ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2023 р. Справа№ 910/9905/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коробенка Г.П.

суддів: Тищенко О.В.

Кравчука Г.А.

за участю секретаря судового засідання Огірко А.О.

за участю представника(-ів): згідно з протоколом судового засідання від 26.12.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової служби України

на рішення Господарського суду міста Києва

від 06.09.2023 (повний текст складено та підписано 11.09.2023)

на додаткове рішення від 11.09.2023

у справі №910/9905/23 (суддя В.В. Князьков)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС"

до Державної податкової служби України

про стягнення 603 750,46 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Державної податкової служби України про стягнення основного боргу в сумі 596 429,89 грн, пені в сумі 6536,22 грн та 3% річних в розмірі 784,35 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором №14 від 16.04.2021 про постачання електричної енергії в частині оплати спожитої у грудні 2021 року електричної енергії.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.09.2023 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" до Державної податкової служби України про стягнення основного боргу в сумі 596 429,89 грн, пені в сумі 6536,22 грн та 3% річних в розмірі 784,35 грн - задоволено повністю.

Стягнуто з Державної податкової служби України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" основний борг в сумі 596 429,89 грн, пеню в сумі 6536,22 грн, 3% річних в розмірі 784,35 грн та судовий збір в сумі 9056,26 грн.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 11.09.2023 стягнути з Державної податкової служби України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" витрати на професійну правничу допомогу в сумі 21 250 грн.

В оскаржуваному рішенні місцевий суд встановив, що за договором №14 від 16.04.2021 про постачання електричної енергії перед позивачем у Державної податкової служби України утворилась заборгованість з оплати за спожиту у груді 2021 року електричну енергію у розмірі 596 429,89 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Державна податкова служба України звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2023 та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом з порушенням норм матеріального та недотриманням норм процесуального права. При цьому скаржник стверджував, що ним було здійснено оплату за спожиту електроенергію за договором №14 від 16.04.2021 про постачання електричної енергії у розмірі 957 568,61 грн, тому вважає, що предмет спору відсутній, а поданий позов є безпідставним.

Стосовно додаткового рішення, то апелянт указав, що оскільки останній не мав жодних господарських чи інших договірних зобов`язань перед позивачем, то покладення на ДПС господарських санкцій у вигляді судових витрат не є обгрунтованим та доведеним.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.09.2023 апеляційну скаргу у справі №910/9905/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Коробенко Г.П., судді: Кравчук Г.А., Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2023 витребувано матеріали справи з суду першої інстанції та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної податкової служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2023 на додаткове рішення від 11.09.2023 у справі №910/9905/23 та призначено судове засідання на 05.12.2023.

Через систему "Електронний суд" 02.11.2023 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу Державної податкової служби України залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.

На адресу Північного апеляційного господарського суду 06.11.2023 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, тотожній за своїх змістом відзиву поданому 02.11.2023.

У зв`язку з перебування судді Кравчука Г.А. у відпустці, судове засідання призначене на 05.12.2023 не відбулося, про що сторін було повідомлено ухвалою суду від 24.11.2023. Розгляд апеляційної скарги Державної податкової служби України призначено на 26.12.2023.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 18.12.2023, у зв`язку з перебуванням судді Козир Т.П. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/9905/23.

Згідно з витягом із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2023, справу №910/9905/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Коробенко Г.П. (головуючий), судді: Тищенко А.І., Кравчук Г.А.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 22.12.2023, у зв`язку з перебуванням судді Тищенко А.І. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/9905/23.

Згідно з витягом із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2023, справу №910/9905/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Коробенко Г.П. (головуючий), судді: Тищенко О.В., Кравчук Г.А.

В судовому засіданні 26.12.2023 був присутній представник апелянта. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений шляхом доставки процесуальних документів до Електронного кабінету, що підтверджується довідкою від 07.12.2023.

Відповідно до частини п`ятої статті 6 ГПК України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - ЄСІТС) у порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про ЄСІТС та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Оскільки явка представників учасників справи в судове засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення відповідача про місце, дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та надані представником відповідача пояснення, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового акту, дійшов до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

З матеріалів справи слідує, що 16.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" (постачальник) та Державною податковою службою України (споживач) було укладено договір №14 про постачання електричної енергії споживачу, за умовами п.2.1 якого постачальник продає товар: електрична енергія згідно коду ДК 021:2015:09310000-5 - електрична енергія, споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач сплачує постачальнику вартість використаної електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Згідно п.2.2 договору №14 від 16.04.2021 обов`язковою умовою для постачання електричної енергії споживачу є наявність у сторін укладених у встановленому порядку з оператором системи розподілу договорів про надання послуг з розподілу, на підставі якого споживач набуває право отримувати послугу з розподілу електричної енергії, а постачальник отримує доступ до мереж та можливість продажу електричної енергії на території ОСР.

У п.2.3 договору №14 від 16.04.2021 вказано, що вартість електричної енергії за цим договором визначається як сума очікуваної вартості цього договору, та становить 8 347 014,11 грн без податку на додану вартість, крім того податок на додану вартість 1 669 402,82 грн, всього з податком на додану вартість - 10 016 416,93 грн, в тому числі: загальний фонд 9 946 416,93 грн, враховуючи податок на додану вартість 1 657 736,15 грн; спеціальний фонд; за рахунок відшкодованих коштів 70 000 грн, враховуючи податок на додану вартість 11 666,67 грн; за рахунок власних коштів підприємства.

Загальна сума договору становить 10 016 416,93 грн, в тому числі податок на додану вартість 1 669 402,82 грн.

Пунктом 3.1 договору №14 від 16.04.2021 унормовано, що початком постачання електричної енергії споживачу є 01.04.2021.

Споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за вартістю, що визначається відповідно до механізму визначення вартості електричної енергії, наведеної у додатку №2 до цього договору. Ціна електричної енергії має визначатись постачальником у рахунках про оплату електричної енергії за цим договором. Розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць. Розрахунки споживача за цим договором здійснюються шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника. Оплата вважається здійсненою після того, як на рахунок постачальника надійшла сума коштів, що підлягає сплаті за електричну енергію відповідно до умов цього договору. Рахунок постачальника зазначається у платіжних документах постачальника, у тому числі у разі його зміни (п.п.5.1, 5.3, 5.4, 5.5).

У п.14.1 вказано, що цей договір набирає чинності з моменту підписання сторонами та укладається на строк до 31 грудня 2021, а в частині розрахунків договір діє до повного виконання зобов`язань сторонами.

Судом встановлено, що за наслідками споживання відповідачем електричної енергії у грудні сторонами було складено та підписано акт №УГР00004187, в якому визначено вартість спожитої у період з 21.12.2021 по 24.12.2021 електричної енергії в сумі 957 568,61 грн.

Вказаний обсяг електричної енергії було оплачено споживачем згідно платіжного доручення №5422 від 28.12.2021 (внутрішній номер 190537947) на суму 957 568,61 грн.

В подальшому, АТ "ДТЕК Київські електромережі" листами №3/01/9014 від 23.03.2023 та №3/03/13046 від 01.05.2023 повідомив позивача та відповідача про те, що споживачу - Державній податковій службі України проведено коригування фактично спожитих обсягів електричної енергії в сторону збільшення на 181 607 кВт/год.

Таким чином у період з 01.12.2021 по 31.12.2021 на об`єкти відповідача фактично було постановлено електричну енергію обсягом 459 416,00 кВт/год на загальну суму 1 526 998,5 грн з податком на додану вартість.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Окремим видом договору енергопостачання є договір про постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії".

За умовами пункту 1 частини 3 статті 58 Закону України "Про ринок електричної енергії" споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Згідно з частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище визначає Закон України "Про ринок електричної енергії".

Згідно з п.14 ч.1 ст.4 Закону України "Про ринок електричної енергії" учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються такі види договорів, зокрема, договір про постачання електричної енергії споживачу.

Відповідно до ч.1-2 ст.56 Закону України "Про ринок електричної енергії" постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу. Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

Згідно з п. 3.1.1. Постанови НКРЕКП від 14.03.2018 року № 312 "Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії" постачання (продаж) електричної енергії споживачу здійснюється за договором про постачання електричної енергії споживачу обраним споживачем електропостачальником, який отримав відповідну ліцензію, за вільними цінами, крім постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги або постачальником "останньої надії". Ціни (тарифи) на послуги постачальника універсальних послуг, постачальника "останньої надії" визначаються у встановленому законодавством порядку.

Частинами 1 - 6 ст.56 Закону України "Про ринок електричної енергії" визначено, що постачання електричної енергії споживачам здійснюється електропостачальниками, які отримали відповідну ліцензію, за договором постачання електричної енергії споживачу.

Договір постачання електричної енергії споживачу укладається між електропостачальником та споживачем та передбачає постачання всього обсягу фактичного споживання електричної енергії споживачем у певний період часу одним електропостачальником. Постачання електричної енергії споживачам здійснюється за вільними цінами.

За умовами п. 4.3. Правил роздрібного ринку електричної енергії дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку адміністратором комерційного обліку в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку. На підставі отриманих даних відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції) сторони складають акти прийому-передачі проданих товарів та/або наданих послуг.

Водночас відповідно до п. 4.12 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених Постановою НКРЕКП №312 від 14.03.2018р. розрахунки між споживачем та електропостачальником здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну.

Споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів (п.1 ч.3 ст.58 Закону України "Про ринок електричної енергії").

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору від 16.04.202 №14 про постачання електричної енергії споживачу позивачем було постановлено відповідачу електричну енергію в обсягах, зазначених в акті №УГР00004187, в якому визначено вартість спожитої у період з 21.12.2021 по 24.12.2021 електричної енергії в сумі 957 568,61 грн, яку відповідач оплатив у повному обсязі.

Як вище встановлено судом, Акціонерне товариство "ДТЕК Київськи електромережі" листами №3/01/9014 від 23.03.2023 та №3/03/13046 від 01.05.2023 повідомило позивача та відповідача про те, що споживачу - Державній податковій службі України було проведено коригування фактично спожитих обсягів електричної енергії в бік збільшення на 181 607 кВт/год.

Відповідно до пункту 5.6 договору постачальник до 12 (дванадцятого) числа місяця, наступного за розрахунковим, виставляє споживачу рахунок за спожиту електричну енергію та акт купівлі-продажу електричної енергії. Споживач здійснює оплату за цим договором в національній валюті України, в безготівковій формі за фактично спожиту електроенергію щомісяця шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 10 банківських днів з дати підписання представниками сторін та закріплення печатками актів купівлі-продажу електричної енергії. Рахунок про сплату за споживання електроенергії формується постачальником з урахуванням отриманих від споживача фактичних оплат попередніх періодів. Постачальник підписує акт купівлі-продажу електричної енергії (у двох примірниках), за відповідний розрахунковий період та направляє споживачу його оригінал. Споживач підписує зі свого боку акти купівлі-продажу електричної енергії та направляє один примірник акта купівлі-продажу електричної енергії постачальнику до 20 (двадцятого) числа місяця, наступного за розрахунковим. Всі платіжні документи, що виставляються постачальником споживачу, мають містити чітку інформацію про суму платежу, порядок та строки оплати, що погоджені сторонами цього договору, а також інформацію щодо адреси, телефонів, офіційних веб-сайтів для отримання інформації про подання звернень, скарг та претензій щодо якості постачання електричної енергії та надання повідомлень про загрозу електробезпеки.

З матеріалів справи слідує, що позивач, у зв`язку з проведеним оператором розподілу коригуванням поставлених обсягів електричної енергії, надіслав відповідачу два примірники акту-коригування№709 приймання-передачі електричної енергії від 01.05.2023 до акту №4475 від 31.12.2021. Однак, останні залишились не підписаними з боку відповідача.

З урахуванням викладеного, суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що за період з 01.12.2021 року по 31.12.2021 року на об`єкти відповідача фактично було поставлено електричну енергію обсягом 459 416,00 кВт/год на загальну суму 1 526 998,50 грн з податком на додану вартість.

За змістом ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивачем доведено суду факт порушення з боку відповідача своїх зобов`язань щодо здійснення повної оплати вартості отриманої електричної енергії, тоді як строк виконання відповідачем зобов`язання з оплати настав.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та положень договору, враховуючи, що позивач має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий, місцевий суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про постачання електричної енергії споживачу від 16 квітня 2021 року №14.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 6 536,22 грн пені та 784,35 грн 3% річних, нарахованих за період з 06.06.2023 по 21.06.2023.

Згідно з ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

Пунктом 5.7 договору від 16.04.2021 встановлено, що у разі порушення споживачем строків оплати за цим договором, постачальник має право вимагати сплату пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, що діяла у період за який сплачується пеня.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Також Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 Цивільного кодексу України зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог в одній справі не є обов`язковим.

Здійснивши перевірку розрахунку суми пені та 3% річних, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що нарахування здійснено вірно. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 6 536,22 грн пені та 784,35 грн 3% річних, нарахованих за період з 06.06.2023 по 21.06.2023.

Твердження апелянта викладені в апеляційній скарзі про те, що останній здійснив оплату за спожиту електроенергію за договором №14 від 16.04.2021 про постачання електричної енергії у розмірі 957 568,61 грн на підставі акту приймання-передачі електричної енергії №УГР00004187, тому поданий позов є безпідставним, відхиляються колегію суддів, оскільки зазначений акт містить дані стосовно обсягів спожитої електричної енергії за період з 21.12.2021 по 24.12.2021, а не за весь місяць. Разом з цим, позивач здійснював постачання електричної енергії на об`єкти відповідача з 01.12.2021 по 31.12.2021 в загальному обсязі 459 416,00 кВТ/год на суму 1 526 998,5 грн.

Отже, доводи апелянта висловлені в апеляційній скарзі, ніяким чином не спростовують обставин щодо дійсного обсягу споживання Державною податковою інспекцією України у грудні 2021 електричної енергії, а отже, і наявності обов`язку з її оплати, строк виконання якого настав.

Щодо посилань апелянта на лист позивача про припинення дії договору №14 від 16.04.2021, то суд апеляційної інстанції зазначає, що вказані обставини ніяким чином не звільняють відповідача від виконання покладених на нього господарських зобов`язань щодо повної оплати фактичного обсягу спожитої електричної енергії за грудень 2021 року.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо законності та обґрунтованості заявлених ТОВ "УКР ГАЗ РЕСУРС" позовних вимог і необхідності їх задоволення в повному обсязі, та відхиляє протилежні доводи апеляційної скарги Державної податкової служби України як такі, що не мають під собою належних правових підстав.

Щодо додаткового рішення суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

За приписами пункту 3 частини 1 статті 244 Господарського процесуального кодексу України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями частини 1 статті 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у відповідності з вимогами частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи слідує, що у позовній заяві позивачем було заявлено про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 21 250 грн.

Статтею 16 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно з частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частина 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Правовий аналіз вищезазначених норм процесуального законодавства свідчить, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами та у випадку, зокрема, задоволення позову, покладаються на відповідача.

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу адвоката позивачем до суду надано: договір №13/5 від 20.05.2019 про надання правничої допомоги, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" та адвокатом Невструєвим Леонідом Борисовичем; додаткову угоду №9/23 від 03.04.2023 до договору №13/5 від 20.05.2019, за умовами якої адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правничу допомогу клієнту у господарському провадженні у справу по стягненню заборгованості з Державної податкової служби України перед клієнтом, яка утворилась на дату укладання цієї додаткової угоди. Згідно змісту вказаної додаткової угоди розмір погодинної оплати ставки адвоката з надання будь-яких видів правничої допомоги становить 2500 грн за одну годину; детальний опис наданої професійної правничої допомоги, до якого включено ознайомлення адвоката із документами щодо сплати Державною податковою службою України заборгованості ща поставлену електричну енергію, підготовка і направлення адвокатського запиту та підготовка позовної заяви; акт №2/9/23 від 21.06.2023 про прийняття-передачу наданих послуг на суму 21 250 грн; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; копію довіреності №13 від 02.01.2023.

За приписами частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України.

Частинами 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі недотримання, на її думку, вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

Крім того у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Такі докази, відповідно до частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому згідно зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 Господарського процесуального кодексу України.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи, обсягом та змістом наданих адвокатських послуг і виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), вважає, що місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та стягнення з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 21 250 грн.

Твердження апелянта викладені в апеляційній скарзі про необхідність скасування додаткового рішення місцевого суду, з огляду на відсутність господарських чи інших договірних зобов`язань перед позивачем, є неспроможними та відхиляються апеляційним судом, оскільки судом встановлено наявність невиконаного договірного зобов`язання у відповідача перед позивачем.

Усі інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та ухвалив законне обґрунтоване додаткове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Відповідно до ст.ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами перегляду даної справи колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевим господарським судом було повно, всебічно та об`єктивно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим правові підстави для зміни чи скасування оскаржуваних у даній справі рішення від 06.09.2023 та додаткового рішення від 11.09.2023 відсутні.

Оскільки доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків місцевого господарського суду, скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 129, 255, 267-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової служби України залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 06.09.2023 та додаткове рішення від 11.09.2023 у справі №910/9905/23 залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на Державну податкову службу України.

Матеріали справи №910/9905/23 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 28.12.2023

Головуючий суддя Г.П. Коробенко

Судді О.В. Тищенко

Г.А. Кравчук