ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2023 року Справа № 902/599/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. , суддя Філіпова Т.Л.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду Вінницької області від 12 вересня 2023 року, повний текст судового рішення складено 22 вересня 2023 року по справі №902/599/23 (суддя Нешик О.С.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

до Фізичної особи-підприємця Чапалюка Сергія Васильовича

про стягнення 9097 грн 81 коп. заборгованості за договором поставки

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" (надалі Позивач) звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Чапалюка Сергія Васильовича (надалі Відповідач) 7405 грн 48 коп. пені, 192 грн коп. грн - 3% річних та 1500 грн - суми, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів.

В обґрунтування позову Позивач посилається на те, що між Позивачем та Відповідачем 29 вересня 2022 року укладено договір поставки №01/00161-22 (надалі - Договір; а.с. 20-22) за умовами якого Позивач зобов`язався передати у власність Відповідача товар, а Відповідач зобов`язався прийняти такий товар (вивезти з місця розміщення) та сплатити його вартість. За доводами Позивача, в порушення умов Договору, Відповідач свої зобов`язання стосовно оплати та вивезення товару не виконав, а тому Позивач звернувся із цим позовом до суду.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 12 вересня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто із Відповідача на користь Позивача 435 грн 62 коп. пені, 19 грн 23 коп. 3% річних, 1500 грн інфляційних втрат. Покладено на Відповідача 1784 грн 41 коп. судових витрат на сплату судового збору. В позові в частині стягнення 6969 грн 86 коп. пені та 173 грн 10 коп. 3% річних відмовлено.

Приймаючи дане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідач є таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань щодо оплати Товару з 5 жовтня 2022 року, а також є таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань в частині вивезення Товару з 1 листопада 2022 року. З огляду на наведене, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що порушення Відповідачем своїх зобов`язань в частині своєчасної оплати та вивезення Товару за період дії Договору надає право Позивачу заявити вимоги про стягнення штрафних та компенсаційних нарахувань за порушення, що мали місце під час дії цього Договору.

При стягненні пені місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що до спірних правовідносин застосовуються положення Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, згідно зі статтею 3 якого: розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Здійснивши перевірку правильності нарахування штрафних санкцій, не виходячи за межі періоду, визначеного позивачем, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність заявленого позову в межах заявлених вимог щодо стягнення 4356 грн 02 коп пені з огляду на що в задоволенні позову стосовно стягнення 3049 грн 28 коп пені судом відмовлено.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказав, що здійснивши перевірку правильності компенсаційних нарахувань, не виходячи за межі періоду, визначеного Позивачем, вбачається правомірність заявленого позову в межах заявлених вимог щодо стягнення 192 грн 33 коп. - 3% річних та 1500 грн - суми, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що вирішуючи питання стосовно доцільності стягнення в повному обсязі з Відповідача 4356 грн пені, 192 грн 33 коп. - 3% річних та 1500, грн - суми, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів, суд вважає необхідним надати оцінку факту перерахування останнім на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська універсальна біржа" 5947 грн 37 коп. гарантійного внеску.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що враховує висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування статті 625 Цивільного кодексу України, викладені у постанові від 18 березня 2020 року в справі №902/417/18, згідно яких суд з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

З даного судом першої інстанції зроблено висновок про те, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені) та відсотків річних, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) та відсотків річних таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення.

Суд при цьому констатував, що зараховані на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська універсальна біржа" кошти гарантійного внеску в розмірі 5947 грн 37 коп. (в силу своєї правової природи та призначення) зменшили негативні наслідки, які настали в зв`язку з допущеним Відповідачем порушенням Договору, в зв`якзу з чим місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення заявлених до стягнення у справі неустойки та відсотків річних.

Місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні вказав, що з урахуванням засад добросовісності, справедливості, пропорційності та розсудливості, наявні достатні правові підстави для зменшення розміру пені та 3% річних на 90% і таким чином стягненню підлягає: пеня в розмірі 435 грн 62 коп; 3% річних в розмірі 19 грн 23 коп..

Не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу (а.с. 89-93), в якій з підстав, висвітлених у ній, просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області та прийняти нове, яким стягнути з Відповідача на користь Позивача 192 грн 33 коп. 3% річних, 7405 грн 48 коп. пені.

Зокрема, мотивуючи апеляційну скаргу, Позивач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що згідно частини 2 статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості. Позивач вказує, що згідно пункту 1.1 Статуту, Позивач є юридичною особою, що утворено як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються у державній власності, то відповідно до частини 2 статті 22 Господарського кодексу України, Позивач є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки

На переконання Позивача ним правильно нарахувано пеню за порушення строку вивезення товару у розмірі 0,5% від ціни несвоєчасно вивезеного товару за кожен день поставки у відповідності до умов Договору та чинного законодавства, а судом першої інстанції не вірно застосовано обмеження у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України встановлене Закону України "Про відповідальність за несвоєчасніе виконання грошових зобов`язань»

Позивач в апеляційній скарзі зауважує, що висновок Великої палати Верховного Суду, щодо можливого зменшення річних відсотків, стосувався випадку коли відбулось договірне збільшення 3% річних до 40% річних протягом дев`яноста днів та навіть 96% річних після закінчення дев`яноста днів до повної оплати. А сам розмір штрафних санкцій з річними майже двічі перевищував суму боргу на яку вони нараховувались. Позивач наголосив, що у випадку позову по справі №902/599/23 Позивач нарахував річні чітко у відповідності встановленому Законодавством розміру - 3% річних (стаття 625 ЦКУ), з огляду на що вважає, що не порушив принципи розумності, справедливості та пропорційності.

Апелянт зазначає про те, що Відповідач не заявляв клопотання про зменшення пені та 3% річних і не посилався на наявність будь-яких виняткових обставин. Сплата Відповідачем гарантійного внеску як одного з способів забезпечення виконання зобов`язання не є встановленою законодавством підставою для зменшення розміру пені передбаченої умовами Договору та 3% річних передбачених статтею 625 ЦК України.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 1 листопада 2023 року по справі №902/599/23 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Позивача та запропоновано Відповідачу в строк протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали надати до відділу канцелярії та документообігу суду відзив на апеляційну скаргу з доказами його надсилання Відповідачу (а.с. 109).

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 270 ГПК України: у суду апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Згідно частини 2 статті 270 ГПК України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Частиною 3 статті 270 ГПК України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

В силу дії частини 10 статті 270 ГПК України: апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини 13 статті 8 ГПК України: розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Разом з тим, суд констатує, що види справ, що не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження визначені в частині 4 статті 247 ГПК України.

Суд констатує, що дана справа № 902/599/23 не підпадає під дані винятки.

Водночас, суд констатує, що згідно статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік", з 1 січня 2023 року встановлено прожитковий мінімуму на одну працездатну особу в розмірі 2684 грн Відтак, максимальна ціна позову, що підлягає під дію частини 10 статті 270 ГПК України складає 268400 грн 00 коп. (що є більшою сумою, ніж сума позовних вимог в даній справі).

З огляду на вищевказане, колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 10 статті 270 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно, ухвалою суду від 1 листопада 2023 року повідомлено сторін про те, що розгляд справи №902/599/23 проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 2 січня 2023 року включно.

Відтак, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу Позивача слід задоволити, оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

При цьому, суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Відповідно до протоколу електронного аукціону №BSE001-UA-354 від 18 вересня 2022 року (а.с.52), Відповідача визнано переможцем електронного аукціону, організованого Позивачем, з купівлі обладнання, що непридатне до подальшого використання за ціною 60000 грн. В цьому ж протоколі визначено, що розмір гарантійного внеску становить 5947 грн 37 коп.

29 вересня 2022 року між Позивачем та Відповідачем укладено Договір (а.с.20-22). відповідно до пункту 1.1 якого, Позивач зобов`язався передати у власність Відповідача вторинну сировину, а Відповідач зобов`язався прийняти Товар та сплатити його вартість Позивачу.

У відповідності до пункту 1.2 Договору, під Товаром Сторони розуміють вторинну сировину (обладнання б/в, що не придатне для подальшого використання) за номенклатурою та кількістю згідно Додатку № 1 до Договору, що утворилися в результаті здійснення операційної діяльності, поточних (капітальних) ремонтів, реконструкції та/або модернізації об`єктів, капітального будівництва тощо, та обліковуються на балансі Позивача.

Відповідно до пункту 2.2 Договору, ціна Договору становить 60000 грн, у тому числі ПДВ 10000 грн.

Як визначено пунктом 3.1 Договору, оплата за Договором здійснюється в безготівковому порядку, шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України з поточного рахунку Відповідача на поточний рахунок Позивача.

В силу дії пункту 3.2 Договору, Відповідач здійснює оплату у розмірі 100% від ціни Договору протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати укладення Договору за реквізитами, вказаними у Договорі.

Розділом 4 Договору визначено такі умови поставки Товару: поставка Товару здійснюється на умовах EXW згідно з Міжнародними правилами "Інкотермс" (редакція 2010 року); Відповідач вивозить Товар з місця його розміщення, окремими партіями за свій рахунок; передача Відповідачу права власності на Товар проводиться за умови здійснення ним оплати згідно з умовами Договору, на підставі видаткових накладних, які підписуються уповноваженими представниками Сторін. Вантажовідправником за цим Договором є балансоутримувач Товару - Позивач; кожне відвантаження оформляється відповідним пакетом документів, а саме: видаткова накладна; Товарно транспортна накладна; для отримання Товару уповноважена особа Відповідача повинна надати Позивачу/Вантажовідправнику належним чином оформлену довіреність; датою поставки Товару є дата підписання Сторонами видаткової накладної. Право власності на Товар, ризик випадкового знищення та пошкодження Товару переходить до Відповідача в момент підписання Сторонами видаткової накладної.

Згідно з пунктами 6.2, 6.3 Договору, за порушення строків оплати Відповідач сплачує Позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент нарахування пені, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. У разі порушення строку вивезення Товару Відповідач сплачує Позивачу пеню з розмірі 0,5% від ціни несвоєчасно вивезеного Товару за кожен день затримки його вивезення.

Відповідно до пунктів 8.1, 8.2 Договору, Відповідач зобов`язався вивезти Товар протягом 30 календарних днів з моменту підписання Договору. Цей Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 31 грудня 2022 року.

За умовами пункту 10.2 Договору у випадку прострочення оплати Відповідачем, Позивач має право розірвати Договір в односторонньому порядку, надіславши Відповідача повідомлення про розірвання Договору.

Додатком до Договору №1 є Специфікація (а.с.23) відповідно до якої вартість Товару становить 60000 грн з врахуванням ПДВ. Цим же додатком визначено місцезнаходження Товару.

7 листопада 2022 року Позивач звернувся до Відповідача із листом "про розірвання договору" №01/48609 від 3 листопада 2022 року (а.с.24), де повідомив Відповідача про розірвання Договору на підставі пункту 10.2 Договору у зв`язку із невиконанням Відповідачем своїх зобов`язань.

Також в матеріалах справи наявний лист Позивача до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська універсальна біржа" без номеру та дати, в якому Позивач повідомив про прийняття рішення про дискваліфікацію переможця аукціону №BSE001-UA-354 - Відповідача у зв`язку з невиконанням ним своїх зобов`язань за Договором. Цим же листом Позивач з посиланням на пункт 9.9 Регламенту роботи електронної торгової системи Prozorro. Продажі ЦБД2 щодо проведення електронних аукціонів з продажу/надання в оренду майна (активів)/передачі права (Регламент ЕТС), затвердженого наказом ДП "Прозорро. Продажі" №8 від 9 липня 2018 року (надалі за текстом - Регламент), просив перерахувати гарантійний внесок, внесений Відповідачем, на розрахунковий рахунок Позивача.

Відповідно до платіжного доручення №1763 від 1 листопада 2022 року (а.с.73) Відповідачем перераховано на рахунок Позивача 5947 грн 37 коп. гарантійного внеску.

Невиконання Відповідачем умов Договору щодо отримання товару стала підставою для звернення Позивача до суду, з метою захисту порушеного, на думку Позивача, права, з позовом про стягнення з Відповідача 7405 грн 48 коп. пені; 192 грн коп. грн - 3% річних та 1500 грн - суми, на яку збільшилась заборгованість внаслідок інфляційних процесів.

Надаючи правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.

Укладений між сторонами Договір, за своєю правовою природою є договором поставки, положення якого врегульовано главою 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За правилами статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства. Вказана норма за своїм змістом кореспондується з приписами пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в розмірі 1500 грн, то колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 25 ГПК України, передбачено, що апеляційні господарські суди переглядають в апеляційному порядку судові рішення місцевих господарських судів, які знаходяться у межах відповідного апеляційного округу (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного господарського суду).

Колегія суддів констатує, що статтею 269 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї; суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З урахуванням меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, визначених статтею 269 ГПК України, апеляційний господарський суд здійснює перегляд справи за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом апеляційного оскарження та, відповідно, апеляційного розгляду у даній справі є рішення місцевого господарського суду в частині стягненя пені та 3% річних.

В той же час, колегія суддів зазначає, що Позивач в своїй апеляційній скарзі не оспорює рішення в частині стягнення інфляційних втрат, що відповідно до норм процесуального права, а саме діючи в правовому полі статті 269 ГПК України, зважаючи на відсутність порушення норм процесуального права не є підставою для перегляду законності рішення в цій частині.

З поданої Відповідачем апеляційної скарги, вбачається заперечення щодо застосування до спірних правовідносин Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань (згідно зі статтею 3 якого: розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня) на підставі якого здійснено перерахунок пені, з приводу чого апеляційний господарський суд зауважує таке.

В позовній заяві Позивач просить стягнути з Відповідача 7405 грн 48 коп. пені (нарахованої за порушення строків оплати за період з 7 жовтня 2022 року до 14 листопада 2022 року в розмірі 3205 грн 48 коп. та строку вивезення товару за період з 1 листопада 2022 року до 14 листопада 2022 року в розмірі 4200 грн).

У відповідності до вимог частини 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

В силу дії статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частин 1,2 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з пунктами 6.2, 6.3. Договору за порушення строків оплати Відповідач сплачує Позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент нарахування пені, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. У разі порушення строку вивезення Товару Відповідач сплачує Позивачу пеню з розмірі 0,5% від ціни несвоєчасно вивезеного Товару за кожен день затримки його вивезення.

Як вбачається з поданої позовної заяви, Позивач нараховує та просить суд стягнути з Відповідача пеню на підставі статті 231 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

· за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

· за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

При цьому слід взяти до уваги, що дані санкції можуть бути застосовані за наявності двох умов: вони підлягають застосуванню у разі скоєння господарського правопорушення, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або якщо порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або якщо виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту; вони підлягають застосуванню тільки за два види правопорушень, а саме: за порушення умов зобов`язання щодо якості товарів (робіт, послуг) і за порушення строків виконання зобов`язання.

Крім того, Позивач згідно пункту 1.1 Статуту є юридичною особою, що утворено як акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються у державній власності, відтак, відповідно до частини 2 статті 22 Господарського кодексу України Позивач є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки.

Відтак, Позивач діючи в правовому полі визначеному частиною 2 статтею 231 Господарського процесуального кодексу України здійснив нарахування пені за порушення строку вивезення товару у розмірі 0,5% від ціни несвоєчасно вивезеного товару за кожен день поставки у відповідності до умов Договору та чинного Законодавства, а відтак суд першої інстанції не вірно застосовано обмеження у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, встановлене Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", адже зменшення даного виду санкцій не допускається.

В той же час, колегія суддів, дослідивши розрахунок, поданий Позивачем (а.с. 2), здійснив власний розрахунок за допомогою Системи комплексного інформаційного забезпечення ЛІГА:ЗАКОН ENTERPRISE встановила, що розрахунок пені, поданий Позивачем є вірним та арифметично правильним.

Відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд задоволює позовні вимоги в частині стягнення пені та стягує з Відповідача 7405 грн 48 коп. пені.

Приймаючи таке рішення Північно-західний апеляційний господарський суд скасовує рішення місцевого господарського суду про часткове задоволення позову в частині стягнення пені та ухвалює нове рішення, яким стягує з Відповідача 7405 грн 48 коп. пені.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення 3% річних в розмірі 192 грн 33 коп., то колегія суддів зазначає наступне.

За статтею 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В той же час, місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Відповідно місцевий господарський суд вважав справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям, обмежити загальний розмір 3% річних заявлених до стягнення в сумі 192 грн 33 коп. на 90% до суми 19 грн 23 коп.

При цьому місцевий господарський суд зменшуючи розмір 3 % річних, як на правову підставу таких дій, покликався на пункт 8.38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18.

В той же час, колегія суддів дослідивши дані доводи місцевого господарського суду та постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18, на позицію котрої в оскаржуваному рішенні покликається місцевий господарський суд, зазначає, що у постанові від 18 березня 2020 року по справі №902/417/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Слід зазначити, що у межах справи №902/417/18 судами було встановлено, що умовами укладеного між сторонами договору поставки було встановлено сплату боржником 40% річних від несплаченої вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та 96% відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу суду першої інстанції на те, що зменшуючи розмір річних Велика Палата Верховного Суду в даній постанові не робила розмір річних меншим від розміру, встановленого статтею 625 Цивільного кодексу України.

При цьому ВП ВС вказала на можливість такого застосування зменшення виключно з диспозицій того, що розмір річних (у справі на котру покликався суд першої інстанції) значно перевищував розмір, визначений чинним Законодавством.

В той же час в даній справі Позивачем застосовується (нараховується) 3% річних, тобто саме такий розмір як передбачено статтею 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно колегія суддів констатує що місцевим господарським судом було вирвано із контексту постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18 її пункт 8.38, не досліджуючи при цьому всього змісту даної правової позиції наведеної у постанові Великої Палати Верховного Суду, в зв`язку з чим помилково прийшов до висновку, що аналогічний правовий висновок міститься у даній постанові ВПВС.

Крім того колегія суддів зазначає, що аналіз статті 625 ЦК України вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання (окрім випадку, описаного у постанові Великої Палати Верховного суду від 18 березня 2020 року №902/417/18).

Відповідно, колегія суддів констатує, що право на зменшення процентів річних кореспондується із принципів розумності, справедливості та пропорційності та явності відповідних умов, тобто коли розмір річних значно перевищує розмір інших штрафних санкції та суму боргу, водночас в даному випадку мова не йде саме про стягнення 3% річних, розмір який і визначений диспозицією статті 625 Цивільного кодексу України.

Водночас суд апеляційної інстанції констатує правильність розрахунку Позивачем, заявлених до стягнення сум 3% річних, відповідно здійснивши перевірку їх нарахування.

Саме тому враховуючи те, що Позивачем здійснено нарахування річних виходячи із розміру 3 % річних, тобто найнижчої межі визначеної статтею 625 Цивільного кодексу України, в розрізі існування прострочення сплати Відповідачем за отриманий природний газ, колегія суддів перевіривши розрахунок 3% річних за допомогою програми "ЛІГА.ЗАКОН" встановила, що стягнення 3 % річних є підставним та арифметично вірними в розмірі 192 грн 33 коп., а тому суд апеляційної інстанції задоволює позов в цій частині та стягує з Відповідача 192 грн 33 коп. 3 % річних.

Відповідно приймаючи таке рішення, апеляційний господарський суд скасовує судове рішення в частині зменшення 3 % річних на 90 % від суми 192 грн 33 коп. до суми 19 грн 23 коп., приймаючи в цій частині нове рішення про повне задоволення позовних вимог щодо стягненні 3% річних в сумі 192 грн 33 коп..

Що ж стосується доводів апеляційної скарги Позивача щодо помилковості висновку суду стосовно зменшення пені, то колегія суду зважає на таке.

Правовідносини із застосування неустойки (штрафних санкцій) за невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання, правила її застосування, умови зменшення її розміру врегульовані положеннями Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Неустойка має подвійну правову природу - є одночасно способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Водночас застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За частиною другою статті 233 Господарського кодексу України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Подібні норми також містить частина третя статті 551 Цивільного кодексу України, яка визначає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України надають суду право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Тобто зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 Цивільного кодексу України), господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

В той же час, згідно частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

За змістом пункту 6 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, однією із основних засад (принципів) господарського судочинства є пропрційність.

Аналіз нарм статті 2 Господарського процесуального кодексу України, статтей 233 Господарського кодексу України та 551 Цивільного кодексу України, вказує не лише на те, що суд вправі скористатися наданим йому Законодавством прав щодо зменшення пені, але й вказує на обов`язок суду здійснювати відповідне зменшення у разі, коли пред`явлені суми штрафних санкцій не відповідають принципу справедливості та відповідно у разі їх задоволення у повному обсязі поставлять під сумнів виконання завдань господарського судочинства (яке превелює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі), а саме справедливе вирішення судом спору.

Відповідно, суд апеляціної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд не наділений правом зменшувати розмір пені (штрафних санкцій) без наявності поданого однією з сторін клопотання, адже таке право виникає у суду саме у випадку, коли не вчинення судом такого зменшення порушить принцип пропорційності та призведе до несправедливого вирішення судом спору (схожі висновки наведені і в постанові ВПВС від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц).

Поряд з тим беручи до уваги суму пені, котру просить стягнути Позивач в даній справі, суд апеляційної інстанції констатував, що з огляду на її незначний розмір в даному випадку неможливо говорити про непропорційність та несправедливість вирішення судом спору в разі їх задоволення (з огляду на наявність порушення, за котрого стягнення даної суми є підставною).

При цьому, апеляційний господарський суд констатує і те, що у вирішенні судом про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суду належить брати також до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання. При цьому вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Отже, для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 Цивільного кодексу України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем в статті 3 Цивільного кодексу України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Главою 24 Господарського кодексу України визначені загальні засади відповідальності учасників господарських відносин та врегульовано їх таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування і господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Отже, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Зі змісту судового рішення, вбачається зменшення розміру неустойки на 90% про те, колегія суду зазначає, що зменшення розміру штрафних санкцій на 90 % фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів.

В той же час, колегія суду наголошує на факті того, що Позивач є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки і розмір штрафних санкцій встановлений частиною другою статті 231 Господарського кодексу України, не підлягає до зменшення із застосуванням статті 551 Цивільного кодексу України, чи статті 233 Господарського кодексу України.

Відповідно, колегія суду вважає безпідставним зменшення пені (як вище в даній постанові зменшення 3% річних) на 90%, вчинене місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні, та критично оцінює покликання на правову позицію, наведену в постанові Великої Палати Верховного суду від 18 березня 2020 року №902/417/18 (котра обумовлює питання зменшення річних та інфляційних, що пред`явленні до стягнення в розмірах, котрі значно перевищують розмір, визначений Законом (як виключну обставину) та не обумовлює зменшення їх розміру нижче розміру визначеного Законом).

Відтак, колегія суду скасовує судове рішення в частині зменшення пені на 90 % .

Поряд з тим, приймаючи таке рішення Північно-західний апеляційний господарський суд скасовує рішення місцевого господарського суду, в частині стягнення пені та річних, приймаючи нове рішення про задоволення позову в цій частині.

З огляду на усе вищевказане у даній постанові, Північно-західний апеляційний господарський суд, вважає подану Позивачем апеляційну скаргу підставною та обгрунтованою.

Згідно частини 1 статті 269 ГПК України: суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Водночас, Північно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку про неповне з`ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, що в силу дії пунктів 1, 2 та 3 частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування оспорюваного рішення на підставі пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України.

Судові витрати, в силу дії приписів статті 129 ГПК України, за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги, суд покладає на Відповідача.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду Вінницької області від 12 вересня 2023 року в справі №902/599/23 - задоволити.

2. Рішення Господарського суду Вінницької області від 12 вересня 2023 року в справі №902/599/23 - скасувати в частині відмови в стягненні 6969 грн 86 коп. пені та 173 грн 10 коп. 3% річних та змінити в частині розподілу судових витрат, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

"1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Чапалюка Сергія Васильовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (01032, м.Київ, вул.С.Петлюри, буд.25; ідентифікаційний код: 00100227) 7405 грн 48 коп. пені; 192 грн 33 коп. 3% річних, 1500 грн інфляційних втрат, 2684 грн відшкодування витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви."

3. В решті рішення Господарського суду Вінницької області залишити без змін.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Чапалюка Сергія Васильовича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (01032, м.Київ, вул.С.Петлюри, буд.25; ідентифікаційний код: 00100227) 4026 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

5. Господарському суду Вінницької області видати відповідні накази.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

7. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.

8. Справу №902/599/23 повернути Господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.