ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"20" грудня 2023 р. м. Київ Справа № 911/2408/23

Господарський суд Київської області у складі судді Колесника Р.М., за участю секретаря судового засідання Тимошенка Д.Ю., розглянувши справу за позовом

Приватного підприємства «Інвестиційна компанія «Плутос» (03164, м. Київ, вул. Булгаковського, буд. 30-А, код: 34999122)

до

Приватного акціонерного товариства «Позняки-Жил-Буд» (02068, м. Київ, вул. Анни Ахматової, буд. 3, код: 24089818)

про визнання того, що позивач у період з 01.01.2019 по 31.08.2019 не прострочував сплати орендної плати за договором № 06/2017-1 від 01.08.2017,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа № 911/2408/23 за позовом Приватного підприємства «Інвестиційна компанія «Плутос» до Приватного акціонерного товариства «Позняки-Жил-Буд» про визнання того, що позивач у період з 01.01.2019 по 31.08.2019 не прострочував сплати орендної плати за договором № 06/2017-1 від 01.08.2017.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що 01.08.2017 між ним (орендар) та Приватним акціонерним товариством «Позняки Жил-Буд» (орендодавець) укладено договір оренди № 06/2017-1, предметом якого є оренда приміщень в комплексі будівель за адресою: смт Коцюбинське, вул. Доківська, 2.

Відповідно до умов додатку № 2 від 28.12.2018 до договору оренди № 06/2017-1, строк оренди приміщення встановлено до 29.12.2019.

Позивач вказує на те, що відповідач стверджує про невиконання позивачем зобов`язань щодо повної та своєчасної сплати орендних платежів, а тому договір оренди від 01.08.2017 № 06/2017 було достроково розірвано в односторонньому порядку, про що, як зазначає позивач, нібито відповідач повідомив листом від 20.08.2019 № 556.

При цьому, як стверджує позивач, у спірному періоді (01.01.2019-31.08.2019) сторонами були оформленні Акти наданих послуг оренди, як це передбачено умовами п. 5.4. договору оренди, які були оплачені, а заборгованість відсутня.

Також, позивач посилаючись на умови пункту 5.8. та 5.10. договору оренди, якими передбачено, що: орендна плата, належить до сплати і сплачується протягом 5 календарних днів після отримання орендарем рахунку від орендодавця, оформленого належним чином; орендна плата за перший місяць оренди приміщень сплачується до 10 числа другого місяця оренди згідно з відповідним рахунком орендодавця, вказує на те, що у спірному періоді не отримував (у будь-який спосіб) рахунків або звернень від відповідача щодо сплати орендних платежів.

На переконання позивача, з огляду на відсутність звернень відповідача про сплату, то відповідач у спірний період, не претендував на їх оплату, а позивач був вільний у виборі дати сплати.

Враховуючи, що у спірному періоді звернень щодо сплати орендної плати не надходило, а надані послуги оренди у цьому періоді сплачені без зауважень, то позивач вважає, що заяви відповідача є хибними та необґрунтованими.

З огляду на наведені вище обставини та враховуючи неможливість самостійно довести хибність та необґрунтованість доводів відповідача, позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Провадження у справі № 911/2408/23 відкрито ухвалою Господарського суду Київської області від 27.09.2023.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.11.2023 заяву судді Черногуза А.Ф. про самовідвід від розгляду справи № 911/2408/23 задоволено.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.11.2023 справу № 911/2408/23 передано для розгляду судді Колесника Р.М.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 04.12.2023 справу № 911/2408/23 прийнято до провадження, постановлено розгляд справи розпочати спочатку та призначено підготовче засідання на 20.12.2023.

На адресу суду 20.12.2023 від позивача надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання без участі представника, а також письмові пояснення у яких позивач зазначає, що (надалі мовою оригіналу): «Господарським судом міста Києва розглянута справа № 910/3582/20 за позовом Приватного акціонерного товариства «Позняки-Жил-Буд» до Приватного підприємства «Інвестиційна компанія «Плутос» про стягнення заборгованості з орендної плати, при розгляді якої судом, у рішенні першої інстанції від 06.08.2020, необґрунтовано, у мотивувальній частині, зазначено про несвоєчасне (порушення строків сплати) виконання Приватним підприємством «Інвестиційна компанія «Плутос» обов`язку по сплаті орендних платежів, у оспорюваний період у даній справі яким є 01.01.2019-31.08.2019. У порушення частини 1 ст. 73 ГПК України, при розгляді оспорюваної справи, зі слів позивача, без додержання доказів, зазначено хибний висновок, при цьому у порушення ст. 76 ГПК України, на підтвердження зазначеного висновку не надає аргументованих доводів обставинам з якими суд пов`язує зазначений висновок та не зазначає доказів, які полягають в основу судового рішення. Так, метою звернення до суду з позовом у даній справі № 911/2408/23 є спростування необґрунтованої заяви відповідача у даній справі про несвоєчасне (порушення строків сплати) виконання позивачем у даній справі обов`язку по сплаті орендних платежів, у оспорюваний період у даній справі яким є 01.01.2019-31.08.2019. Що негативно впливає на подальше виконання договору. Отже, оскільки даний висновок, про прострочення строків сплати орендної плати, не відображається у вступній та резолютивній частині рішення від 06.08.2020 у справі № 910/3582/20 це вказує на відсутність позовних вимог з приводу прострочення строків сплати.».

В судове засідання 20.12.2023 представники позивача та відповідача не з`явились.

Дослідивши в судовому засіданні матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права, пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Так, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненими цими діяннями наслідкам.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у господарському процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує господарське судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням господарського судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на спростування доказів в інших судових справах або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі. Недопустимим з огляду на завдання господарського судочинства є ініціювання окремого позовного провадження з метою створення передумов для визнання певного доказу у майбутньому судовому розгляді належним та допустимим або навпаки. Такі позови не підлягають судовому розгляду.

Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 13.09.2019 року у справі № 924/224/16).

Як вбачається з матеріалів справи позивачем заявлено вимогу про визнання того, що позивач у період з 01.01.2019 по 31.08.2019 не прострочував сплати орендної плати за договором № 06/2017-1 від 01.08.2017.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 викладено висновок про те, що вимога щодо встановлення певних фактів не може бути самостійним предметом розгляду в господарському суді, оскільки до повноважень останнього не належить встановлення фактів, що мають юридичне значення. Господарські суди порушують провадження у справах за позовами, в основі яких правова вимога - спір про право, що виникає з матеріальних правовідносин.

При цьому, на переконання суду, ініціювавши вказаний спір у даній справі позивач намагається встановити факти, що мають юридичне значення та не стосуються захисту цивільного права. Тобто, задоволення такої вимоги не є ефективним способом захисту прав позивача, водночас такі доводи можуть розглядатися господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право.

Та, як слідує зі змісту пояснень позивача поданих до суду 20.12.2023, позивач зазначив, що метою звернення до суду з позовом у цій справі № 911/2408/23 є спростування необґрунтованої заяви відповідача у справі № 910/3582/20 про несвоєчасне (порушення строків сплати) виконання позивачем обов`язку по сплаті орендних платежів у спірний період (01.01.2019-31.08.2019).

Суд зауважує, що у межах справи № 910/3582/20 Господарським судом міста Києва надано оцінку обставинам щодо невиконання Приватним підприємством «Інвестиційна компанія «Плутос» взятих на себе зобов`язань за договором оренди від 01.08.2017 № 06/2017-1, зокрема стосовно того, що останній не сплатив заборгованість з орендної плати, яка утворилась у період з 01.01.2019 по 31.08.2019, у зв`язку з чим виникла заборгованість з орендної плати та орендної плати за час прострочення повернення приміщення за період 01.01.2019 по 31.09.2019, які за висновком Господарського суду міста Києва є обґрунтованими, про що власне зазначено у рішенні Господарського суду міста Києва від 06.08.2020 у справі № 910/3582/20, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2020.

Тобто, у рішенні Господарського суду міста Києва встановлено факт неналежного виконання Приватним підприємством «Інвестиційна компанія «Плутос» зобов`язань за договором оренди від 01.08.2017 № 06/2017-1 зі сплати орендної плати у період з 01.01.2019 по 31.09.2019, натомість суду вбачається, що метою звернення позивача із цим позовом є переоцінка обставин щодо факту належного/неналежного виконання позивачем зобов`язань покладених на нього умовами договору оренди від 01.08.2017 № 06/2017-1, що вже досліджувалось в межах справи № 910/3582/20.

Згідно п. 1 ч. 1, 2 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства. Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

При цьому, поняття «спір, який не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як визначння, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Таку правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 800/559/17, від 03.04.2018 у справі № 9901/152/18, від 30.05.2018 у справі № 9901/497/18, від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, від 20.11.2019 у справі № 591/5619/17, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 922/2831/19.

Суд зауважує, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду (від 22.03.2018 у справі № 800/559/17, від 03.04.2018 у справі № 9901/152/18, від 30.05.2018 у справі № 9901/497/18, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц, від 20.11.2019 у справі № 591/5619/17, від 16.12.2020 у справі № 922/2831/19), хоча і зроблені за відмінних від цієї справи встановлених судами обставин справи, однак стосуються застосування загальних норм цивільного законодавства стосовно належності та ефективності способів захисту порушеного цивільного права (ст. ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України).

Наведене вище зумовлює висновки суду про закриття провадження у справі, оскільки спір у справі не підлягає вирішенню як в порядку господарського судочинства, так і взагалі не підлягає судовому захисту.

Відповідно до частини 4 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Положеннями п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Отже, питання щодо повернення з державного бюджету судового збору, сплаченого за подання позову, буде вирішено судом у випадку надходження відповідного клопотання позивача.

Керуючись ст. ст. 231, 233, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Провадження у справі № 911/2408/23 закрити.

Ухвала складена та підписана 22.12.2023, набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня її складення у відповідності до ст. ст. 255, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Р.М. Колесник