ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"07" грудня 2023 р. Cправа № 902/1232/23

за позовом:Фізичної особи - підприємця Малик Надії Степанівни ( АДРЕСА_1 )

до:Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернофарт" (вул. Артинова архітектора, буд. 46, офіс 15,16, м. Вінниця, Вінницький район, Вінницька обл., 21050)

про: стягнення заборгованості 1 164 883,98 грн

Суддя Яремчук Ю.О.

Секретар судового засідання Надтока Т.О.

за участю представників сторін:

позивача: Жицький О.М.

відповідача: Пинзар І.

В С Т А Н О В И В :

26.09.2023 Фізична особа - підприємець Малик Надія Степанівна звернулась до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернофарт" про стягнення 1 164 883,98 грн, яка виникла внаслідок неналежного виконання договору № 442/21 купівлі - продажу (поставки) товару на умовах 100% передоплати від 22.07.2021.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви (з присвоєним єдиним унікальним номером судової справи № 902/1232/23) передано на розгляд судді Яремчуку Ю.О.

Ухвалою суду від 02.10.2023 відкрито провадження у справі № 902/1232/23. Визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі № 902/1232/23 призначити на 24.10.2023.

23.10.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № канц.01-34/9942/23) та (вх. № канц.01-34/9996/23).

24.10.2023 на електронну адресу суду від відповідача надійшла заява про відкладення судового засідання (вх. № канц. 01-34/10023/23).

На визначену дату судом в судове засідання з`явився представник позивача. Представник відповідача не з`явився про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлений ухвалою суду від 02.10.2023, при цьому від останнього надійшов відзив на позовну заяву (вх. № канц.01-34/9913/23 від 20.10.2023).

У судовому засіданні представник позивача просить суд не брати до уваги відповідь на відзив від 23.20.2023 (вх. № канц. 01-34/9942/23).

За результатами проведеного судового засідання суд дійшов задоволити вказане клопотання представника відповідача, та відкласти судове засідання, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 27.10.2023 повідомлено учасників справи про підготовче судове засідання, що відбудеться 14.11.2023.

14.11.2023 від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі (вх. № канц.01-34/10757/23), яка долучена судом до матеріалів справи.

На визначену дату судом в судове засідання з`явився представник позивача. Представник відповідача не з`явився про дату, час та місце судового засідання належним чином повідомлений ухвалою суду від 27.10.2023.

За результатами проведеного судового засідання суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження та призначення судового розгляду справи по суті, про що винесено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 15.11.2023 повідомлено учасників справи про судовий розгляд справи по суті, що відбудеться 07.12.2023.

На визначену дату судом в судове засідання з`явились представник позивача. Представник позивача позов підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором купівлі - продажу № 442/21 на умовах 100 % передоплати від 22.07.2022, в частині розрахунків за поставлений товар, що і стало підставою позову про стягнення з відповідача 253 397,36 грн суми основного боргу, 388 861,20 грн пені, 28 556,77 грн штрафу, 199 375,08 грн інфляційних втрат та 298 803, 57 грн 28 % річних.

Відповідач проти позову заперечує, позиція останнього викладена у відзиві на позовну заяву, доводи останнього зводяться того, що ним визнається сума основного боргу за мінусом 70 000,00 грн, які сплачені відповідачем після відкриття провадження у справі, та заперечує проти нарахованих штрафних санкцій, з огляду на що просить суд зменшити на 80 % заявлені позивачем до стягнення пеню, інфляційні втрати, штраф, 28 % з урахуванням наведеного відповідачем перерахунку, позов задовольнити частково стягнути з відповідача 183 397,36 грн суми основного боргу, 67 065, 81 грн пені, 36 099,75 грн інфляційних втрат, 5 711, 35 грн штрафу, 54 082, 42 грн 28 % річних. В задоволенні позову в редакції викладеній позивачем у позовній заяві просить суд відмовити. Зокрема просить суд закрити провадження у справі в частині стягнення 70 000, 00 грн, як відсутній предмет спору.

Поряд з цим, 14.11.2023 представником відповідача подано клопотання (в якому визнає позов в частині стягнення 204 356,69 грн) про закриття провадження у справі, зі змісту якого слідує, що останній просить суд зменшити на 80 % заявлені позивачем до стягнення пеню, інфляційні втрати, штраф, 28 % з урахуванням наведеного відповідачем перерахунку, позов задовольнити частково стягнути з відповідача 41 397 36 грн суми основного боргу (сума боргу зменшилась в зв`язку із частковим погашенням боргу), 67 065,81 грн пені, 36 099,75 грн інфляційних втрат, 5 711, 35 грн штрафу, 54 082, 42 грн 28 % річних. В задоволенні позову в редакції викладеній позивачем у позовній заяві просить суд відмовити. Зокрема просить суд закрити провадження у справі в частині стягнення 212 000,00 грн, як відсутній предмет спору.

Крім того, 07.12.2023 представником відповідача подано клопотання, в якому останній вказує про відсутність заборгованості в частині суми основного боргу в зв`язку із її сплатою, на підтвердження чого останнім надано виписку банку АТ «Райффайзенбанк Банк» по рахунку № НОМЕР_1 з 12.10.2023 до 07.12.2023. З урахуванням чого, просить суд позов задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача 67 065,81 грн пені, 36 099,75 грн інфляційних втрат, 5 711, 35 грн штрафу, 54 082, 42 грн 28 % річних. В задоволенні позову в редакції викладеній позивачем у позовній заяві просить суд відмовити. Зокрема просить суд закрити провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу, як відсутній предмет спору.

Між ФОП Малик Н.С. (надалі - продавець/постачальник) та ТОВ «Зернофарт»» (надалі - покупець) було укладено Договір купівлі-продажу (поставки) товару на умовах 100% передоплати №442/21 від 22.07.2021.

Відповідно до п. 1.1. Договору на умовах визначених цим договором Постачальник зобов`язується поставити Покупцю у власність Товар (засоби захисту рослин, мінеральні добрива, насіння, зерно, сільськогосподарська продукція, інша продукція), а Покупець зобов`язується прийняти Товар та провести його оплату.

Згідно з п. 1.2. Договору конкретний асортимент, кількість, ціна, строки і умови поставки та оплати Товару наведені в Специфікаціях до даного Договору та/або накладних. Накладні та/або Специфікації є невід`ємною частиною даного Договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору ціна Товару встановлена по домовленості Сторін.

Умовами договору між сторонами було погоджено, що оплата за Товар здійснюється Покупцем у формі 100% передоплати, однак, в будь-якому випадку, не пізніше дня отримання Товару. Специфікацією може бути визначений інший порядок та строки проведення оплати, (при зміні валютного курсу до гривні, долар США буде перерахований на дату оплати) (п.2.2. договору).

Відповідно до п. 2.3. Договору розрахунки між сторонами здійснюються в українській валюті - гривнях в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника. Можливе проведення розрахунків шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Згідно з п. 2.4. Договору оплата здійснюється на підставі безпосередньо даного Договору чи видаткової накладної, що зазначається в призначенні платежу Покупцем. Підставою для оплати також може бути рахунок-фактури, виставлений Постачальником. Покупець вважається таким, що прострочив виконання свої зобов`язань у випадку неоплата Товару у строки, визначені цим Договором та/або Специфікацією (ями) не залежно від того, чи виставлявся Постачальником рахунок-фактури.

Відповідно до п. 2.5. Договору Покупець зобов`язується сплатити вартість Товару у строки, вказані у рахунку, а у випадку, коли рахунок не виставлявся - у день отримання Товару згідно видаткової накладної, якщо у Специфікації не вказано інше. Днем оплати вважається день зарахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника.

Згідно з п. 2.6. Договору загальна сума Договору складається із суми вартості Товару по всіх Накладних, підписаних в рамках цього Договору, які є його невід`ємною частиною.

Відповідно до п. 3.3. Договору Датою поставки продукції вважається дата підписання Сторонами видаткових накладних про поставку продукції, які становлять невід`ємну частину цього Договору.

Згідно з п. 5.2. Договору У разі прострочення виконання грошового зобов`язання по оплаті Товару більше ніж на 30 календарних днів, Покупець сплачує Постачальнику штраф у розмірі 5 % простроченої суми.

Відповідно до п. 5.3. Договору Покупець який прострочив виконання грошового зобов`язання по оплаті Товару зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 28 % процентів річних від простроченої, суми.

Відповідно до п. 5.6. Договору Пеня та штрафні санкції, визначені даним Договором нараховуються за весь час прострочення, починаючи з дня виникнення заборгованості та закінчуючи днем її погашення, без застосування обмежень, визначених ч. 6 ст. 232 ГК України

Поряд з цим, між згідно додатку №4 від 19.08.2021 до договору купівлі-продажу (поставки) товару на умовах 100% передоплати №442/21 від 22.07.2021 встановлено зобов`язання оплати товар в сумі 39 554,37 грн до 20.08.2021 (передоплата).

Згідно додатку №5 від 06.09.2021 до договору купівлі-продажу (поставки) товару на умовах 100% передоплати №442/21 від 22 липня 2021 року встановлено зобов`язання оплати товар в сумі 13 184, 79 грн до 07.09.2021.

Згідно додатку №7 до договору купівлі-продажу (поставки) товару на умовах 100% передоплати №442/21 від 22.07.2021 встановлено зобов`язання оплати товар в сумі 553 068,90 грн до 20.10.2021 (передоплата).

Як слідує з матеріалів справи, позивачем на виконання умов договору у відповідності до видаткових накладних було поставлено товар на загальну суму 605 808,06 грн, що підтверджується наступними видатковими накладними: видатковою накладною №3438 від 06.09.2021 на суму 39 554,37 грн; видатковою накладна №3439 від 06.09.2021 на суму 13 184,79 грн; видатковою накладною №3895 від 19.10.2021 на суму 108 396,90 грн; видатковою накладною №3938 від 19.10.2021 на суму 444 672,00 грн.

Поряд з цим відповідачем були здійснено часткову оплату отриманого товару в розмірі 352 410,70 грн.

Отже, відповідач здійснивши лише часткову оплату поставленого Товару та не здійснивши повного платежу в строк, встановлених в Додатках №№ 4, 5, 7 до Договору № 442/21, не здійснив належного виконання зобов`язань щодо повної та своєчасної оплати поставленого Товару, чим здійснив порушення пунктів 1.1., 2.2, 2.4 Договору № 442/21 від 22.07.2021.

Станом на момент подання даного позову заборгованість Відповідача перед Позивачем з оплати Товару, поставленого по Договору № 442/21 від 22.07.2021 становить 253 397,36 грн.

Поряд з цим судом встановлено, що станом на день розгляду справи в суді відповідачем повністю погашено суму основного боргу.

Крім того, позивачем зменшено до стягнення штрафні санкції, що відображено у відповіді на відзиві на позовну заяву, де останній просить суд стягнути з відповідача 371 003, 49 грн пені, 28 556,77 грн штраф, 180 498, 74 грн інфляційні втрати, 270 412, 11 грн 28 % річних.

Суд, розглянувши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, дійшов наступних висновків.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом України.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому, ст.12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Стаття 712 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Як встановлено судом, правовідносини між сторонами виникли на підставі Договору купівлі продажу на підставі попередньої оплати.

Норми права, які застосував суд, оцінка доказів та висновки щодо порушення, невизнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Як уже встановлено судом сума основного боргу станом на день подання позову становила 253 397,36 грн, що підтверджено матеріалами справи, водночас після подання позову до суду відповідачем було її сплачено.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акту державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Визнання боржником претензії кредитора не є способом припинення зобов`язання і не свідчить про відсутність спору; особа, претензія якої визнана боржником, вправі звернутися до господарського суду з позовом про стягнення визнаної суми коштів. Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

З огляду на вищезазначене, та факт сплати суми основного боргу після подання позову до суду, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині стягнення 253 397, 36 грн суми основного боргу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, у зв`язку з відсутністю предмету спору в даній сумі.

Предметом позову у цій справі є матеріально-правова вимога про стягнення 371 003, 49 грн пені, 28 556,77 грн штраф, 180 498, 74 грн інфляційні втрати, 270 412, 11 грн 28 % річних.

Суд зазначає, що укладений між сторонами Договір, за своєю правовою природою є договором купівлі - продажу, положення якого врегульовано главою 54 ЦК України.

У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства. Вказана норма за своїм змістом кореспондується з приписами п.1 ст.193 ГК України.

Відповідно до ч.4 ст.631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За приписами ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Як слідує з доказів з наявних матеріалів справи відповідачем порушені умови спірного договору в частині повних розрахунків за поставлений товар позивачем.

З огляду на що суд дійшов висновку, що порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині своєчасної оплати поставленого товару за період дії Договору надає право позивачу заявити вимоги про стягнення штрафних та компенсаційних нарахувань за порушення, що мали місце під час дії цього Договору.

Розглянувши вимогу позивача щодо стягнення 28 556,77 грн штрафу за Договором суд враховує таке.

У відповідності до вимог ч.1 ст.216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст.230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч.1,2 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Порушенням зобов`язання, згідно ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Згідно з п. 5.2. Договору У разі прострочення виконання грошового зобов`язання по оплаті Товару більше ніж на 30 календарних днів, Покупець сплачує Постачальнику штраф у розмірі 5 % простроченої суми.

Матеріалами справи підтверджено порушення своїх зобов`язань відповідачем.

Враховуючи наведене, вимоги по стягненні штрафу в розмірі 28 556,77 грн згідно поданого розрахунку є правомірними.

Щодо вимог про стягнення пені розрахованої в сумі 371 003,49 грн, суд дійшов таких висновків.

Пунктом 3 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до п. 5.6. Договору Пеня та штрафні санкції, визначені даним Договором нараховуються за весь час прострочення, починаючи з дня виникнення заборгованості та закінчуючи днем її погашення, без застосування обмежень, визначених ч. 6 ст. 232 ГК України

Частиною 6 ст.232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Суд враховує, що у кожному конкретному випадку господарські суди повинні належним чином проаналізувати умови укладених між сторонами договорів щодо нарахування штрафних санкцій, та встановити, чи містить відповідний пункт договору або певний термін, шляхом вказівки на подію (день сплати заборгованості, день фактичної оплати, фактичний момент оплати), або інший строк, відмінний від визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, який є меншим або більшим шести місяців (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.08.2021 у справі № 910/13575/20).

За умовами сторони домовились про те, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за даним Договором відповідно до п.6 ст.232 Господарського кодексу України, не обмежується строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов`язання, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій відповідно до ст.259 Цивільного кодексу України, продовжується до 3 (трьох) років.

Здійснивши перевірку правильності нарахування пені згідно поданого розрахунку, суд дійшов висновку про правомірність заявленого позову в межах заявлених вимог щодо стягнення 371 003,49 грн.

Розглянувши вимогу позивача стосовно заявлених 28% річних, розрахованих в сумі 270 412,11 грн та 180 98,74 грн інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив строк виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 5.3. Договору Покупець який прострочив виконання грошового зобов`язання по оплаті Товару зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 28 % процентів річних від простроченої, суми.

При розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 28 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України є правомірними та обґрунтованими, оскільки відповідають вимогам чинного законодавства України. Перевіркою правильності розрахунків судом не виявлено помилок.

Згідно з ч.1 ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 слідує, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Відтак, інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст.625 ЦК України, викладені у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, згідно яких суд з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст.625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Такими чином вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені) та відсотків річних, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) та відсотків річних таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Тобто з системного аналізу вищевказаних норм слідує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки та відсотків річних є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки та відсотків річних.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір можливого зменшення штрафних санкцій. При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та відсотків річних та розмір, до яких вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Приймаючи рішення про зменшення розміру за клопотанням представника відповідача пені, штрафу та 28% річних суд взяв до уваги такі обставини:

- відповідачем повністю виконано свої зобов`язання за Договором;

- відповідачем не допущено тривалого порушення своїх зобов`язань за Договором;

- позивачем не подано доказів, які підтверджують факт понесення збитків в зв`язку з простроченням оплати поставленого товару згідно Договору та їх розміру;

- покладення надмірного фінансового тягаря на відповідача може призвести до погіршення їх матеріального становища, що може мати наслідком їх неплатоспроможність.

Судом враховано правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного грошового зобов`язання; при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Аналогічної позиції стосовно застосування приписів ст.233 ГК України, ст.551 ЦК України дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постановах від 26.07.2018 у справі №924/1089/17, від 12.12.2018 у справі №921/110/18, від 14.01.2019 у справі №925/287/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18, Велика Палата Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

Тому суд вважає, що з урахуванням засад добросовісності, справедливості, пропорційності та розсудливості, наявні достатні правові підстави для зменшення розміру штрафу, пені та 28% річних на 50% і таким чином стягненню підлягає: штраф у розмірі 14 278,38 грн; пеня в розмірі 185 501,74 грн; 28% річних в розмірі 135 206,05 грн.

При цьому суд враховує висновки щодо застосування ст.694, 551 ЦК України та ст.233 ГК України, викладені в постанові Верховного Суду від 18.11.2021 у справі №921/395/20, щодо неправомірності зменшення судом розміру процентів за користування чужими грошовими коштами на підставі ч.1 ст.233 ГК України та ч.3 ст.551 ЦК України.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 73, 74 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно з ст. 76 ГПК України Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 ГПК України).

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 5 статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами статті 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010р. №4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч.23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України" за заявою №63566/00 суд нагадує, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява №65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява №63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; пункт 58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, хоч йому було створено усі можливості для надання заперечень, судом не виявлено на підставі наявних документів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору. З огляду на встановлене позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судового збору.

Матеріалами справи підтверджується, що за подання позовної заяви позивачем сплачено за платіжною інструкцією № 22452 від 18.09.2023 судовий збір у розмірі 17 474,91 грн.

Поряд з цим, провадження в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 253 397,36 грн було закрито, у зв`язку з відсутністю предмета спору в порядку ст. 231 ГПК України.

У відповідності до частини 2 статті 123 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Оскільки, відповідач визнав позов в частині стягнення 204 356,69 грн, тому згідно ст. 130 ГПК України суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, необхідно повернути з Державного бюджету України на користь позивача 50% судового збору із суми яка була визнана відповідачем в розмірі 1532,67 грн. (204 356,69*1,5%/2)

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору в розмірі 15 942,24 грн покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 7, 8, 13, 14, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Зернофарт" (вул. Артинова архітектора, буд. 46, офіс 15,16, м. Вінниця, Вінницький район, Вінницька обл., 21050, ідент. код 39336690) на користь Фізичної особи - підприємця Малик Надії Степанівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 185 501, 74 грн пені, 14 278,38 грн штрафу, 180 498, 74 грн інфляційних втрат, 135 206,05 грн 28 % річних, 15 942, 24 грн витрат на сплату судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. Закрити провадження у справі в частині стягнення 253 397, 36 грн на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, у зв`язку з відсутністю предмету спору в даній сумі.

5. В решті позову відмовити.

6. Повернути Фізичній особі - підприємцю Малик Надії Степанівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) з Державного бюджету України 1 532,67 грн судового збору, відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 р. № 3674-VI (із змінами та доповненнями), що сплачений згідно платіжної інструкції № 22452 від 18.09.2023 в загальній сумі 17 474,91 грн. Оригінал платіжної інструкції № 22452 від 18.09.2023 знаходиться в матеріалах справи № 902/1232/23.

7. Згідно з приписами ч.1 ст.241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

8. Відповідно до положень ч.1 ст.256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

9. Примірник повного судового рішення надіслати учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення та на електронні адреси: та на електронні адреси: позивача - ; відповідача - .

Повне рішення складено 15 грудня 2023 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (АДРЕСА_1)

3 - відповідачу (вул. Артинова архітектора, буд. 46, офіс 15,16, м. Вінниця, Вінницький район, Вінницька обл., 21050)