ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2023 р. Справа №910/5436/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

секретар судового засідання - Луцюк А.В.

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1.

від відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1"

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 (повний текст складено 27.09.2023)

у справі №910/5436/23 (суддя Алєєва І.В.)

за позовом ІНФОРМАЦІЯ_2

до ІНФОРМАЦІЯ_1"

про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_26,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1" (далі - ІНФОРМАЦІЯ_1) про стягнення штрафних санкцій у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_26.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ІНФОРМАЦІЯ_2 посилається на порушення ІНФОРМАЦІЯ_1 умов державного контракту на поставку (закупівлю) товарів ІНФОРМАЦІЯ_3, в частині прострочення поставки товару, у зв`язку з чим позивач, на підставі підпункту 1 пункту 7.2 контракту, здійснив нарахування пені у сумі ІНФОРМАЦІЯ_27

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 у справі №910/5436/23 позов задоволено.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ІНФОРМАЦІЯ_2 ІНФОРМАЦІЯ_28 штрафу та витрати зі сплати судового збору в розмірі ІНФОРМАЦІЯ_29

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції виходив з того, що поставка товару здійснена відповідачем з порушенням строку, визначеного у відповідній специфікації. Також, перевіривши розрахунок пені та штрафу, судом встановлено, що він є арифметично вірним, правильним та відповідає вимогам умовам договору та чинного законодавства. При цьому, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру пені та штрафу, а також розстрочення стягнення штрафних санкцій.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 у справі №910/5436/23, в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі ІНФОРМАЦІЯ_30 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволені позову.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Так, в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд першої інстанції не дослідив всебічно, повно і об`єктивно матеріали справи в їх сукупності, що призвело до порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права у правовідносинах щодо стягнення штрафних санкцій, у зв`язку з чим у суду апеляційної інстанції є підстави для скасування оскаржуваного рішення, в частині стягнення з відповідача 90% присуджених до стягнення сум пені та штрафу.

Відповідач вказує, що місцевим господарським судом проігноровано добросовісну поведінку відповідача під час виконання держконтракту, вжиття всіх можливих дій щодо отримання від іноземного постачальника товару ІНФОРМАЦІЯ_8, якого не вистачало в Україні.

Також, ІНФОРМАЦІЯ_1 вважає, що розміри пені та штрафу, які згідно з оскаржуваним рішення суду вирішено стягнути з відповідача на користь позивача, є надмірними, не відповідають передбаченим у пункті 6 частини 1 статті 3 та частині 3 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, особливо в умовах довго триваючої повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України та введеного в Україні воєнного стану.

Крім того, в прохальній частині апеляційної скарги заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 у справі №910/5436/23.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2023 апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 у справі №910/5436/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Сітайло Л.Г., судді: Буравльов С.І., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2023 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/5436/23. Відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду або залишення без руху апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/5436/23.

13.11.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/5436/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2023 поновлено ІНФОРМАЦІЯ_1 строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 у справі №910/5436/23. Відкрито апеляційне провадження у справі №910/5436/23. Розгляд апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 у справі №910/5436/23 призначено на 13.12.2023. Встановлено учасникам справи строк для подання відзиву, заяв, пояснень, клопотань, заперечень - до 08.12.2023. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 у справі №910/5436/23 до закінчення її перегляду в апеляційному порядку.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

11.12.2023 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 у справі №910/5436/23 залишити без змін.

Так, у своєму відзиві позивач, зокрема зазначає, що відповідач, здійснюючи свою господарську діяльність на власний ризик і отримуючи за неї прибуток, уклав контракт з ІНФОРМАЦІЯ_2 з умов і природи якого випливає, що саме відповідач зобов`язується поставити визначений у специфікації товар, а не здійснити посередницьку діяльність. Вибір іноземного постачальника, укладення з ним зовнішньоекономічного договору на конкретних умовах - це правовідносини відповідача з його постачальниками і це ніяким чином не стосується правовідносин між ІНФОРМАЦІЯ_2 і відповідачем, що виникли з укладення контракту.

Також, позивач звертає увагу на те, що надані відповідачем звіти про фінансові результати за 2022 рік та перший квартал 2023 року не відображають фактичних прибутків відповідача.

Крім того, позивач просить врахувати, що неналежне виконання скаржником умов державного контракту, укладеного з ІНФОРМАЦІЯ_2 за ІНФОРМАЦІЯ_4 суттєво впливає на ІНФОРМАЦІЯ_5. В умовах ІНФОРМАЦІЯ_46 звільнення від відповідальності виконавця за контрактом та ІНФОРМАЦІЯ_31 є неприпустимим.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

У судове засідання 13.12.2023 з`явились представники сторін.

Представник відповідача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, з викладених у ній підстав та просив її задовольнити. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 у справі №910/5436/23 скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі ІНФОРМАЦІЯ_32, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволені позову.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 у справі №910/5436/23 залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

28.04.2022 між ІНФОРМАЦІЯ_2 (замовник) та ІНФОРМАЦІЯ_1 (виконавець) укладено державний контракт на поставку (закупівлю) товарів ІНФОРМАЦІЯ_6. За умовами останнього виконавець зобов`язується поставити замовнику, з дотриманням вимог законодавства, зазначені в специфікації товари, що постачаються з метою ІНФОРМАЦІЯ_7, а замовник - прийняти їх, та оплатити такі товари.

Відповідно до пункту 2.3 контракту розрахунки проводяться шляхом оплати замовником поставленого товару на протязі 15 банківських днів після пред`явлення виконавцем рахунку на оплату товару та документів, зазначених в пункті 2.5 договору.

За умовами пункту 2.5 контракту всі платіжні документи за цим правочином оформлюються з дотриманням вимог законодавства. Виконавець надсилає замовнику рахунок на протязі 10 календарних днів з дня поставки товарів. До рахунку додаються:

- акт приймання-передачі товару;

- товаросупровідна документація та/або декларація.

Згідно з пунктом 2.6 контракту, замовник може здійснювати попередню оплату у розмірі до 97% від орієнтовної вартості товару за контрактом на строк не більше, як на три місяці з дати перерахування коштів на рахунок виконавця. У разі проведення попередньої оплати, товари поставляються не пізніше строку поставки товарів, зазначеного у специфікації. Попередня оплата здійснюється на підставі рахунку, наданого виконавцем, шляхом перерахування коштів на протязі 15 банківських днів.

Пунктом 3.4 контракту встановлено, що датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки товару є дата підписання сторонами акта приймання-передачі товару.

Відповідно до пункту 4.1 контракту виконавець зобов`язаний поставити товар згідно з умовами контракту не пізніше строку, визначеного у специфікації, та надати замовнику документи, згідно з пунктом 2.5 контракту.

Контракт набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до ІНФОРМАЦІЯ_33 (пункт 10.1 контракту).

Згідно з пунктом 12.2 контракту невід`ємною його частиною є специфікація товарів ІНФОРМАЦІЯ_8, що поставляються за державним контрактом.

Відповідно до специфікації (додаток 1 до контракту) відповідач мав поставити товар на загальну суму ІНФОРМАЦІЯ_9.

Крім того, виконавець, листами від ІНФОРМАЦІЯ_34 від ІНФОРМАЦІЯ_35, від ІНФОРМАЦІЯ_36 звертався до замовника з проханням внести зміни до державного контракту від ІНФОРМАЦІЯ_37.

У подальшому, 05.07.2022 між замовником та виконавцем укладено додаткову угоду №1 до державного контракту від ІНФОРМАЦІЯ_37, згідно з якою поставці підлягав товар у кількості ІНФОРМАЦІЯ_10

06.07.2022 виконавець звернувся до замовника з листом НОМЕР_1, у якому просив здійснити попередню оплату за контрактом у розмірі 97% від ціни товару.

На виконання умов контракту позивач здійснив попередню оплату у сумі ІНФОРМАЦІЯ_38 (80% від вартості товару), що підтверджується платіжним дорученням від ІНФОРМАЦІЯ_39

Враховуючи, що станом на 05.09.2022 товар поставлений лише частково, замовник звернувся до виконавця з претензією від ІНФОРМАЦІЯ_40, у якій просив виконавця сплатити штрафні санкції за порушення строків поставки товару, що передбачені контрактом.

Згідно з пунктом 3.4 контракту (з урахуванням змін відповідно до додаткової угоди ІНФОРМАЦІЯ_41) датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки товарів є дата початку їх приймання, яка вказується вантажоодержувачем у акті приймання-передачі (згідно з додатком 22).

09.11.2022 між замовником та виконавцем укладено додаткову угоду №6 до контракту від ІНФОРМАЦІЯ_37, відповідно до якої загальна сума вартості товару за контрактом становить ІНФОРМАЦІЯ_11.

13.01.2023 замовником направлена виконавцю претензія від ІНФОРМАЦІЯ_42, у якій ІНФОРМАЦІЯ_2 просило відповідача сплатити штрафні санкції за порушення строків виконання зобов`язання.

Однак, вимоги претензії від ІНФОРМАЦІЯ_42 про сплату пені та штрафу залишились без задоволення.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на неналежне виконанням відповідачем умов державного контракту від ІНФОРМАЦІЯ_37, в частині порушення строку поставки товарів, з огляду на що, просить суд стягнути з відповідача ІНФОРМАЦІЯ_43 штрафу, на підставі пункту 7.2 контракту.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

Статтею 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з абзацом 2 частини 1 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

За приписами статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки.

Відповідно до пункту 1 статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами частини 1 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно з частиною 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 2 статті 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На підставі укладеного між сторонами договору у позивача виник обов`язок здійснити поставку товару, а у відповідача - прийняти та оплатити такий товар на умовах викладених у спірному договорі.

З матеріалів справи вбачається, що згідно зі специфікацією (додаток 1) до додаткової угоди №6, поставці підлягав товар, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_12; ІНФОРМАЦІЯ_13; ІНФОРМАЦІЯ_14; ІНФОРМАЦІЯ_15; ІНФОРМАЦІЯ_16; ІНФОРМАЦІЯ_17; ІНФОРМАЦІЯ_18, на загальну суму ІНФОРМАЦІЯ_11, у строк до ІНФОРМАЦІЯ_44

Позивачем проведено на рахунок відповідача попередню оплату у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_38, що підтверджується платіжним дорученням від ІНФОРМАЦІЯ_39

Відповідачем здійснено поставку позивачу товару на суму ІНФОРМАЦІЯ_11, що підтверджується актами приймання-передачі: НОМЕР_2; НОМЕР_3; НОМЕР_4.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно встановив, що поставка товару відбулася з порушенням встановленого контрактом строку, тому позивачем правомірно нараховано до стягнення з відповідача пеню та штраф на підставі пункту 7.2 контракту.

Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 216 ГК України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами пункту 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктом 1 статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися зокрема неустойкою.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 2 статті 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

За приписами частини 2 статті 231 ГК України, у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Отже, застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених частиною 4 статті 231 ГК України, можливо, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладанні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки невиконання грошового зобов`язання.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 19.09.2019 у справі №904/5770/18 та у постанові від 31.03.2021 у справі №916/3848/19.

Згідно з підпунктом 1 пункту 7.2 контракту за порушення строків поставки товару виконавець сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості недопоставлених товарів, за кожний день прострочення поза встановлені контрактом строки поставки, а за прострочення понад 30 днів з виконавця додатково стягується штраф у розмірі 7% від вказаної суми.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок штрафних санкцій, апеляційний господарський суд погоджується з судом першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення пені та штрафу підлягають задоволенню у заявленому розмірі, оскільки розрахунок позивача є арифметично вірним.

Крім того, заперечень щодо невірності розрахунку пені та штрафу доводи апеляційної скарги не містять.

Щодо клопотання скаржника про зменшення розміру штрафних санкцій на 90% колегія суддів зазначає таке.

За приписами частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно із положеннями статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №922/266/20).

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного ступеню прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків (аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 17.05.2018 у справі №910/6046/16 та 27.02.2019 у справі №910/9765/18).

У постанові Верховного Суду від 26.03.2020 у справі №916/2154/19 зазначено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

У постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №918/116/19 також зазначено, що реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 ЦК України та статтею 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

При цьому, суд також враховує, що у постанові Верховного Суду від 26.03.2020 у справі №916/2154/19 зазначено, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Разом із тим, відповідач не навів належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

Згідно з частиною 1 статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, а статтями 525, 526 ЦК України і статтею 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Суд, оцінюючи обставини справи, враховує, що відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно зі статтею 44 ГК України, підприємництво здійснюється на основі, зокрема комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Юридична особа здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, а тому, укладаючи контракт на поставку (закупівлю) товарів ІНФОРМАЦІЯ_8, відповідач повинен був оцінити погоджений сторонами строк виконання зобов`язання з постачання товару ІНФОРМАЦІЯ_8 та, відповідно, об`єктивно оцінити можливість виконання такого зобов`язання у вказаний у контракті строк.

Схожа за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/14628/17, від 13.06.2018 у справі №910/17259/17, від 14.08.2018 у справі №910/496/18, від 15.08.2018 у справі №910/21804/17, від 22.05.2019 у справі №904/1782/19 та від 05.09.2019 у справі №910/1338/19.

Водночас слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Слід зауважити, що у вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема з розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Господарський суд об`єктивно оцінює, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання).

Схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №908/1453/14.

Частиною 2 статті 218 ГК України та статтею 617 ЦК України передбачено, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов`язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

За приписами статті 546, 549 ЦК України, статті 230 ГК України неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є, в першу чергу, захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_45 є найважливішими функціями держави, ІНФОРМАЦІЯ_20, справою всього народу.

Спірні відносини стосуються ІНФОРМАЦІЯ_19. Водночас, забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_20, ІНФОРМАЦІЯ_21. Тоді як неналежне виконання своїх зобов`язань відповідачем, який вільно, діючи на власний ризик, усвідомлюючи і ту загальновідому обставину, яка не підлягає доведенню, про особливий період, в якому функціонують ІНФОРМАЦІЯ_22 та ІНФОРМАЦІЯ_23, взяв на себе зобов`язання з визначеними в договорі умовами здійснити поставку товару, неналежне виконання якого має негативний вплив на ІНФОРМАЦІЯ_24 та на репутацію ІНФОРМАЦІЯ_2.

Подібні правові висновки викладені Верховним Судом у постановах від 09.06.2022 у справі №910/8425/19 та від 15.06.2022 у справі №922/2141/21.

Таким чином, враховуючи всі фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції у частині стягнення з відповідача 90% присуджених до стягнення сум пені та штрафу.

Інші доводи апеляційної скарги, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Згідно з частиною 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції були надані вичерпні відповіді на доводи апелянта, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини 2 статті 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, виходячи з фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною 1 статті 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 у справі №910/5436/23 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволенню не підлягає.

Розподіл судових витрат

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України, покладаються на ІНФОРМАЦІЯ_1.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 у справі №910/5436/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 у справі №910/5436/23 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 у справі №910/5436/23.

4. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на ІНФОРМАЦІЯ_25".

5. Матеріали справи №910/5436/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано - 19.12.2023.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов