ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

18 грудня 2023 року Справа № 924/920/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Петухов М.Г., суддя Мельник О.В. , суддя Філіпова Т.Л.

секретар судового засідання Приступлюк Т.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Хмельницької області від 19.09.2023

(ухвалене о 15:47 год. у м. Хмельницькому, повний текст складено 29.09.2023)

у справі № 924/920/22 (суддя Грамчук І.В.)

за позовом заступника керівника Хмельницької окружної прокуратури Хмельницької області м. Старокостянтинів в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах - Державної екологічної інспекції у Хмельницькій області

до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Старокостянтинівське лісове господарство"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача - Старокостянтинівської міської ради Хмельницького району Хмельницької області.

про стягнення 110 616 грн 31 коп. збитків, завданих порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища

Відповідно до ч.13 ст.8, ч. 10 ст.270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Хмельницької окружної прокуратури Хмельницької області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Хмельницькій області звернувся до Господарського суду Хмельницької області з позовом про стягнення з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Старокостянтинівське лісове господарство" Хмельницької області на рахунок держави збитки, які завдані внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища у розмірі 110 616 грн 31 коп.

Позов обґрунтований тим, що Хмельницькою окружною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000589 від 14.12.2019 за фактом незаконної порубки лісових насаджень невстановленими особами між селами Немирівка та Красносілка Сахновецької сільської ради в кварталі 35 виділ 1 Державного підприємства "Проскурівське лісове господарство", правонаступником прав і обов`язків якого є Державне підприємство "Старокостянтинівське лісове господарство", у кількості 21 дерева породи "Акація", за ч. 1 ст. 246 КК України.

В ході досудового розслідування осіб, які вчинили незаконну порубку дерев, не встановлено. Крім того, проведено інженерно-екологічну експертизу, відповідно висновку якої №3191/20-48 від 21.04.2020, загальний розмір шкоди навколишньому природному середовищу, заподіяної незаконною рубкою дерев до ступеня припинення росту, який визначений на підставі Такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2008 № 665, становить 110 616 грн 31 коп.

Оскільки, незаконна рубка дерев відбулася на землях лісового фонду, постійним лісокористувачем яких було Державне підприємство "Проскурівське лісове господарство", правонаступником якого є відповідач, то останній має відшкодувати завданні державі збитки.

Господарський суд Хмельницької області рішенням від 19.09.2023 у справі № 924/920/22 в позові відмовив.

При ухваленні вказаного рішення суд першої інстанції виходив з того, що в такій категорій спорів, основним доказом є акт перевірки, складений Державною екологічною інспекцією України чи її територіальним органом, в якому зафіксований факт правопорушення.

Однак, такого акту не було надано, а уповноважений орган окремо не залучався для проведення перевірки за дорученням слідчих органів у кримінальному провадженні №0000589 від 14.12.2019.

Крім того, суд вказав, що позивачем у справі - Державною екологічною інспекцією у Хмельницькій області всупереч чинному законодавству України, а також Положенню про Державну екологічну інспекцію України не було здійснено розрахунок розміру збитків.

Також, судом зазначено про відсутність в матеріалах справи дозволу слідчого або прокурора на розголошення відомостей досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000589.

Розглядаючи спірні правовідносини місцевий господарський суд застосував відповідні положення ст. ст. 19, 66 Конституції України, ст. ст. 11, 1166 ЦК України, ст. ст. 20, 35 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", ст. ст. 1, 3, 4, 7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", Положення про територіальні та міжрегіональні територіальні органи Держекоінспекції, затвердженого наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 07.04.2020 №230, Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №275 від 19.04.2017.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням до Північно-західного апеляційного господарського суду звернувся заступник керівника Хмельницької обласної прокуратури із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Хмельницької області від 19.09.2023 у справі № 924/920/22 скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована таким.

Невжиття належних та достатніх заходів з охорони лісу, своєчасне не встановлення осіб, що здійснили незаконну порубку, при наявному у повному обсязі укомплектованому штату лісників підприємства та наданих засобів (паливно-мастильні матеріали, транспорт) для виконання обов`язків з охорони лісу вказує на бездіяльність відповідача у справі як постійного користувача та визначає підставність вимоги прокурора про стягнення завданої шкоди з підприємства.

Матеріалами справи підтверджено та не спростовано відповідачем, що на земельній ділянці, яка перебуває у постійному користуванні, виявлено факт незаконної порубки дерев.

Цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді не вчинення достатніх дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

Верховний Суд в постанові від 18.05.2023 у справі № 914/669/22 звертав увагу, що для покладення на постійного лісокористувача обов`язку з відшкодування шкоди, завданої навколишньому природному середовищу через незабезпечення охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, першочерговим є з`ясування обставини щодо встановлення факту порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, тобто у даному випадку, здійснення незаконної порубки дерев. Такий доказ як акт перевірки Державної екологічної інспекції сам по собі не може бути єдиним чи вичерпним доказом підтвердження правопорушення природоохоронного законодавства. Подані сторонами докази, на підтвердження своїх вимог та заперечень, мають бути оцінені судами як окремо кожен так і в їх сукупності.

При цьому, у справі № 925/1598/20 Верховним Судом вказано, що іншими доказами, які б підтверджували факт незаконної вирубки дерев можуть бути протокол огляду, складений протокол про вчинення адміністративного правопорушення, постанова про накладення адміністративного стягнення, сплату штрафу тощо.

Суд не врахував, що чинне природоохоронне законодавство не передбачає, що докази спричинення шкоди, заподіяної лісу можна отримати виключно під час виконання своїх повноважень посадовими особами органів Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, зокрема державними інспекторами.

Хибними є висновки суду щодо відсутності в матеріалах справи дозволу слідчого чи процесуального прокурора на розголошення в порядку ст. 222 КПК України відомостей, які містяться в матеріалах кримінального провадження, що подані до суду як докази у цій справі

За наведеного прокурор вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини, які мають значення для справи, визнав встановленими обставини, які в судовому порядку жодним чином не доведено та не підтверджено належними, допустимими та достовірними доказами, а висновки суду, не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим, судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі філії "Старокостянтинівське лісове господарство" подало суду апеляційної інстанції відзив, в якому вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Висновки, викладені Верховним Судом в постановах у справі № 914/669/22 та у справі №924/1598/20 не є релевантними до правовідносин у справі № 924/920/22.

Відповідач зауважує, що ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять розміру шкоди, яка, на думку позивача (апелянта) завдана навколишньому природному середовищу.

Тому просить рішення Господарського суду Хмельницької області від 19.09.2023 у справі № 924/920/22 - залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Інші учасники справи не скористалися правом подати відзив на апеляційну скаргу прокурора, що відповідно до ч. 3 ст. 263 ГПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при ухвалені рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з такого.

Судом апеляційної інстанції встановлено та як убачається з матеріалів справи, що 13.12.2019 до Старокостянтинівського ВП ГУ НП в Хмельницькій області надійшло повідомлення про те, що 02.12.2019 лісником обходу № 3 Старокостянтинівського лісництва Костюком А.В. було виявлено факт незаконної порубки дерев, а саме 21 сироростуче дерево породи "Акація" у 35 кварталі 1 виділу Старокостянтинівського лісництва ДП "Проскурівське ЛГ", що поблизу с. Немирівка Старокостянтинівського району Хмельницької області, чим спричинено ДП "Старокостянтинівський лісгосп" майнової шкоди на загальну суму 101 650 грн 62 коп.

14.12.2019 за цим фактом розпочато досудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000589, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.246 КК України (т. 1, а. с. 27).

Крім того, 02.12.2019 Державним підприємством "Проскурівське ЛГ" було складено Акт огляду місця вчинення правопорушення лісового законодавства, відповідно до якого 02.12.2019 о 12:00 год. у ДП "Проскурівське ЛГ" було виявлено незаконну рубку дерев акації в кількості 21 шт., розмір шкоди 101 650 грн 62 коп. (т. 1, а. с. 28-32)

19.12.2019 слідчим СВ Старокостянтинівського ВП ГУНП лейтенантом поліції Оріщин В.В. проведено огляд місця правопорушення та складено відповідний протокол (т. 1, а. с. 40-47).

В ході досудового розслідування проведено інженерно-екологічну експертизу, відповідно висновку якої №3191/20-48 від 21.04.2020, загальний розмір шкоди навколишньому природному середовищу, заподіяної незаконною рубкою дерев до ступеня припинення росту, становить 110 616 грн 31 коп. (т. 1, а. с. 48-57).

Поруч з вказаним, розпорядженням Хмельницької обласної державної адміністрації №533/2008-р від 24.12.2008 державному підприємству "Хмельницьке обласне спеціалізоване лісогосподарське агропромислове підприємство "Хмельницькоблагроліс" передано у постійне користування земельні ділянки лісогосподарського призначення на території Старокостянтинівського району площею 2 373 га, у тому числі полезахисні смуги 288 га (т. 1, а. с. 90).

В подальшому, розпорядженням Хмельницької обласної державної адміністрації 16/2020-р від 08.01.2020 вищевказані земельні ділянки, в тому числі на території Сахновецької сільської ради Старокостянтинівського району площею 2,1264 з кадастровим номером :05:051:0201, передано у постійне користування із цільовим призначенням для ведення лісового господарства і пов`язаних із ним послуг правонаступнику - Державному підприємству "Проскурівське лісове господарство" (т. 1, а. с. 91).

18.02.2020 відомості про державну реєстрацію вищезазначеного права за №35584959 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1, а. с. 92).

Відповідно до наказу Державного агентства лісових ресурсів України №588 від 27.09.2021 діяльність ДП "Проскурівське лісове господарство" вирішено припинити шляхом реорганізації, а саме: приєднання до ДП "Старокостянтинівське лісове господарство". Пунктом 7 вказаного наказу ДП "Старокостянтинівське лісове господарство" визначено правонаступником прав та обов`язків ДП "Проскурівське лісове господарство" (т. 1, а. с. 77-82).

У зв`язку з реорганізацією ДП "Проскурівське лісове господарство", розпорядженням Хмельницької обласної військової адміністрації 253/2022-р від 07.07.2022 земельна ділянка, в тому числі на території Сахновецької сільської ради Старокостянтинівського району площею 2,1264 з кадастровим номером :05:051:0201, передні постійне користування із цільовим призначенням для ведення лісового господарства і пов`язаних із ним послуг правонаступнику - державному підприємству Старокостянтинівське лісове господарство". 04.08.2020 відомості про державну реєстрацію вищезазначеного права за №47532228 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1, а. с. 93-95).

У відповідності до листа ДП "Старокостянтинівське лісове господарство" №974 від 26.10.2022, змін у квартально-видільній сітці після реорганізації не відбулося, тобто місце вчинення самовільної порубки дерев - квартал 35 виділ 1 Старокостянтинівського лісництва ДП "Старокостянтинівське лісове господарство" (т. 1, а. с. 59).

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.

З огляду на приписи ст. 269 ГПК України, подання апеляційної скарги прокурором, з підстав відмови в позові, у зв`язку із необґрунтованістю позовних вимог, відсутність заперечень інших учасників справи, суд апеляційної інстанції не надає оцінку підставам звернення прокурора до суду із цим позовом та дотримання ним порядку, встановленого ст. 23 Закону України "Про прокуратуру".

Стаття 11 Цивільного кодексу України встановлює, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової шкоди.

Частинами першою та другою статті 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, загальними підставами для покладення відповідальності на особу, яка заподіяла шкоду, за змістом статті 1166 ЦК України є:

-протиправна поведінка особи, що заподіяла шкоду,

- шкідливий результат такої поведінки, тобто настання, наявність самої шкоди,

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди та

- вина особи у заподіянні шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

В свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди. Тобто вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, господарський суд виходить з презумпції вини правопорушника (див. висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 17.03.2020 у справі №912/823/18, від 03.11.2021 у справі №922/1705/20, від 18.12.2020 у справі №922/3414/19, від 02.06.2022 у справі №920/821/18).

Статтею 13 Конституції України визначено, що природні ресурси, що знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу й повинні використовуватися відповідно до закону.

Згідно зі статтею 66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

За статтею 5 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовуванні в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

Статтею 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" встановлено, що шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Частина друга статті 19 Лісового кодексу України визначено, що обов`язок забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, вжиття інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку, а також дотримання правил і норм використання лісових ресурсів покладено на постійних лісокористувачів.

Відповідно до статей 16, 17 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. У постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Положеннями статті 63 Лісового кодексу України передбачено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 64 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.

Відповідно до частини першої статті 86 Лісового кодексу України організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб.

За змістом пункту 5 частини другої статті 105 ЛК України відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

Згідно зі статтею 107 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Отже, організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів.

Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому, не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.

Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев.

Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.08.2018 у справі №909/976/17, постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №909/1111/16, від 20.08.2018 у справі №920/1293/16, від 23.08.2018 у справі №917/1261/17, 19.09.2018 у справі №925/382/17, 09.12.2019 у справі № 906/133/18, 20.02.2020 у справі № 920/1106/17.

Верховний Суд звертає увагу, що для покладення на постійного лісокористувача обов`язку з відшкодування шкоди, завданої навколишньому природному середовищу через незабезпечення охорони і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, першочерговим є з`ясування обставини щодо встановлення факту порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, тобто у даному випадку, здійснення незаконної порубки дерев (п. 69 постанови Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 914/669/22)

Положеннями статті 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

В силу статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У цій справі, судом встановлено, що відповідач є постійним лісокористувачем і на землях лісового фонду, котрі перебувають в його постійному користуванні було виявлено незаконну порубку. Отже, саме на відповідача, як на постійного користувача спірних лісів, серед іншого, покладений обов`язок проведення заходів щодо збереження лісонасаджень від самовільних рубок за неналежне виконання якого останній має нести встановлену чинним законодавством відповідальність.

На території вказаного лісового господарства було виявлено незаконну порубку дерев.

В той же час, на підтвердження незаконної вирубки, прокурор в цій справі надає фактично Акт огляду місця вчинення порушення лісового законодавства від 02.12.2019 Державного підприємства "Проскурівське лісове господарство", протокол огляду місця події від 19.12.2019, висновок експерта за результатами проведення інженерно-екологічної експертизи №3191/20-48 від 21.04.2020.

Суд враховує, що у постанові від 26.07.2022 у справі № 924/883/21 Верховний Суд дійшов висновку, про те, що для встановлення судом, чи мало місце правопорушення, основним доказом є акт перевірки, в якому зафіксований факт правопорушення, який (акт), відповідно до статті 7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", є документом, який фіксує факт проведення планових, позапланових перевірок суб`єктів господарювання і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства, зокрема у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Разом з тим, суд бере до уваги, що такий доказ як акт перевірки Державної екологічної інспекції сам по собі не може бути єдиним чи вичерпним доказом підтвердження правопорушення природоохоронного законодавства. Подані сторонами докази, на підтвердження своїх вимог та заперечень, мають бути оцінені судами як окремо кожен так і в їх сукупності (постанова Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 924/669/22).

Тобто, з наведених правових позицій вбачається, що в справах про стягнення з постійних лісокористувачів збитків, завданих незаконною рубкою на території, котра перебуває в їх користуванні, основним доказом є акт перевірки, який має оцінюватися судами з врахуванням інших доказів.

Всупереч наведеному, позиція прокурора ґрунтується на зворотному, а саме у випадку відсутності акту перевірки, для встановлення правопорушення, суди мають надавати оцінку іншим доказам.

При цьому, висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 16.08.2022 у справі №924/1598/20, не є релевантними для цієї справи, оскільки в такій справі №924/1598/20 позивач надав судам акт перевірки, однак з огляду на наявні в ньому дефекти, суду його досліджували в сукупності з іншими доказами у справі, а в справі № 924/920/22 такого акту перевірки взагалі не надано.

Тому, з огляду на викладене відсутність основного доказу в справі - акту перевірки, в якому був би зафіксований факт правопорушення, є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові.

За таких обставин, інші доводи апеляційної скарги судом апеляційної інстанції не досліджуються.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28.10.2010) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі і ключові питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Узагальнюючи наведене, апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про відмову в позові.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, рішення Господарського суду Хмельницької області від 19.09.2023 у справі №924/920/22 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури - без задоволення.

Керуючись статтями 269, 270, 273, 275-279, 282 ГПК України, Північно-західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу заступника керівника Хмельницької обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Хмельницької області від 19.09.2023 у справі №924/920/22 - без змін.

2. Справу № 924/920/22 надіслати Господарському суду Хмельницької області.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, строках та порядку встановлених статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Петухов М.Г.

Суддя Мельник О.В.

Суддя Філіпова Т.Л.