщення підприємств, установ і організацій соціально-побутового, виробничого і господарського призначення (з урахуванням пристосування і використання частини приміщень для укриття населення в надзвичайних ситуаціях); обстеженням і обліком підземних і наземних будівель і споруд, що відповідають вимогам з захисту населення; дообладнанням з урахуванням реальної обстановки підвальних та інших заглиблених приміщень.

Закон України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (у редакції, чинній станом на вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу), зокрема ст. 2, не містив обмежень щодо приватизації приміщення, в якому знаходилася споруда цивільного захисту.

Пунктом 7 Декрету КМ України від 31 грудня 1992 року № 26-92 (мав силу закону), яким затвердженого Перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація або передача в оренду яких не допускається (у редакції, чинній станом на дату укладення оспорюваного договору купівлі-продажу), передбачалося, що протирадіаційні споруди відносилися до об`єктів, що не підлягали приватизації.

Відповідно до ст. 4 ЦК УРСР 1963 року (у редакції, чинній станом на дату укладення оспорюваного договору купівлі-продажу) цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов`язки. Відповідно до цього цивільні права і обов`язки виникають: з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За ч. 1 ст. ЦК УРСР 1963 року угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Статтею 48 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Проте, якщо з самого змісту угоди випливає, що вона може бути припинена лише на майбутнє, дія угоди визнається недійсною і припиняється на майбутнє (ст. 59 ЦК УРСР 1963 року).

Як стверджує прокурор, частина приміщення, що є предметом оспорюваного договору, є протирадіаційним укриттям № 65396, на підтвердження чого надав паспорт протирадіаційного укриття № 65396 від 2000 року та 2005 року, лист Здолбунівської міської ради за № 537/03-20/2 від 27 лютого 2023 року, облікову картку протирадіаційного укриття № 65396, технічного паспорту, листа Рівненського районного управління ГУ ДСНС у Рівненській області.

Відповідно до паспорта сховища протирадіаційного укриття № 65396 вказано, що останнє розташоване за адресою м. Здолбунів, вул. Шкільна, 30а, дата прийому в експлуатацію 1991 року. Власник Закрите акціонерне товариство "Здолбунівсервіс". Технічні характеристики: місткість чол. - 150; загальна площа м2 - 150; розташування сховища - вбудоване 3 поверхів. Дата заповнення паспорта 03 листопада 2000 року.

Відповідно до паспорта сховища протирадіаційного укриття № 65396 вказано, що останнє розташоване за адресою м. Здолбунів, вул. Шкільна, 30а, дата прийому в експлуатацію 1991 року. Власник Закрите акціонерне товариство "Здолбунівсервіс". Технічні характеристики: місткість чол. - 150; загальна площа м2 - 150; розташування сховища - вбудоване 3 поверхів. Дата заповнення паспорта 24 листопада 2005 року.

Згідно до облікової картки протирадіаційного укриття вбачається, номер укриття № 65396, кількість чол. 150, адреса м. Здолбунів, вул. Шкільна, 30а, власник Закрите акціонерне товариство "Здолбунівсервіс".

Згідно з матеріалами Технічного паспорту (2002 рік, інвентаризаційна справа № 814) приміщення "Будинку побуту" в м. Здолбунів, вул. Шкільна, 30а (власник Закрите акціонерне товариство "Здолбунівсервіс"), вбачається, що площа приміщень першого поверху становить 530,9 м2, площа приміщень другого поверху становить 533,1 м2, площа приміщень третього поверху становить 450,3 м2, площа приміщень підвалу 508,7 м2. Відповідно до експлікації підвалу вбачається, що у вказану площу враховано тамбури, підсобні приміщення, санвузли, основні приміщення. Відомості щодо наявності протирадіаційного укриття (та яка його площа) відсутні.

Згідно з матеріалами Технічного паспорту (2019 рік, інвентаризаційна справа № 814) приміщення "Будинку побуту" в м. Здолбунів, вул. Шкільна, 30а (власник Товариство з обмеженою відповідальністю "Здолбунівсервіс"), вбачається, що площа приміщень першого поверху становить 501,1 м2, площа приміщень другого поверху становить 292,3 м2, площа приміщень третього поверху становить 442,6 м2, площа приміщень підвалу 529,0 м2. Відповідно до експлікації підвалу вбачається, що у вказану площу враховано тамбури, підсобні приміщення, санвузли, основні приміщення. Відомості щодо наявності протирадіаційного укриття (та яка його площа) відсутні.

Отже, судом встановлено, що за даними документів інвентаризаційної справи № 814 по Будинку побуту, в м. Здолбунів, вул. Шкільна, 30а немає споруди цивільного захисту, а знаходяться звичайні підвальні приміщення.

Відповідно до листа Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Рівненській області вказано, що станом на 01 листопада 2022 року за даними загальнодержавного електронного обліку захисних споруд цивільного захисту за адресою: м. Здолбунів, вул. Шкільна, 30а, Рівненського району, Рівненської області, обліковане протирадіаційне укриття за № 65396 приватної форми власності.

Окрім того, згідно листа Здолбунівської міської ради, останнім вказано, що у підвальному приміщенні будівлі, що знаходиться за адресою: вул. Шкільна, 30а, м. Здолбунів, розташоване протирадіаційне укриття, обліковий № 65396.

Щодо паспортів, то зі змісту вказаних судом установлено, що останні заповнені у 2000 та 2005 році, а рік введення в експлуатацію зазначено 1991, тоді як вибуття з комунальної власності протирадіаційного укриття відбулося у 1994 році (вчинений перший оспорюваний правочин), а введення в експлуатацію будинку, в якому, за твердженням прокуратури, розташове протирадіаційне укриття - 1991 рік (за даними інвентаризаційної справи).

Стосовно листа Здолбунівської міської ради, акту оцінки стану готовності споруди, то останні не є первинними документами, на підставі яких можна встановити приналежність спірного майна до протирадіаційного укриття. Окрім того, слід зазначити, що з облікової картки протирадіаційного укриття не вбачається дати заповнення останньої.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 73 ГПК України).

У силу вимог ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтями 76, 77 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналогічні приписи викладені у ч. 3 ст. 13 ГПК України, за якими кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Окрім того, ч. 4 ст. 13 ГПК України унормовано, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що при реєстрації права власності на майно (Будинок побуту, за адресою м. Здолбунів, вул. Шкільна, 30а) у 2002 році Здолбунівським міським бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт, який не містив інформації про укриття. Відсутність у матеріалах технічної інвентаризації КП "Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації" відомостей про об`єкт цивільної оборони у підвальному приміщенні Будинку побуту в м. Здолбунові протирадіаційного укриття № 65396 вказує на його відсутність на час укладання оспорюваного договору, а також підтверджує відсутність повноважень у КП "Здолбунівське міське бюро технічної інвентаризації" щодо обліку таких об`єктів.

За наявними матеріалами справи судом не установлено, в якій із вказаних частин знаходиться протирадіаційне укриття площею 150 кв.м, зважаючи, що загальна площа підвалу становить 529 кв.м. З матеріалів інвентаризаційної справи спірного майна вбачається наявність лише підвалу.

Окрім того, судом установлено, що саме позивачем, як суб`єктом владних повноважень, приймалося рішення про віднесення майна, що є предметом оспорюваних правочинів, до переліку об`єктів державно-комунальної власності, що приватизуються шляхом викупу господарськими товариствами, створеними із членів трудових колективів спеціалізованих державно-комунальних підприємств. При цьому Фонд комунального майна Здолбунівського району, як виконавчий орган місцевого самоврядування, який є підконтрольним і підзвітним раді, а з питань здійснення делегованих йому повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольним відповідним органам виконавчої влади (ч. 2 ст. 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", в редакції, чинній як станом на дату в виникнення спірних правовідносин, так і на дату розгляду вказаного спору), до повноважень якого відносилося укладення договорів купівлі-продажу, виступаючи продавцем, фактично виконував волю власника органу місцевого самоврядування, тобто позивач та Фонд діяли у спірних правовідносинах як одне ціле (попри наявність у позивача та Фонду різних процесуальних статусів).

З огляду на викладене суд уважає за необхідне звернути увагу на практику ЄСПЛ, зокрема за якою Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" і "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії" і "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" та «Беєлер проти Італії"). Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі"). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії"). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії", "Трґо проти Хорватії"). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (рішення у справі "Москаль проти Польщі", а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21 зазначено, зокрема, таке:

"8.42. У рішенні ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04, пункт 70) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

8.43. Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються".

Вказана правова позиція суду кореспондується із висновками викладеними у постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 серпня 2023 року у справі № 918/862/22.

Отже, судом із фактичних обставин справи установлено, що договір купівлі-продажу укладений 29, при цьому особа, яка у межах, наданих законодавством України, набула право власності на майно (державне чи комунальне), не може нести негативних наслідків у зв`язку з порушенням процедури прийняття рішення органами влади чи місцевого самоврядування, які, презюмується, діють у межах правового поля.

Згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Щодо застосування позовної давності, то суд зазначає таке.

Договір купівлі-продажу вчинений 15 червня 1994 року, тобто понад 29 роки тому.

За ст. 71 УРСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і ст. 78 і 79 цього Кодексу (ст. 76 ЦК УРСР 1963 року).

Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР 1963 року позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Згідно зі ст. 80 ЦК УРСР 1963 року закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Отже, позовна давність за ЦК УРСР 1963 року застосувалася судом автоматично, без будь-яких заяв з боку іншої сторони.

Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. 253 - 255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Отже, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У визначенні початку перебігу строку позовної давності має значення не лише встановлення, коли саме особа, яка звертається за захистом свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу, довідалася про порушення цього права або про особу, яка його порушила, а й коли ця особа об`єктивно могла дізнатися про порушення цього права або про особу, яка його порушила. Обов`язок позивача довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, також випливає із загального правила, встановленого ст. 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц).

Прокурор посилається на те, що позивачу стало відомо про порушення його прав за результатами проведеного 20 липня 2022 огляду та узагальнення інформації, що міститься в облікових документах, проте власник або особа, яка реалізує правомочності власника, постійно знає, що відбувається з його майном, або виявляє зміни, що відбуваються з ним, у розумний строк (через постійний та регулярний моніторинг, огляд, інвентаризацію тощо), а не у зв`язку з оглядом, який проводиться раз на 29 років.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; рішення від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

У рішенні від 18 березня 2008 року у справі "Dacia S.R.L." проти Молдови" Суд установив, що припис ЦК Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян, сам по собі суперечить ст. 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави. ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовну давність було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності.

Приписами ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц тощо).

Зважаючи на установлені судом обставини, підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15 червня 1994 року та повернення протирадіаційного укриття відсутні.

Щодо інших аргументів, на які посилалися учасники справи та яким не була дана оцінка, то Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справах "Проніна проти України", "Серявін та інші проти України", "Ruiz Torija v. Spain" тощо).

За результатами з`ясування обставин, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, а відповідач своїх заперечень підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст. ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Порушені права та інтереси позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Дана справа, яка пов`язана з виконанням правочинів в господарській діяльності відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України відноситься до юрисдикції господарського суду.

Суд зазначає, що позивачем не доведено порушеного права, що у свою чергу обумовлено настання передбачених законом правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним та повернення майна.

Судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст.123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, які передбачені ч. 3 ст. 123 ГПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір, згідно статті 129 ГПК України, залишається за позивачем.

Керуючись ст. 123, 129, 232, 233, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Заступника керівника Здолбунівської окружної прокуратури Рівненської області в інтересах держави в особі Здолбунівської міської ради Рівненської області до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Здолбунівсервіс" про визнання недійсним договору купівлі-продажу комунального майна в частині та повернення протирадіаційного укриття у комунальну власність - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення через господарський суд, що прийняв рішення або безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 26 грудня 2023 року.

Суддя Войтюк В.Р.