РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.12.2023Справа № 910/14912/23
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп"

до 1) приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна"

2) Львівського комунального підприємства "Львівелектротранс"

про стягнення 251 546,30 грн.

Представники сторін: не викликалися.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" завданої шкоди в розмірі 200 000,00 грн. та з Львівського комунального підприємства "Львівелектротранс" шкоди в розмірі 51 546,30 грн. в порядку суброгації, посилаючись на те, що в силу приписів статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України, у межах фактичних витрат у позивача виникло право вимоги до відповідачів.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 26.09.2023 р. прийнято позовну заяву до розгляду, та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Надано відповідачу строк у 15 днів з дати отримання ухвали на подання відзиву.

Вищезазначена ухвала суду отримана відповідачем 1та відповідачем 2 - 02.10.2023, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення за №712 та №131.

23.10.2023 до канцелярії суду відповідач 1 подав відзив на позовну заяву.

30.10.2023 до канцелярії суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Відповідач 2 не скористався наданим йому законом правом подати письмові заперечення проти позову.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 та інші).

З огляду на зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Між приватним акціонерним товариством "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" (страховик) та товариством з обмеженою відповідальністю «Сканія Кредіт Україна» (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів (КАСКО) №06/02-069407, предметом даного договору були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом SCANIA P280 д.н.з. НОМЕР_1

Згідно з ч.1 статті 16 Закону України "Про страхування", договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

З постанови Залізничного районного суду м. Львова справа №462/4760/23 від 07.07.2023 року вбачається, що 10.06.2023 року, о 16 год. 25 хв., в м. Львові, на перехресті вул. Залізничної та Шевченка, водій ОСОБА_1 , керував трамваєм НОМЕР_2, не виконав вимогу дорожнього знаку дати дорогу та здійснив зіткнення з автомобілем Scania, н.з. НОМЕР_1 . Внаслідок ДТП, транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Вищезазначеною постановою визнано винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП.

Також, в матеріалах справи наявна довідка про дорожньо-транспортну пригоду (ідентифікатор картки ДТП в системі НПУ 698166), в якій, зокрема, зазначено, що власником трамвая КТ4 СУ НОМЕР_2 є «Львівелектротранс».

Страхувальник звернувся до страховика з заявою про настання події (КАСКО).

Відповідно до рахунків ТОВ «Сканія Україна» № SL-2302860 від 13.06.2023 та № SL-2303201 від 07.07.2023 загальна вартість відновлювального ремонту автомобіля SCANIA P280 д.н.з. НОМЕР_1 становить 251 546,30 грн. (218 347,48 грн. + 33 198,82 грн.).

За страховим випадком позивачем складено страхові акти №65 від 14.06.2023 на суму 218 347,48 грн. та №65-1 від 14.07.2023 на суму 33 198,82грн., відповідно до яких загальний розмір страхового відшкодування становить 251 546,30 грн.

В матеріалах справі наявний розрахунки суми страхового відшкодування до справи №65 від 14.06.2023 та від 13.07.2023.

На виконання вимог договору страховик виплатив виконавцю ремонтних робіт - ТОВ «Сканія Україна» страхове відшкодування на загальну суму 251 546,30 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №ЗР047915 від 14.06.2023 року на суму 218 346,48 грн. та №ЗР058211 від 14.07.2023 на суму 33 198,82 грн.

Згідно статті 20 Закону України "Про страхування", страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Відповідно до ч.1 статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Пункт 38.1.1 статті 38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Згідно з положеннями статті 11 ЦК України заподіяння внаслідок ДТП шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов`язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) ОСЦПВВНТЗ, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов`язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов`язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків.

Так, потерпілий виступає кредитором стосовно винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, які зі свого боку є боржниками у відповідному зобов`язанні згідно з визначеними законодавством межами їх відповідальності.

При цьому, визначаючи обов`язок страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ виплатити страхове відшкодування законодавцем у положеннях статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" було передбачено випадки, з настанням яких страховик набуває правових підстав для відмови у здійсненні такої виплати, зокрема, у випадку, коли потерпілим чи особою, яка має право на отримання відшкодування, не було протягом року з моменту скоєння ДТП подано заяви про виплату страхового відшкодування.

Тобто право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

За змістом статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, установлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, з виконанням страховиком на підставі договору добровільного майнового страхування свого обов`язку з відшкодування на користь потерпілого завданої йому внаслідок ДТП шкоди відповідно до приписів статті 512 ЦК України відбувається фактична заміна кредитора у таких зобов`язаннях: у деліктному зобов`язанні винуватця; у зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ здійснити відшкодування завданої шкоди, адже відповідні права потерпілого як кредитора переходять до страховика за договором добровільного майнового страхування.

В такому випадку перехід прав кредитора від потерпілого до страховика за договором добровільного майнового страхування не зумовлює виникнення нових зобов`язань винуватця та страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ, а відбувається виключно заміна кредитора як сторони у вже існуючих правовідносинах (в існуючих зобов`язаннях з відшкодування завданої шкоди: деліктному зобов`язанні винуватця; зобов`язанні страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ).

Відтак, у силу приписів статі 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора (потерпілого) у відповідному зобов`язанні саме на тих умовах, які існували в останнього, що в цьому випадку полягає в набутті права отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань виключно за умови подання йому у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.

При цьому, закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях статті 35 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

На підставі ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною 1 статті 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами власником трамваю КТ4 СУ НОМЕР_2 є Львівське комунальне підприємство «Львівелектротранс».

Цивільно-правова відповідальність власника трамваю КТ4 СУ НОМЕР_2 застрахована у приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс України» відповідно до договору комплексного страхування відповідальності перевізника, відповідальності перед третіми особами під час проведення господарської діяльності юридичними або фізичними особами-підприємцями, цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів та добровільного страхування майна №-1001219/-0000015/-0000007 (СК) №00120 від 23.03.2023.

Так, відповідно до п.4.1.2 вищезазначеного договору страховим випадком за даним договором є: дорожньо-транспортна пригода, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу та внаслідок якої настає цивільна відповідальність страхувальника/особи, відповідальність якої застрахована за заподіяну забезпеченим транспортним засобом шкоду життю, здоров`ю та/або майну потерпілих третіх осіб.

У додатку №5 до договору - Перелік застрахованих транспортних засобів (добровільне страхування ТЗ) включено, зокрема трамвай КТ-4СУ номерний знак 1139, період страхування 20.03.2023 - 19.03.2024, страхова сума 200 000,00 грн.

Пунктом 5.7.2.1 договору передбачено, що безумовна франшиза за випадками вказаними у п.4.1.2 договору (при добровільному страхуванні) становить 2 000,00 грн.

Для досудового врегулювання спору мирним шляхом позивач звернувся до відповідачів з відповідними заявами за вих. №65 від 14.06.2023 (до відповідача 1) та вих. №65 від 04.07.2023 (до відповідача 2).

У відповідь листом вих. №8557/1/ДВЗ від 23.06.2023 відповідач 1 відмовив у виплаті страхового відшкодування за пошкоджений транспортний засіб SCANIA д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок ДТП, що мала місце 10.06.2023. Та, зазначив, що порушення страхувальником умов договору страхування позбавило страховика можливості та передбаченого договором права щодо розслідування події, а саме на встановлення причин, обставин, наслідків події, що має ознаки страхового випадку та визначення розміру завданих збитків.

Так, з наявного в матеріалах справи акту приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" №В101691/1/202023 про відмову від 21.06.2023 вбачається, що ним не визнаний факт страхового випадку та підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є: порушення умов п.17.13.5 договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів №219 страхування та п.19.1.1, п.16.1.7 договору.

Відповідно до п.17.13.5 договору №219 у разі настання випадку, що може бути визначний страховим відповідно до п.4.1.2 договору, страхувальник (водій забезпеченого ТЗ) також зобов`язаний: зберігати, а також повідомити інших учасників ДТП про необхідність збереження пошкодженого майна в такому стані, в якому воно знаходиться після ДТП поки його не огляне представник страховика, а також забезпечити страховику можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів).

В пункті 19.1.1 договору страхування зазначено, що у разі настання випадку, що може бути визнаний страховим, страхувальник зобов`язаний надати документи, що посвідчують особу страхувальника (копію витягу/ виписки з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців).

Відповідно до пункту 16.1.7 договору страхування, підставою для відмови страховика у виплаті страхового відшкодування є невиконання страхувальником (особою, цивільна відповідальність якої застрахована) обов`язків, передбачених цим договором.

Листом №07/1225 від 28.07.2023 відповідач 2 повідомив позивача про те, що ЛКП «Львівелектротранс» оформляє договори страхування цивільної відповідальності власників наземного транспортного засобу на усі тролейбуси та трамваї, що на балансі підприємства. Відповідно до договору №-1001219/-0000015/-0000007 (СК) №00120 від 23.03.2023 від 23.02.2023 укладеного ЛКП «Львівелектротранс» з ПрАТ «СК Євроінс Україна» трамвай КТ4-СУ інвентарний номер 1139 являється забезпеченим транспортним засобом. Уклавши договір страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язки страхувальника, який завдав шкоди. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклад відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі суперечить мені інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Таким чином, враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність ЛКП «Львівелектротранс» на час настання страхового випадку була застрахована у ПрАТ «СК «Євроінс Україна» на підставі договору у страховика виникає обов`язок відшкодувати завдану шкоду з факту завдання застрахованою особою такої шкоди та суб`єктом, який має задовольнити вимогу про відшкодування шкоди є страховик завдавача шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 2 повідомлено відповідача 1 про настання події, що підтверджується повідомленням про настання події, яка в подальшому може бути визнана страховим випадком від страхувальника №010/691 від 12.06.2023, до якого було додано копії полісу страхування, посвідчення водія, адміністративного протоколу, свідоцтва про реєстрацію ТЗ, схеми ДТП та фото з місця ДТП.

Відповідно до ч.1 ст.979 ЦК за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 990 ЦК передбачено умови та порядок здійснення страхової виплати. Так, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком.

Частиною 1 ст.991 ЦК та ч.1 ст.26 Закону "Про страхування" передбачені випадки, коли страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати, а саме, у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов`язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об`єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом.

Перелік таких випадків не є виключним, оскільки, як передбачено ч.2 ст.991 та ч.2 ст.26 Закону "Про страхування", договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.

Так, Верховний Суд у постанові від 10.12.2021 у справі № 910/4296/21 вказав, що виходячи зі змісту наведених норм, коли виникає страховий випадок, страховик зобов`язаний виплатити страхове відшкодування, а решта умов договору є підставою для відмови лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховикові переконатися, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватися окремо у кожному випадку. При цьому слід ураховувати, що закон пов`язує обов`язок страховика здійснити відшкодування саме зі страховим випадком, а не із наданням певних доказів страхувальником (постанова Верховного Суду від 13.11.2018 у справі №910/922/18).

Також суд звертає увагу на те, що у постанові від 03 жовтня 2018 року (справа №760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Судом враховано, що умовами договору комплексного страхування відповідальності перевізника, відповідальності перед третіми особами під час проведення господарської діяльності юридичними або фізичними особами-підприємцями, цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів та добровільного страхування майна №-1001219/-0000015/-0000007 (СК) №00120 від 23.03.2023 врегульовано саме правовідносини відповідача 1, як страховика та відповідача 2 (Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс») як страхувальника, а отже, посилання страховика у правовідносинах із особою, яка набула право на виплату страхового відшкодування у порядку суброгації (як право вимоги до винної у завданні шкоди особи, а у даному випадку особи, якою застраховано її відповідальність) ніяким чином не можуть нівелювати та спростовувати права позивача на страхове відшкодування.

При цьому, приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Євроінс Україна" не було надано суду належних та допустимих доказів виникнення внаслідок будь-яких дій позивача, або страхувальника обставин, які б перешкоджали страховикові переконатися, що ця подія є страховим випадком.

За таких обставин, виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" коштів в порядку суброгації підлягають задоволенню частково в розмірі 198 000,00 грн. (200 000,00 грн. - 2 000,00 грн. (франшиза)).

Згідно з ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на зазначені положення Цивільного кодексу України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

Таким чином, відповідальним за збитки, завдані власнику пошкодженого автомобіля Scania, н.з. НОМЕР_1 , в межах розміру різниці між фактичною шкодою і страховою виплатою є Львівське комунальне підприємство "Львівелектротранс".

Враховуючи вищезазначене, вимоги позивача щодо стягнення з Львівського комунального підприємства "Львівелектротранс" шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди на суму різниці між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням у розмірі 51 546,30 грн. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 статті 76 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судовий збір згідно ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 10 000,00 грн.

Відповідно до ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати: на професійну правничу допомогу.

За змістом ч. 1, ч. 3 ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У відповідності до частин 1-4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано до матеріалів справи:

- договір про надання правової допомоги від 11.01.2021, укладений між адвокатським об`єднанням «Пі.Ес.Лоєрс» (адвокатське об`єднання) та приватним акціонерним товариством "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" (клієнт), відповідно до умов якого адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу (далі - послуги) в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а клієнт зобов`язаний оплатити замовлення у порядку та строки, обумовлені сторонами.

Ціна послуг визначається у гривні як сума гонорарів адвокатського об`єднання за надані послуги (далі - гонорари) та витрат, понесених адвокатським об`єднанням, розраховуються відповідно до умов цього договору та додатків до нього (п.3.1 договору).

Незважаючи на умови п.3.1 цього договору, сторони можуть письмово узгодити конкретний розмір гонорару адвокатського об`єднання за надання певних послуг (далі - «бюджет») в окремому додатку до цього договору. в такому разі, узгоджений бюджет буде обов`язковим для сторін, та гонорари підлягатимуть сплаті виключно в межах бюджету (п.3.2 договору).

- додаткову угоду № 7 від 14.09.2023 до договору про надання правової допомоги від 11.01.2021; відповідно до умов якої клієнт доручає, а адвокатське об`єднання надає правову допомогу клієнту у судових справах згідно реєстру судових справ №7.1, що додається та є додатком до цієї угоди. Цією додатковою угодою сторони погодили наступні тарифи за надання юридичних послуг: 3 000,00 грн. за одну годину підготовки та подання позовної заяви в суд: написання, підготовка, та оформлення позовної заяви з додатками до неї для інших учасників справи. За результатами надання правової допомоги сторони підписують акт приймання-передачі наданих послуг. Оплата за надані юридичні послуги здійснюється протягом 30 календарних днів з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг. Допускається авансування повністю або частково.

- додаток № 1 (реєстр справ № 7.1) від 14.09.2023 до додаткової угоди № 7 від 14.09.2023 на загальну суму 38 500,00 грн. (до складу якого включено суму страхового відшкодування відносно страхувальника - ЛКП «Львівелектротранс» ПрАТ «СК «Євроінс Україна», витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.),

- акт приймання-передачі наданих послуг №15 від 18.09.2023 року, в якому зазначено, що загальна вартість наданих послуг складає 10 000,00 грн. без ПДВ;

- платіжну інструкцію №ЗР079156 від 15.09.2023 на суму 38 500,00 грн.

- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЧН №000111 від 21.04.2017р. на ім`я Пилипець Антона Юрійовича;

- ордер про надання правничої (правничої) допомоги серія АІ №1444253 від 18.09.2023.

Судом враховано, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статті 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Відповідна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 20.11.2020 №910/13071/19.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачами не надано суду доказів з метою доведення завищення вартості понесених позивачем витрат на правову допомогу та не надано доказів на їх спростування.

Враховуючи викладене та беручи до уваги час на підготовку позовної заяви, а також те, що жодних заперечень від відповідачів щодо неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу адвоката до суду не надходило, суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову. А тому розмір адвокатських витрат у сумі 10 000,00 грн. є обґрунтованим, пропорційним до предмета спору та розумним.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп", з відповідачів підлягають стягненню витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 9 921,00 грн. пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3,4 ст. 13, ч.1 ст. 73, ст. 129, ч. 9 ст. 165, ст.ст. 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Євроінс Україна" (03150, місто Київ, вулиця Велика Васильківська, будинок 102, ) на користь приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" (04050, місто Київ, вулиця Глибочицька, будинок 44, ) страхове відшкодування в розмірі 198 000 (сто дев`яносто вісім тисяч) грн. 00 коп., витрати пов`язані із наданням професійної правничої допомоги у розмірі 7 871 (сім тисяч вісімсот сімдесят одна) грн. 32 коп. та судовий збір в розмірі 2 969 (дві тисячі дев`ятсот шістдесят дев`ять) грн. 38 коп.

3. Стягнути з Львівського комунального підприємства "Львівелектротранс" (79013, Львівська обл., місто Львів, вулиця Сахарова А. академіка, будинок 2, ) на користь приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" (04050, місто Київ, вулиця Глибочицька, будинок 44, ) страхове відшкодування в розмірі 51 546 (п`ятдесят одна тисяча п`ятсот сорок шість) грн. 30 коп., витрати пов`язані із наданням професійної правничої допомоги у розмірі 2 049 (дві тисячі сорок дев`ять) грн. 68 коп. та судовий збір в розмірі 774 (сімсот сімдесят чотири) грн. 00 коп.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М.Мудрий