ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року

м. Київ

cправа № 916/782/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Міщенко І. С., Могил С. К,

за участю секретаря судового засідання - Росущан К. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

на рішення Господарського суду Одеської області від 25.08.2023 (суддя Сулімовська М. Б.)

і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.11.2023 (головуючий суддя Діброва Г. І., судді Принцевська Н. М., Ярош А. І.)

у справі № 916/782/23

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до Комунального підприємства Херсонської обласної ради "Херсонські авіалінії"

про зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів,

(у судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Рябченюк Л. П., відповідача - Гонтаренко А. К.)

ВСТУП

1. Позивач звернувся з цим позовом до суду, посилаючись на порушення відповідачем зобов`язань за договором оренди рухомого майна в частині сплати орендної плати та неповернення майна після закінчення строку дії цього договору.

2. Суди першої та апеляційної інстанцій частково задовольнили грошові вимоги позивача, відмовивши у вимозі щодо зобов`язання повернути рухоме майно з підстав відсутності останнього у відповідача.

3. Верховний Суд у цій справі розглядав касаційну скаргу позивача, який не погоджувався із висновками судів попередніх інстанцій в частині відсутності підстав щодо зобов`язання відповідача повернути спірне майно.

4. Під час касаційного розгляду цієї справи перед Верховним Судом постало таке питання: Чи можна зобов`язати відповідача повернути позивачу майно, яке відповідно до встановлених у справі обставин у відповідача відсутнє?

5. Суди попередніх інстанцій на поставлене питання відповіли негативно. За результатом розгляду касаційної скарги Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій та прийшов до висновку про необхідність залишення оскаржуваних судових рішень без змін, про що детально викладено нижче.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Узагальнений зміст і підстави позовних вимог

6. Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (далі - позивач, ДП "МА "Бориспіль") звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Комунального підприємства Херсонської обласної ради "Херсонські авіалінії" (далі - відповідач, КП ХОР "Херсонські авіалінії"), в якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 171 026,77 грн, з яких: 90 478,45 грн основної заборгованості за договором оренди, 42 157,78 грн пені, 25 810,50 грн інфляційних втрат, 3 580,79 грн 3 % річних та 8 999,25 грн штрафу; зобов`язати відповідача повернути позивачу за актом передачі-приймання майно, визначене в прохальній частині позовної заяви.

7. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що відповідачем, всупереч умовам укладеного між сторонами договору оренди окремого індивідуально визначеного (рухомого) майна від 23.04.2018 № 02.5-14-77, неналежним чином виконуються взяті на себе господарські зобов`язання в частині повернення позивачу такого майна та сплати орендної плати за його використання, внаслідок чого орендодавцем, окрім основної суми заборгованості, також нараховано орендарю неустойку, 3 % річних та інфляційні втрати.

Узагальнений зміст і обґрунтування судових рішень

8. Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.08.2023, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.11.2023, позовні вимоги ДП "МА "Бориспіль" задоволено частково; стягнуто з КП ХОР "Херсонські авіалінії" на користь ДП "МА "Бориспіль" 90 478,45 грн основного боргу, 41 929,06 грн пені, 25 810,50 грн інфляційних втрат, 3 580,79 грн 3 % річних, 8 999,25 грн штрафу, вирішено питання про розподіл судових витрат, у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

9. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, дійшов висновку про те, що позивачем належними та допустимими доказами у даній справі доведено факт невиконання відповідачем господарських зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати за користування рухомим майном у відповідності до умов укладеного між сторонами договору оренди, внаслідок чого позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу, штрафу, 3 % річних, інфляційних втрат та пені (у перерахованій судом першої інстанції сумі) підлягають задоволенню. При цьому, перераховуючи суму нарахованої пені, місцевий господарський суд виснував, що належною до стягнення сумою пені є 41 929,06 грн, оскільки сума пені частково в розмірі 228,72 грн є пенею на суми витрат з оплати послуг пересилання поштових відправлень, що не передбачено умовами договору оренди.

10. В той же час, щодо позовних вимог позивача про зобов`язання вчинення дій з повернення орендованого майна орендодавцю, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, констатував, що відповідачем дійсно у встановлений договором строк рухоме майно не повернуте, проте, внаслідок захоплення військами російської федерації території аеропорту та бойових дій, у відповідача орендоване майно відсутнє, що фактично унеможливлює його повернення орендодавцю, а тому такий спосіб судового захисту як зобов`язання відповідача повернути рухоме майно не забезпечить позивачу захист його порушених прав та інтересів.

11. З огляду на відсутність в натурі індивідуально визначеного майна, яке позивач просить суд зобов`язати відповідача повернути, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині вимог, що не позбавляє зацікавлену особу права на звернення до суду з позовом про відшкодування збитків чи застосування інших зобов`язально-правових способів захисту за умови доведення порушення свого права.

Касаційна скарга

12. Не погодившись із прийнятими у справі рішеннями, ДП "МА "Бориспіль" подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення і постанову у даній справі в частині відмови у позовній вимозі щодо зобов`язання відповідача повернути майно та ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Узагальнені доводи касаційної скарги

13. У касаційній скарзі позивач зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме: статті 41 Конституції України, частин першої-другої статті 321, статей 346, 349, 785 ЦК України, частини першої статті 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а також порушення норм процесуального права, а саме: статей 73, 74, 75, 76, 86, частини четвертої статті 236 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 17.01.2019 у справі № 708/254/18, від 26.06.2019 у справі № 334/16303/15, від 13.10.2021 у справі № 909/476/19, від 20.04.2023 у справі № 910/16024/21, від 08.09.2022 у справі № 916/3945/19, від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17, від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 02.02.2021 (у скарзі помилково вказано дату - 06.04.2021) у справі № 925/642/19, від 17.07.2019 у справі № 708/254/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19, від 23.01.2019 у справі № 335/385/17, від 25.09.2019 у справі № 272/62/15-ц, від 06.11.2019 у справі № 758/11485/15-ц, від 11.11.2020 у справі № 264/6464/17, від 03.03.2021 у справі № 520/5968/17, у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16 та ухвалі Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 910/16293/18.

14. На переконання скаржника, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку щодо доведеності відповідачем факту знищення орендованого рухомого майна внаслідок збройної агресії російської федерації, оскільки наданим відповідачем актом обшуку території Херсонського аеропорту від 24.03.2023 № 24/03/23 не зафіксовано факту такого знищення, а сам акт складений в односторонньому порядку комісією у складі лише представників відповідача.

15. Також скаржник зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій підпункту 18 пункту 2 Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 № 326 та пунктів 9, 10 Методики визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією російської федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності, затвердженої наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України від 18.10.2022 № 3904/1223, за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Узагальнені доводи інших учасників справи

16. Від КП ХОР "Херсонські авіалінії" відзиву на касаційну скаргу не надходило, що відповідно до частини третьої статті 295 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення.

Обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій

17. Як свідчать матеріали справи та установили суди попередніх інстанцій, 23.04.2018 між ДП "МА "Бориспіль" (орендодавець) та КП ХОР "Херсонські авіалінії" (орендар) укладено договір оренди окремого індивідуально визначеного (рухомого) майна № 02.5-14-77, за умовами пункту 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування окреме індивідуально визначене (рухоме) майно, а саме: перонний автобус Неоплан-9012, машину дорожню комбіновану-43362, автомобіль ЗІЛ-441510, автомобіль ВАЗ-2107, автотранспортер для багажу, самохідний, стрічковий, автомобіль ВАЗ-21043, автомобіль ГАЗ-32213.

18. Вказане майно перебуває на балансі орендодавця, загальна вартість майна визначена згідно з висновками про вартість оцінки на 06.11.2017 і становить за незалежною оцінкою 789 304,99 грн.

19. За умовами пункту 1.2 договору майно передається в оренду для використання за призначенням, а саме, для забезпечення операційної діяльності орендаря.

20. Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта передачі-приймання майна (пункт 2.1 договору).

21. Відповідно до пункту 3.1 договору орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами і доповненнями), і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку листопад 2017 року - 16 443,85 грн.

22. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Оперативна інформація про індекси інфляції, розраховані Державною службою статистики України, розміщуються на веб-сайті Фонду державного майна України (пункт 3.2 договору).

23. Нарахування ПДВ здійснюється в порядку, визначеному законодавством (пункт 3.3 договору).

24. Оплата за користування майном здійснюється орендарем, починаючи з дати підписання сторонами Акта передачі-приймання майна (пункт 3.4 договору).

25. У разі користування майном протягом неповного календарного місяця (першого та/або останнього місяця оренди) добова орендна плата за дні користування визначається згідно з чинною Методикою розрахунку на основі орендної плати за відповідні місяці пропорційно дням користування (пункт 3.5 договору).

26. Розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін у разі зміни методики її розрахунку, істотної зміни стану об`єкта оренди з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством (пункт 3.6 договору).

27. Пунктом 3.7 договору визначено, що у разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар сплачує штраф у розмірі 10 % від суми заборгованості.

28. Орендодавець щомісячно до 15 числа місяця, що слідує за звітним, направляє орендарю на електронну пошту та поштою (рекомендованим листом з повідомленням) рахунок-фактуру (далі-рахунок), Акт приймання-здачі виконаних послуг (далі - Акт). Сплата рахунку проводиться орендарем до 20 числа того ж місяця. Акт орендар зобов`язаний підписати та повернути в бухгалтерію орендодавця в сканованому вигляді електронною поштою протягом 5 днів з дати його отримання або надати в цей строк вмотивовану відмову від його підписання. Оригінал Акта повинен бути направлений орендодавцю поштою протягом 5 днів з дати отримання рекомендованого листа. Якщо протягом 5 днів з дати отримання Акту він не буде повернутий орендодавцю та в цей строк не надано вмотивовану відмову від його підписання, Акт вважається підписаним сторонами. Акт підписується керівниками сторін або призначеними ними уповноваженими особами за умови надання іншій стороні копії документу про надання таких повноважень. Неотримання або невчасне отримання рахунку не звільняє орендаря від обов`язку оплати за користування майном у визначений договором термін (пункт 3.8 договору).

29. Датою отримання рахунку та Акта вважається 15 число кожного місяця незалежно від дати його фактичного отримання (пункт 3.8.1 договору).

30. Сторони встановлюють, що вартість послуги пересилання внутрішніх поштових відправлень (рекомендований лист з повідомленням) в межах України операторами поштового зв`язку за одне пересилання становить 45,00 грн без ПДВ (пункт 3.8.2 договору).

31. У разі припинення (розірвання) договору оплата за оренду майна здійснюється до дня фактичного повернення орендарем майна (включно), що має бути підтверджено Актом передачі-приймання майна, належним чином оформленим сторонами та підписаним уповноваженими представниками сторін. Закінчення строку дії договору не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі (пункт 3.9 договору).

32. У разі несвоєчасної оплати за оренду майна або не в повному обсязі, орендар зобов`язаний сплачувати орендодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення. Пеня нараховується до моменту повного погашення заборгованості за цим Договором, включаючи день оплати (пункт 3.10 договору).

33. У разі порушення орендарем строку повернення майна, визначеного пунктом 10.8 договору, орендар сплачує орендодавцю штраф у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення (пункт 3.11 договору).

34. Зобов`язання орендаря щодо сплати орендної плати забезпечуються у вигляді завдатку у розмірі, не меншому, ніж орендна плата за базовий місяць, який вноситься в рахунок орендної плати за останній місяць оренди (пункт 3.12 договору).

35. За умовами пункту 5.3. договору орендар зобов`язаний забезпечувати збереження орендованого майна, запобігати його пошкодженню, псуванню, тримати майно в порядку, передбаченому санітарними нормами та правилами пожежної безпеки, підтримувати орендне майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, здійснювати заходи протипожежної безпеки.

36. Відповідно до пункту 5.6 договору, орендар зобов`язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату. На вимогу орендодавця проводити звіряння взаєморозрахунків по орендних платежах і оформляти відповідні акти звіряння.

37. Згідно із пунктом 5.7 договору, орендар зобов`язується у разі припинення або розірвання договору повернути орендодавцю орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцю збитки в разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

38. Вказаний договір укладено строком на один рік, що діє з 23.04.2018 до 23.04.2019 включно (пункт 10.1 договору).

39. Умови цього договору зберігають силу протягом усього строку цього договору, у тому числі у випадках, коли після його укладення законодавством установлено правила, що погіршують становище орендаря, а в частині зобов`язань орендаря щодо орендної плати - до виконання зобов`язань (пункт 10.2 договору).

40. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором (пункт 10.3 договору).

41. Відповідно до пункту 10.7 договору, чинність цього договору припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; загибелі орендованого майна; достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду; банкрутства орендаря; ліквідації орендаря - юридичної особи.

42. У разі припинення дії або розірвання договору, майно протягом 10 календарних днів повертається орендарем орендодавцю у стані не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу. У разі, якщо орендар затримав повернення майна, він несе ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження (пункт 10.8 договору).

43. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту підписання сторонами Акта передачі-приймання майна. Обов`язок щодо складання Акта передачі-приймання про повернення майна покладається на орендаря (пункт 10.9 договору).

44. У разі знищення чи псування майна з вини орендаря, він зобов`язаний відшкодувати орендодавцю повну вартість майна, визначену за висновком про вартість за незалежною оцінкою та зазначену в пункті 1.1 договору (пункт 10.11 договору).

45. У разі порушення орендарем строку повернення майна, визначеного пунктом 10.8 договору, орендар сплачує орендодавцю штраф у розмірі подвійної орендної плати за час прострочення (пункт 10.12 договору).

46. Зазначений договір підписано уповноваженими представниками обох сторін без застережень та зауважень, скріплено печатками.

47. Судами встановлено, що 11.07.2018 орендодавець та орендар уклали між собою Додаткову угоду № 1 до договору від 23.04.2018 № 02.5-14-77, за умовами якої погодили зміни до вказаного вище договору щодо назви майна, обов`язків орендаря, додатків до договору.

48. Додатковою угодою від 03.12.2018 № 2 до договору у зв`язку із частковим поверненням орендованого майна, а саме, перонного автобусу Неоплан-9012, пункт 1.1 договору викладено в наступній редакції: "Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене (рухоме) майно: машина дорожня комбінована-43362, автомобіль ЗІЛ-441510, автомобіль ВАЗ-2107, автотранспортер для багажу, самохідний, стрічковий, автомобіль ВАЗ-21043, автомобіль ГАЗ-32213".

Також викладено пункт 3.1 договору в наступній редакції: "Орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами і доповненнями), і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку листопад 2017 року - 13 509,11 грн.

49. Додатковою угодою від 20.04.2020 № 3 до договору від 23.04.2018 № 02.5-14-77 сторони погодили зміни до цього договору та виклали пункт 10.3 такого договору в наступній редакції: "У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов протягом місяця до закінчення строку його дії, договір вважається продовженим на кожний наступний рік".

50. На виконання договору від 23.04.2018 № 02.5-14-77, рухоме майно, що є предметом спірного договору оренди, було передано орендарю у користування, що підтверджується наявними у матеріалах справи Актами передачі-приймання майна від 11.05.2019.

51. На підставі Акта передачі-прийманні майна від 28.12.2019 орендарем було повернуто орендодавцю автотранспортер для багажу, самохідний, стрічковий.

52. Також, як встановлено судами у даній справі, за період квітня 2021 року --лютого 2022 року позивачем були виставлені відповідачу рахунки на оплату послуг з орендної плати та плати за пересилання внутрішніх поштових відправлень на загальну суму 90 478,45 грн, а також Акти приймання-здачі виконаних робіт за вказаний період.

53. 06.12.2021 та 16.02.2022 ДП "МА "Бориспіль" направило на адресу КП ХОР "Херсонські авіалінії" листи № 19-22/1-288 та № 1 9-22/1-576 відповідно, у яких зазначило про відсутність підстав для продовження дії договору оренди рухомого майна від 23.04.2018 та необхідність орендарю повернути орендодавцеві орендоване майно.

54. У матеріалах справи наявний акт від 24.03.2023 № 24/03/23, складений комісією КП ХОР "Херсонські авіалінії", відповідно до якого судами встановлено, що після отримання дозволу від підрозділу вибухотехніків, комісія у складі відповідальних осіб аеропорту провела детальний обшук території Херсонського аеропорту, що була з 27.02.2022 по 11.11.2022 року під окупацією, на наслідками якого виявлено, що рухоме майно, яке є предметом договору оренди окремого індивідуального визначеного (рухомого) майна від 23.04.2018 № 02.5-14-77, не знайдено.

55. За фактом пошкодження та знищення, внаслідок збройної агресії сусідньої держави, цивільної інфраструктури аеропорту, слідчими управління ГУНП в Херсонській області 27.02.2022 внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000129 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 110 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Станом на час розгляду судами цієї справи досудове розслідування триває, вживаються заходи з документування злочинної діяльності окупаційних військ та притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності.

56. В подальшому, 06.03.2023 КП ХОР "Херсонські авіалінії" звернулося до ДП "МА "Бориспіль" з листом № 06/03/23, у якому повідомило про тяжке становище підприємства та його колективу, а також просило позивача відтермінувати розгляд претензії на час дії воєнного стану.

57. Інших належних та допустимих доказів стосовно спірних правовідносин матеріали господарської справи не містять.

58. Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сум основної заборгованості за договором оренди рухомого майна, пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат, а також підстав для зобов`язання відповідача повернути позивачу передане за договором спірне рухоме майно.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду попередньої інстанції

59. Згідно з частинами першою - другою статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

60. З урахуванням наведеного, а також меж перегляду справи судом касаційної інстанції, судові рішення переглядаються в частині вимог ДП "МА "Бориспіль" про зобов`язання повернення майна.

61. Судові рішення у справі оскаржуються позивачем з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України

62. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

63. Відповідно до положень цієї норми, касаційний перегляд з указаних підстав може відбутися за наявності таких складових:

- суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду;

- спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

64. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, який було сформульовано у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема і вказаного вище пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

65. При цьому, з-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

66. Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

67. Водночас колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

68. Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

69. Як свідчать матеріали справи, предметом касаційного перегляду у цій справі постало питання щодо наявності або відсутності підстав для зобов`язання КП ХОР "Херсонські авіалінії" (орендаря) з виконання договірного обов`язку в частині повернення ДП "МА "Бориспіль" (орендодавцю) об`єкта оренди, а саме - рухомого майна.

70. Позовні вимоги про зобов`язання відповідача повернути спірне рухоме майно обґрунтовані позивачем посиланням на положення частини першої статті 785 ЦК України та частини першої статті 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", за змістом яких у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

71. Скаржник у касаційній скарзі не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача повернути належне позивачу рухоме майно, наголошує на недоведеності відповідачем факту знищення спірного рухомого майна, що є предметом договору оренди.

72. Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не погоджується з доводами скаржника, з огляду на таке.

73. Як уже зазначалося у цій постанові та встановлено судами, 24.03.2023 комісією в складі відповідальних осіб КП ХОР "Херсонські авіалінії" складено Акт № 24/03/23, відповідно до якого, вона, після отримання дозволу від підрозділу вибухотехників провела детальний обшук території Херсонського аеропорту, що перебувала з 27.02.2022 по 11.11.2022 під окупацією сусідньої держави.

74. За результатами пошуку майна комісія склала Акт про те, що автомобіль ВАЗ-21043, автомобіль ВАЗ-2107, автомобіль ГАЗ-32213, автомобіль ЗІЛ-441510, машина дорожня комбінована-43362, що були відремонтовані і підготовлені до передачі аеропорту Бориспіль (за планом на початку березня 2022 року) не знайдені.

75. 27.02.2022 з цього приводу Головним управлінням Національної поліції в Херсонській області розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 110 КК України.

76. Відповідно до листа Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Херсонській області від 21.03.2023 № 2472/8/02-2023, а також витягу з ЄРДР №0000103, за фактом пошкодження та знищення, внаслідок збройної агресії сусідньої держави, цивільної інфраструктури аеропорту, розташованого поблизу с. Чорнобаївка Херсонської області, слідчим управлінням ГУНП в Херсонській області 27.02.2022 внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000129 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 110 КК України.

77. 11.04.2022 кримінальне провадження № 0000129 було об`єднано до кримінального провадження № 0000103 від 27.02.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 110 КК України. Досудове розслідування триває, вживаються заходи з документування злочинної діяльності окупаційних військ російської федерації та притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності.

78. Таким чином, суди у цій справі дійшли висновку, що у даному випадку наявні підстави вважати, що спірне майно на час початку вторгнення сусідньої держави на територію України 24.02.2023 перебувало у користуванні орендаря, проте, під час окупації Херсонського аеропорту в період з 02.03.2022 по 11.11.2022, останнє вибуло з користування відповідача та було втрачено, тобто відсутнє в натурі.

79. При цьому, як встановлено судами у даній справі, внаслідок захоплення військами російської федерації території Херсонського аеропорту, що є загальновідомим фактом, спірне орендоване майно, як предмет матеріального світу, зникло, що підтверджено відповідачем та жодним чином не спростовано позивачем належними та допустимими доказами, з огляду на що його повернення в натурі на теперішній час є неможливим.

80. Верховний Суд враховує, що у справі, яка переглядається, метою позивача, як особи, права якої порушено, є поновлення права власності на спірне рухоме майно, тобто, фактичне повернення належного йому майна з користування відповідача у зв`язку із закінченням строку орендних правовідносин.

81. Проте, у даному випадку, за встановлених судами попередніх інстанцій обставин відсутності у відповідача спірного індивідуально визначеного рухомого майна, суди обґрунтовано виснували про те, що вимога позивача (орендодавця) про зобов`язання відповідача (орендаря) повернути в натурі саме таке орендоване майно не забезпечить позивачу належний захист його порушених прав та інтересів та, відповідно, виконання рішення суду.

82. За таких встановлених обставин, суди попередніх інстанцій дійшли цілком обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в цій частині позову.

83. Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що така відмова не позбавляє потерпілу особу звернутися із позовом про відшкодування збитків чи застосування інших зобов`язально-правових способів захисту за умови доведення порушення свого права.

84. Водночас, проаналізувавши обставини правовідносин у цій справі та у справах № 708/254/18, № 334/16303/15, № 909/476/19, № 910/16024/21, № 910/15484/17, на неврахуванні правових висновків у яких посилається скаржник у касаційній скарзі, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про те, що правовідносини у порівнюваних справах не є подібними, а тому і підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, для проведення касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень відсутні з огляду на таке.

85. Так, предметом позову у справі № 708/254/18, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, є припинення права власності Чигиринської міської ради, фізичної особи-1 та фізичної особи-2 на частини житлового будинку, а також скасування державної реєстрації права власності на це майно на тій підставі, що Чигиринською міською радою встановлено фактичне знищення будинку, внаслідок чого право власності на майно підлягає припиненню відповідно до положень статті 349 ЦК України, залишки будинку знаходяться на земельній ділянці, яка перебуває у власності територіальної громади міста Чигирин і відповідача (фізичної особи) та перешкоджають у реалізації права користування та розпорядження земельною ділянкою комунальної власності.

86. Суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення у справі № 708/254/18, виходив з того, що спірний будинок фізично знищений, а у зв`язку з відсутністю об`єкта речового права, відсутні і речово-правові відносини. Земельна ділянка, на якій знаходиться будинок, перебуває у власності територіальної громади міста Чигирин та відповідача фізичної особи-2. Майнові права позивача як співвласника земельної ділянки порушуються, оскільки він не в змозі розпоряджатися земельною ділянкою комунальної власності, на якій знаходиться залишки об`єкта нерухомого майна.

87. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у справі № 708/254/18, апеляційний суд, з висновками якого погодився Верховний Суд, виходив з відсутності беззаперечних доказів стосовно того, що будинок повністю знищений, а неможливість розпоряджатися земельною ділянкою, на якій знаходяться залишки об`єкту нерухомості, не можуть бути визнані підставою для примусового припинення права власності іншого співвласника будівлі. Крім того, за змістом статі 349 ЦК України, якою позивач обґрунтовує свої вимоги, право власності на знищене майно може бути припинено лише за наявності відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру, тоді як позивачем не доведено, що співвласники - фізичні особи-1, -2 зверталися з заявою про припинення їх частки у праві спільної власності. Тобто позивачем не надано доказів на підтвердження факту знищення спірного об`єкта нерухомості, а також звернення співвласників - фізичних осіб-1, -2 із заявою щодо припинення права власності через знищення нерухомого майна.

88. У справі № 334/16303/15-ц, на яку також посилається скаржник у касаційній скарзі, фізичні особи -1, -2, -3 звернулися до суду з позовом до фізичної особи - 4 про припинення права власності на будинок внаслідок його фізичного знищення. На обґрунтування позовних вимог зазначали, що їм на праві спільної часткової власності належить житловий будинок з виділеними їм частками. Інша частина вказаного будинку належить відповідачу і вона повністю зруйнована, а ще частина, що перебуває у їх власності, частково зруйнована, її фізичний знос становить 89 %. Позивачі звернулися до реєстраційної служби із заявою про припинення реєстрації прав щодо будинку, однак відповідач не подав відповідної заяви. Верховний Суд у постанові від 26.06.2019 у цій справі скасував судові рішення попередніх інстанцій, які задовольнили позовні вимоги, та відмовив у позові на підставі відсутності доказів на підтвердження факту повного знищення спірного об`єкта нерухомості, а також звернення співвласника із заявою щодо припинення права власності через знищення нерухомого майна.

89. Отже, на відміну від обставин справи, що переглядається, висновки Верховного Суду у справах № 708/254/18 та № 334/16303/15-ц, на які посилається скаржник, стосувалися саме спорів про припинення права власності, а відтак не можуть застосовуватись до правовідносин у справі, що переглядається, які врегульовані частиною першою статті 785 ЦК України, частиною першою статті 25 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та випливають із договірних обов`язків щодо повернення орендованого майна після припинення договору.

90. У іншій справі № 909/476/19, на яку також посилається скаржник, предметом позову були вимоги Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до Івано-Франківської єпархії Української Православної Церкви про зобов`язання звільнити та повернути нежитлові приміщення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що строк дії укладеного між сторонами договору оренди нежитлових приміщень закінчився, позивач повідомив відповідача про намір використовувати орендоване майно для власних потреб після закінчення строку дії договору, однак, відповідач не звільнив та не повернув майно, що є предметом договору оренди.

91. Верховний Суд у цій у справі (№ 909/476/19) погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позову з підстав невиконання відповідачем умов договору в частині зобов`язання щодо повернення майна у порядку та строки, встановлені цим договором.

92. Колегія суддів зазначає, що на відміну від справи, що переглядається, у справі № 909/476/19 обставини щодо фактичної наявності або ж відсутності у відповідача (орендаря) об`єкта оренди не були спірними, а відтак і не були предметом дослідження. Натомість, у справі, що переглядається, відповідач (орендар) заперечував фактичну наявність нього спірного орендованого майна, а відтак, до предмету дослідження у цій справі входило з`ясування відповідних обставин, за наслідком встановлення яких суди і дійшли відповідних висновків про неможливість виконання відповідачем як орендарем свого договірного обов`язку з повернення такого рухомого майна.

93. У інші справі № 910/16024/21 предметом спору були вимоги про стягнення з відповідача вартості орендованого спірного майна (вагонів), яке неповернуте відповідачем після закінчення строку дії договору.

94. За встановленими апеляційним судом обставинами у справі № 910/16024/21, відповідач після закінчення строку дії договору не повернув орендодавцю на його вимогу залізничні вагони, які були передані йому за договором оренди. Поряд з цим судом апеляційної інстанції встановлено, що спірні вагони фактично вийшли з володіння відповідача, оскільки з 2017 року перебувають на непідконтрольній території України. У цій справі Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про наявність підстав для відшкодування збитків (ринкової вартості вагонів), завданих відповідачем неналежним виконанням умов договору. Отже вимоги у цій справі не стосувались зобов`язання орендаря щодо виконання договірного обов`язку з повернення орендованого майна, а спірні правовідносини регулювались саме законодавством про відшкодування збитків.

95. Підсумовуючи вказане вище, колегія суддів зазначає, що правовідносини у зазначених вище справах, (№ 708/254/18, № 334/16303/15-ц, № 909/476/19 та № 910/16024/21), на які посилається скаржник, є неподібними до правовідносин у справі, що переглядається, оскільки вони відрізняються як предметом спору, так і підставами позову, змістом позовних вимог, а також матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин.

96. Твердження ж скаржника про неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 08.09.2022 у справі № 916/3945/19 щодо правильного дотримання приписів статей 73, 74, 75, 76, 77, 86, частини четвертої статті 236 ГПК України в частині застосуванням судами стандарту доказування "вірогідності доказів", є необґрунтованими, позаяк надані касаційним судом висновки стосуються загальних підходів до оцінки доказів при з`ясуванні обставин будь-якої господарської справи, а тому вони не можуть бути покладені у заперечення висновків суду апеляційної інстанції у даній справі, які ґрунтуються на оцінці судом іншої сукупності доказів та за іншого предмета доказування.

97. Окрім цього суд касаційної інстанції зазначає, що посилання скаржника на усі інші постанови Верховного Суду та Верховного суду України, які перелічені в пункті 13 цієї справі, також носять формальний характер, адже використані останнім як додаткове дублювання вже проаналізованих вище позицій, невідповідності оскаржуваних судових рішень яким у цьому провадженні не встановлено. Більше того, саме спірні правовідносини і фактичні обставини у всіх згаданих справах істотно відрізняються від тих, що склалися між сторонами цього спору, що підставність посилань скаржника на них також спростовує. Такі доводи за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на необхідність переоцінки цих доказів і обставин у тому контексті, який на думку заявника свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Проте такі аргументи належним чином перевірені судами попередніх інстанцій та спростовані під час розгляду справи з урахуванням встановлених конкретних обставин.

98. Отже, аналіз висновків, зроблених у судових рішеннях у справі, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, оскільки зазначені висновки не є різними за своїм змістом, а зроблені судами з урахуванням інших фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій у кожній справі, які формують зміст правовідносин і зумовили прийняття відповідного рішення, що не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними.

99. За таких обставин доводи касаційної скарги, обґрунтовані посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваних у цій справі рішення суду першої та постанови суду апеляційної інстанцій

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України

100. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

101. Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

102. Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

103. Доводи скаржника про те, що практика Верховного Суду щодо застосування підпункту 18 пункту 2 Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2022 № 326 та пунктів 9, 10 Методики визначення шкоди та обсягу збитків, завданих підприємствам, установам та організаціям усіх форм власності внаслідок знищення та пошкодження їх майна у зв`язку із збройною агресією російської федерації, а також упущеної вигоди від неможливості чи перешкод у провадженні господарської діяльності, затвердженої наказом Міністерства економіки України та Фонду державного майна України від 18.10.2022 № 3904/1223, наразі відсутня, не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, в розумінні положень цієї норми, позаяк предметом спору у цій справі є не відшкодування позивачеві шкоди або збитків внаслідок знищення або пошкодження майна, а застосування наслідків припинення укладеного між сторонами правочину (договору оренди рухомого майна), які полягають у поверненні такого майна в натурі власнику.

104. Касаційна скарга в цій частині за своїм змістом фактично зводиться до незгоди з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою встановлених обставин справи, до необхідності надання судом касаційної інстанції переоцінки наявних в матеріалах справи доказів, що не є можливим з огляду на визначені в статті 300 ГПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Відтак посилання скаржника на відсутність практики Верховного Суду визнаються необґрунтованими та відхиляються.

105. Окрім зазначеного вище, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що: (1) за встановлених у цій справі обставин і відповідної мотивації судів, наведені скаржником доводи в частині відсутності висновку Верховного Суду, не мають вирішального значення для правильного вирішення цього спору; (2) доводи в цій частині суперечать позиції скаржника, яку він займає в частині обґрунтування позовної заяви саме наявністю у відповідача (орендаря) обов`язку щодо повернення спірного рухомого майна (а не відшкодування збитків), яке, як уже зазначалося у цій постанові та встановлено судами, у останнього відсутнє.

106. За таких обставин доводи касаційної скарги позивача, обґрунтовані посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

107. Разом з тим, зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що судами попередніх інстанцій надано всебічну, повну, об`єктивну та безпосередню оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам за правилами, встановленими ГПК України, підтвердженням чому є їх детальний аналіз, який висвітлено судом касаційної інстанції вище у цій постанові.

108. Саме лише прагнення скаржника здійснити нову переоцінку наявних у матеріалах справи доказів та перевірку обставин цієї справи з урахування його власних висновків щодо поданих доказів, як уже було зазначено вище, не є підставою для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення.

109. Усі інші доводи касаційної скарги не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, передбаченими частиною другою статті 287 ГПК України, а відтак не підпадають під правове регулювання вказаної норми процесуального закону, а тому Суд в силу приписів статей 287 і 300 ГПК України не надає їм оцінку.

110. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, позиція суду касаційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

111. У справі, що розглядається, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередніх інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

112. Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини першої статті 308 ГПК України). Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).

113. Враховуючи наведені положення законодавства та висновки, зроблені касаційним судом під час касаційного провадження у цій справі, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вирішила, що подана ДП "МА "Бориспіль" касаційна скарга є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Водночас прийняті у справі рішення та постанова в оскарженій частині відповідають правовим нормам, а тому не можуть бути змінені чи скасовані.

Судові витрати

114. В порядку приписів статті 129 ГПК України судові витрати за подання касаційної скарги залишаються за скаржником.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Одеської області від 25.08.2023 і постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.11.2023 у справі № 916/782/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді І. С. Міщенко

С. К. Могил