ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2023 року м.Дніпро Справа № 908/2465/22 (908/525/23)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Коваль Л.А., Чередка А.Є.

секретар судового засідання Крицька Я.Б.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2023 (суддя Ніколаєнко Р.А.)

у справі № 908/2465/22 (908/525/23)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Приватного акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча

про стягнення суми

в межах справи № 908/2465/22 про банкрутство Приватного акціонерного товариства Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом до ПрАТ ММК ім.Ілліча, у якому просить визнати протиправною бездіяльність ПрАТ ММК ім.Ілліча щодо непроведення ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні та стягнути з ПрАТ ММК ім.Ілліча суму неотриманої ним заробітної плати за період роботи з 01.04.2022 по 17.05.2022 в сумі 9 902,27 грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 19.06.2023 у справі №908/2465/22 (908/525/23) в позові відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 19.06.2023 у справі № 908/2465/22 (908/525/23) та прийняте нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що оскаржуване рішення прийнято при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Стверджує, що судом не враховано, що ОСОБА_1 не було відомо про наказ підприємства «Про зміну істотних умов правці» від 01.04.2022 № 8 (зі змінами внесеними наказом від 02.04.2022 № 8Б), а тому він фактично не був належним чином повідомленим про прийняття зазначених наказів.

Скаржник зазначає, що у нього було правомірне очікування, що існує простій не з вини його, як працівника, та заробітна плата має оплачуватися з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівнику розряду (окладу) 9 775,00 грн.

Наголошує, що після пред`явлення ним вимоги про звільнення та по момент звернення із цим позовом, відповідачем не було виплачено йому суму заробітної плати за період роботи з 01.04.2022 по 17.05.2022, чим порушено вимоги ст. 47, 116 КЗпП України.

Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду.

Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.

11.09.2023 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, ва якому він просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

В судове засідання 14.12.2023 року з`явилися представники сторін.

Представник позивача (апелянта) просив суд апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин і висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ухвалою Господарського суду Запорізької області від 19.12.2022 у справі № 908/2465/22 Господарський суд Запорізької області відкрив провадження у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча».

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПрАТ «ММК ім.Ілліча», у якому просить визнати протиправною бездіяльність ПрАТ «ММК ім.Ілліча» щодо непроведення ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні та стягнути з ПрАТ «ММК ім.Ілліча» суму неотриманої ним заробітної плати за період роботи з 01.04.2022 по 17.05.2022 в сумі 9 902,27 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимог, ОСОБА_1 вказував на те, що через військову агресію Російської Федерації проти України ПрАТ «ММК ім.Ілліча» втратило можливість здійснювати господарську діяльність, у зв`язку з чим підприємство перебуває у простої, 17.05.2022 Позивача було звільнено з роботи, однак роботодавець Відповідач не здійснив повного розрахунку з ним, у зв`язку з чим утворилася заборгованість по заробітній платі. Так, Позивач отримав від Відповідача запитані розрахункові листи за лютий червень 2022 року, з яких слідує, що ОСОБА_1 нараховано заробітну плату в розмірі: за лютий 2022 року 9 957,77 грн, за березень 2022 року 6 837,94 грн, за квітень 2022 року 0,00 грн (неоплачувана відпустка), за травень 2022 року 0,00 грн (неоплачувана відпустка), в червні 2022 року в якості компенсації за невикористану відпустку виплачені кошти в розмірі 16 416,56 грн. Позивач зазначив, що не подавав заяву про надання неоплачуваної відпустки, а тому на підставі ст. 113 КЗпП України за час простою не з його, як працівника, вини має право на отримання оплати з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу), що за розрахунком Позивача становить 9 775,00 грн. Позивач зауважив, що у відповідності до змісту ст.14 Конвенції Міжнародної організації праці про охорону заробітної плати № 95 саме на роботодавця покладено обов`язок доводити розмір нарахованої та виплаченої заробітної плати. Додатково підкреслив, що не подавав заяви про надання йому неоплачуваної відпустки. В зв`язку із зазначенням Відповідачем про зміни умов праці вказав на існування розбіжностей у первинній документації та у наказах, на які послався Відповідач. Також, Позивач наголосив, що йому не було відомо про наказ ПрАТ «ММК ім.Ілліча» про зміну істотних умов праці і у відзиві Відповідача докази ознайомлення відсутні, а тому у Позивача існувало правомірне очікування, що існує простій не з його, як працівника, вини, та заробітна плата мала оплачуватись з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Відповідач заперечив проти заявлених вимог, зазначивши, що в період з 01.04.2022, враховуючи ведення на території м. Маріуполя активних бойових дій та, як наслідок, неможливість ведення виробничої та фінансово-господарської діяльності безпосередньо в м. Маріуполі (знищення виробничих, технічних потужностей, засобів виробництва, майна), а також враховуючи триваючу евакуацію працівників з м. Маріуполя, а отже наявність підстав, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, Відповідачем відповідно до положень ч. 1. ст. 3 Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» були змінені істотні умови праці працівників ПрАТ «ММК ім.Ілліча», про що видано наказ № 8 від 01.04.2022 із змінами до нього згідно наказу № 8б від 02.04.2022 . Відповідач пояснив, що Позивач був повідомлений про зміну істотних умов праці у визначений наказом спосіб, про необхідність прибуття до визначених міст для виконання трудових обов`язків, однак Позивач не скористався можливістю виконувати трудові обов`язки за новим місцем роботи. Також, Відповідач зазначив про відсутність правових підстав проводити оплату в умовах, в яких працівник не виконував трудову функцію з причин самостійного виїзду в іншу місцевість, ніж місцеперебування об`єктів підприємства, а не з причин відсутності у підприємства організаційних та технічних умов для виконання роботи. На зауваження Позивача в частині існування розбіжностей зазначив, що відповідно до п. 1 глави 3 розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України №1000/5 від 18.06.2015 розрахункові листи не є первинною документацію, оскільки не містять підписів посадових осіб, печатки підприємства, відповідно інформація зазначена в них, не є підтвердженням наявності розбіжностей у первинній документації Відповідача. Факт відсутності подання у спірний період Позивачем заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати Відповідач не заперечив, зазначивши про можливість допущення такого некоректного позначення при використані програмного забезпечення, що формує розрахункові листи. На твердження Позивача про його необізнаність із змінами істотних умов праці Відповідач відповів, що ці твердження не відповідають дійсності, що прямо слідує з аудіозапису розмови Позивача з оператором «Гарячої лінії» Метінвест. Так, під час звернення 07.04.2022 на «Гарячу лінію» Метінвест Позивач обговорював питання щодо наслідків невиконання умов наказу про зміну істотних умов праці, про які йому стало відомо від інших працівників та з корпоративних каналів, і Позивач отримав вичерпні відповіді щодо обов`язковості виконання нових умов праці та порядку оплати праці.

Розпорядник майна ПрАТ «ММК ім.Ілліча» арбітражний керуючий Сокол О.Ю., також заперечив проти задоволення позову, пояснивши, що про зміну істотних умов праці та умови працевлаштування на таких умовах Відповідач доводив всіма можливими способами, в тому числі необхідна інформація викладалася на офіційному сайті Компанії Метінвест «Інформація для працівників». Звернув увагу, що Позивач перебував на підконтрольній території та мав змогу приступити до виконання трудових обов`язків, з чого слідує, що міркування Позивача щодо «правомірного очікування, що він знаходиться у простої», є хибним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що у період з 01.04.2022 до моменту звільнення Позивач не виконував трудові обов`язки, маючи для того можливості, та не перебував у простої, відтак, підстави для виплат за ст. 113 КЗпП України відсутні.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.

У відповідності до ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених законодавством про банкрутство.

За положеннями ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

У відповідності до ст. 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення (ч.ч. 1, 2 ст. 7 Кодексу).

Ухвалою від 27.02.2023 суд прийняв позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду в межах справи № 908/2465/22 про банкрутство ПрАТ «ММК імені Ілліча»; ухвалив розглядати позовну заяву за правилами загального позовного провадження з урахуванням особливостей, визначених Кодексом України з процедур банкрутства.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 10.05.2019 перебував у трудових відносинах з Відповідачем, працював на посаді помічника машиніста тепловозу на дільниці цеху рухомого складу управління залізничного транспорту ПрАТ «ММК ім.Ілліча».

Адресою виробничих потужностей ПрАТ «ММК ім.Ілліча» та колишньою адресою реєстрації підприємства є м.Маріуполь Донецької області, вул.Левченка, 1.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 Про введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану постановлено: Ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб; військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України Про правовий режим воєнного стану заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Обставини воєнних дій у м.Маріуполі з самого початку військової агресії РФ та їх наслідки в тому числі для підприємства Відповідача, мешканців м. Маріуполя є загальновідомими.

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75 Маріупольську міську територіальну громаду віднесено до територіальних громад, розташованих в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» було затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, до якого вносилися зміни.

Виданою згідно із зазначеним Порядком довідкою № 6825- від 02.04.2022 (додаток до Порядку) підтверджується, що Позивач виїхав з місця проживання у м.Маріуполі Донецької області та 02.04.2022 був взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа за фактичним місцем проживання/перебування: АДРЕСА_1 . Ці обставини не заперечує та визнає Позивач.

Відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (в редакції Закону № 2220-IX від 21.04.2022) внутрішньо переміщена особа, яка не мала можливості припинити трудовий договір (інший вид зайнятості) відповідно до пункту 1 статті 36, статей 38, 39 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпПУ) у зв`язку з неможливістю продовження роботи за таким трудовим договором (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання, для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю і соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття має право припинити такий трудовий договір в односторонньому порядку, подавши до центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи заяву на ім`я роботодавця про припинення трудового договору.

Датою припинення трудового договору є день, наступний за днем подання такої заяви.

Центр зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи у день припинення трудового договору повідомляє про це: роботодавця (будь-якими засобами комунікації, у тому числі електронними); територіальний орган Пенсійного фонду України; територіальний орган Державної податкової служби.

Взята на облік внутрішньо переміщена особа, яка не має документів, необхідних для надання статусу безробітного, отримує статус безробітного без вимог, що застосовуються за звичайної процедури. До отримання документів та відомостей про періоди трудової діяльності, заробітну плату (дохід), страховий стаж допомога по безробіттю таким особам призначається у мінімальному розмірі, встановленому законодавством на випадок безробіття.

Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

За приписами ст. 116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У визначеному порядку Позивач через Хмельницький міський центр зайнятості подав заяву від 16.05.2022 про звільнення з роботи на ПрАТ «ММК ім.Ілліча».

На підставі особистої заяви Позивача, отриманої Відповідачем 06.06.2022 вх. 01/192 від Хмельницького міського центру зайнятості із супровідним листом вих. № 23-09/663 від 16.05.2022, згідно зі ст. 5-2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про зайнятість населення» та ч.4 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (в редакції Закону № 2220-IX від 21.04.2022) розпорядженням по ПрАТ «ММК ім.Ілліча» про припинення трудового договору (контракту) № 607/1-к від 06.06.2022 Позивач з 17.05.2022 був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. В розпорядженні відображено про право на отримання компенсації за 32,86 днів відпустки.

При звільненні з Позивачем був проведений розрахунок, на банківський рахунок Позивача перерахована належна до виплати компенсація за невикористану відпустку в сумі 16 416,56 грн, що підтверджено платіжним дорученням № від 06.06.2022.

Позивач заперечує проведення Відповідачем повного розрахунку при звільненні та зазначає про нездійснення Відповідачем оплати за час вимушеного простою з 01.04.2022 по 17.05.2022. Згідно позиції Позивача в цей період він знаходився у простої не з вини працівника та виходячи з положень ст. 113 КЗпПУ повинен був отримати оплату не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) в сумі 9 902,27 грн.

Щодо цього колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч. 1 ст. 113 КЗпПУ час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

За визначенням ст. 34 КЗпПУ простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

У зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, підприємство Відповідача, яке було зареєстровано та знаходилось на території міста Маріуполя, змінило місцезнаходження (адресу реєстрації) на м.Запоріжжя 06.05.2022, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ПрАТ «ММК ім.Ілліча».

На підставі наказу по ПрАТ «ММК ім.Ілліча» № 1 від 24.02.2022 на підприємстві Відповідача була тимчасово зупинена робота (консервація основних фондів) та встановлений режим простою, всім працівникам підприємства встановлений початок простою з 01.03.2022 на термін до 31.03.2022.

Надалі, з посиланням на ведення бойових дій, які призвели до втрати можливості ведення виробничої та фінансово-господарської діяльності безпосередньо в м. Маріуполі (знищення виробничих, технічних потужностей, засобів виробництва, майна), фактичною евакуацією працівників з м. Маріуполя та керуючись Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ІХ ПрАТ «ММК ім.Ілліча» видано наказ № 8 від 01.04.2022 зі змінами, внесеними наказом № 8Б від 02.04.2022 (далі Наказ № 8), яким змінені істотні умови праці для працівників ПрАТ «ММК ім.Ілліча». Новими місцями роботи для працівників були визначені робочі місця підприємства групи Метінвест (до групи компаній Метінвест входить ПрАТ «ММК ім.Ілліча»), розташовані у містах Запоріжжя, Кривий Ріг, Кам`янське, Покровськ або, за узгодженням з керівництвом ПрАТ «ММК ім.Ілліча», інші міста. Встановлені в період евакуації наступні обов`язки працівників на умовах режиму неповного робочого дня: реєстрація в контакт-центрі за номером 0 800 60 5000; щотижнева очна реєстрація у Центрах Кар`єри Метінвест; розгляд запропонованих пропозицій щодо працевлаштування; знаходження на постійному зв`язку у будь-який доступний спосіб із керівництвом та виконання за новим місцем роботи отриманих від керівників завдань та доручень. Директору з персоналу та адміністрації наказано вжити заходів щодо евакуації працівників в міста Запоріжжя, Кривий Ріг, Кам`янське та Покровськ. Також наказано ознайомити працівників з Наказом № 8 всіма можливими заходами та організувати облік працівників, а також контроль виконання працівниками визначених для них цим Наказом обов`язків.

За положенням ч. 3 ст. 32 КЗпПУ у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану роботодавець має право перевести працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, без його згоди (крім переведення на роботу в іншу місцевість, на території якої тривають активні бойові дії), якщо така робота не протипоказана працівникові за станом здоров`я, лише для відвернення або ліквідації наслідків бойових дій, а також інших обставин, що ставлять або можуть становити загрозу життю чи нормальним життєвим умовам людей, з оплатою праці за виконану роботу не нижче середньої заробітної плати за попередньою роботою.

При цьому ч. 2 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в редакції на час спірних відносин (до 19.07.2022) встановлено, що у період дії воєнного стану норми ч. 3 ст. 32 Кодексу законів про працю України та інших законів України щодо повідомлення працівника про зміну істотних умов праці не застосовуються.

Таким чином, підприємство Відповідача перебувало в простої в період з 01.03.2022 по 31.03.2022, а починаючи з 01.04.2022, враховуючи неможливість відновлення ведення виробничої та фінансово-господарської діяльності безпосередньо в місті Маріуполі (знищення виробничих, технічних потужностей, засобів виробництва, майна), Відповідач запровадив заходи щодо створення організаційних умов, необхідних для виконання працівниками ПрАТ «ММК ім.Ілліча» роботи в умовах, які б забезпечували безпеку працівників та можливість працевлаштування на нових умовах у визначених містах (Запоріжжя, Кривий Ріг, Кам`янське, Покровськ) та з оплатою роботи у встановленому порядку, згідно документів з первинного обліку праці та заробітної плати та Наказу № 8.

Слід зазначити, що норми Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» діють з 24.03.2022 року.

Цей Закон діє протягом воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», та втрачає чинність з дня припинення або скасування воєнного стану( крім ч. 3 ст. 13 цього Закону)

Норми законодавства про працю, які суперечать положенням цього Закону, на період дії воєнного стану не застосовуються.

На період воєнного стану з врахуванням вимог цього Закону сторони самостійно визначать форму трудового договору.

Працівники можуть бути попереджені про зміну істотних умов праці відразу після прийняття роботодавцем відповідного рішення про таку зміну.

Відповідач за Наказом № 8 визначив власні правила ознайомлення з ним працівників всіма можливими заходами.

Наявні в матеріалах справи роздруковані публікації, оголошення тощо з офіційного сайту Метінвест в мережі Інтернет підтверджують оповіщення працівників ПрАТ «ММК ім.Ілліча» можливими, доступними та достатніми заходами та способами комунікації, які є використовуваними сторонами спірних правовідносин, про алгоритм дій для працевлаштування на нових умовах та необхідні заходи для допуску до роботи, а також про умови оплати праці.

Зокрема, інформування Відповідачем про зміни істотних умов праці, за відсутності об`єктивної можливості в умовах воєнного стану безпосереднього ознайомлення працівників з відповідними наказами, відбувалося через корпоративні канали, інформування працівників безпосередніми керівниками, у групах керівників підприємства через меседжери Viber, Telegram, чат-бот підприємства, а також шляхом інформування працівників під час їх звернення на «Гарячу лінію» Метінвест.

З довідки ТОВ «Метінвест Бізнес Центр» (б/н від 10.04.2023) слідує, що за період з 20.03.2022 по 15.04.2022 на «Гарячу лінію» Метінвест 0-800-60-5000 Лукашук А.В. (ідентифікація особи за табельним номером 49030740) звертався у наступні дати: 25.03.2022, 29.03.2022, 05.04.2022, 07.04.2022, 08.04.2022, 10.04.2022, 11.04.2022, 12.04.2022, 13.04.2022.

Скаржник зазначає, що йому не було відомо про наказ підприємства «Про зміну істотних умов правці» від 01.04.2022 № 8 (зі змінами внесеними наказом від 02.04.2022 № 8Б), а тому він фактично не був належним чином повідомленим про прийняття зазначених наказів.

Натомість Відповідач наполягає, що обізнаність Позивача щодо нових умов праці - необхідності прибуття до міст Запоріжжя, Кривий Ріг, Кам`янське, Покровськ та щотижневої очної реєстрація у Центрах Кар`єри Метінвест, умов виплати заробітної плати, підтверджується безпосередньо самим Позивачем виходячи зі змісту розмови з оператором «Гарячої лінії» Метінвест 07.04.2022.

Судом першої інстанції було досліджено докази у справі, в тому числі аудіозапис на диску, на підтвердження розмови Позивача з оператором «Гарячої лінії» Метінвест 07.04.2022 та обізнаності на цей час про зміну істотних умов праці на підприємстві Відповідача.

При цьому факт його розмови з оператором ОСОБА_1 не заперечує.

Частиною 4 ст. 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.

У статті 30 Закону України «Про оплату праці» міститься аналогічна норма, доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Отже, виходячи з положень КЗпПУ, Закону України «Про оплату праці» заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахунково-платіжна відомість.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року N 8-рп/2013 у справі N 1-13/2013 зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Наведене відповідає висновку Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18, відповідно до якого сам по собі факт звільнення Позивача з роботи не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

В даному випадку апеляційний суд погоджується з тим, що матеріали справи у їх сукупності не свідчать про бажання Відповідача виконувати роботу у змінених умовах працевлаштування, відтак твердження щодо необізнаності про зміну істотних умов праці через неповідомлення його про це Відповідачем, що потягло наслідком правомірне очікування наслідків простою, є необґрунтованими та спростовуються вищевикладеним.

При цьому Позивач був обізнаний про встановлення режиму простою на підприємстві Відповідача за наказом № 1 від 24.02.2022 на термін до 31.03.2022, як йому і було відомо про тимчасовість такого заходу.

Також є безпідставними і аргументи ОСОБА_1 про правомірне очікування того, що існує простій не з вини його, як працівника, та заробітна плата має оплачуватися з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівнику розряду (окладу) 9 775,00 грн.

Колегія суддів наголошує, що Позивач не прибув до міст (Запоріжжя, Кривий Ріг, Кам`янське, Покровськ), до яких Відповідач організував евакуацію працівників та у яких створені організаційні та технічні умови для виконання трудових обов`язків, саме що є підставою для виплати заробітної плати.

Натомість, Позивач у спірний період перебував у м. Хмельницькому, що ним не заперечується.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.

Позивач мав проявляти розумну обачність та вживати всіх заходів до отримання інформації про підприємство Відповідача з можливих доступних джерел, інформація про що була зазначена також і у мережі Інтернет, натомість поведінка та твердження Позивача є суперечливими.

Так, поняття простою передбачає, що у разі відновлення роботи підприємства, працівник повинен приступити до виконання трудових обов`язків. Позивач вибув з місця знаходження підприємства та не прибув у міста, про які був проінформований, де Відповідач забезпечив організаційні та технічні умови для виконання роботи, а факт перебування Позивача у місті Хмельницькому виключав можливість виконання ним трудових функцій у разі наявності такої необхідності, відповідно Позивач не міг правомірно очікувати, що перебуває у простої.

Варто зауважити, що будь-яка неможливість явки працівника на роботу без наявності його вини автоматично не створює для нього режиму простою.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно у роботодавця відсутній обов`язок проводити оплату за час простою в умовах, в яких працівник не виконував трудову функцію з причин самостійного виїзду в іншу місцевість, ніж місця перебування об`єктів підприємства, а не з причин зупинення роботи, викликаних відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у трудових відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто в даному випадку має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця в умовах воєнного стану, ведення військових дій на території м. Маріуполя та його окупації, щодо добросовісної поведінки працівників, які виїхали на підконтрольну територію України задля виконання своїх трудових обов`язків відповідно до наявних у роботодавця організаційних умов.

На заперечення Позивача про наявність невідповідностей у первинній документації Відповідача, а саме зазначення у розрахункових листах про перебування Позивача у відпустці без збереження заробітної плати, суд першої інстанції правильно зауважив про зазначення в документах саме про «неоплачувану відсутність», а не «неоплачувану відпустку».

Відповідно до правового висновку у постанові Верховного Суду від 03.08.2020 у справі № 266/6853/18 згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не позбавляє позивача від обов`язку доведення наявності права на отримання певних сум.

Наявні в матеріалах справи докази та встановлені судом обставини у їх сукупності свідчать про більшу вірогідність обставин обізнаності Позивача про переведення підприємства Відповідача на режим роботи з істотно зміненими умовами праці.

При цьому судом не встановлено порушення порядку звільнення Позивача, встановленого КЗпП України та з особливостями, встановленими ст. 5-2 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про зайнятість населення» та ч.4 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (в редакції Закону № 2220-IX від 21.04.2022),

Також, Позивачу виплачена компенсація за невикористану відпустку.

А оскільки у період з 01.04.2022 до моменту звільнення Позивач не виконував трудові обов`язки та не перебував у простої, то й відсутні підстави для виплат за ст. 113 КЗпП України.

Вказаним вище спростовуються доводи апелянта про те, що після пред`явлення ним вимоги про звільнення та по момент звернення із цим позовом, відповідачем не було виплачено йому суму заробітної плати за період роботи з 01.04.2022 по 17.05.2022, чим порушено вимоги ст. 47, 116 КЗпП України.

Враховуючи у даному випадку сукупність встановлених обставин, підтверджених відповідними доказами, з огляду на положення ст.ст. 74-80, 86 ГПК України та норми законодавства, які застосовуються у спірних правовідносинах, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і обставини, надав їх належну правову оцінку.

Порушень або неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом під час перегляду справи в апеляційному порядку не встановлено.

З огляду на все вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що аргументи скаржника, наведені ними в апеляційній скарзі, свого підтвердження не знайшли, не спростовують мотивів та висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим, відхиляються судом апеляційної інстанції, а тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2023 у справі № 908/2465/22 (908/525/23).

Керуючись статтями 236, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2023 у справі № 908/2465/22 (908/525/23) залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 19.06.2023 у справі №908/2465/22 (908/525/23) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 20.12.2023

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Л.А. Коваль

Суддя А.Є. Чередко