ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2023 р. Справа№ 927/479/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пантелієнка В.О.

суддів: Остапенка О.М.

Сотнікова С.В.

секретар судового засідання Нечасний О.Л.

за участю представників:

від позивача - Жуков Д.О. ордер АІ №1254085 від 19.07.2022р.;

від відповідача - Аніщенко О.Г. ордер СВ №1038451 від 01.10.2022р. (за відеозв`язком),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Приватного підприємства (далі - ПП) "Грівас" та Приватного підприємства виробничо-комерційної фірми (далі - ППВКФ) "Техно-Т"

на рішення господарського суду Чернігівської області від 21.09.2022р.

(повний текст складено 03.10.2022р.)

у справі №927/479/22 (суддя Шморгун В.В.)

за позовом ПП "Грівас"

до ППВКФ "Техно-Т"

про зобов`язання вчинити дії та стягнення 390 000 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 21.09.2022р. у справі №927/479/22 закрито провадження у справі в частині зобов`язання ППВКФ "Техно-Т" з моменту набрання рішенням суду законної сили видалити з сайту https://techno-t.net.ua/ текст наступного змісту усіма мовами: «Організація виробництва пінобетонних/газобетонних блоків не є автомобільним методом виробництва. Пропонуємо Вашій увазі виробничу лінію конвейєрного типу з механізованим завантаженням компонентів. Виробництво пінобетонних/газобетонних блоків здійснюється за різальною технологією із застосуванням двопортального комплесу для різання пінобетону. Специфікація виробничої лінії розрахована на представників малого та середнього бізнесу бажаючих налагодити виробництво пінобетонних/газобетонних блоків продуктивністю від 40 м3 за зміну, до 120 м3 за суттю при організації виробничого процесу в три зміни. Склад виробничої лінії розрахований на подальшу модернізацію до лінії «конвейєрного типу» з автоматичним дозуванням «компонентів». За потреби, з найменшими витратами можлива поетапна модернізація лінії та автоматизація виробництва зі збільшенням продуктивності до 150 м3 пінобетонної/газобетонної продукції»; ілюстрації (графічні зображення), що розташовані під словами «Вид зверху» та «Вид збоку»; відмовлено у решті позову; стягнуто з ППВКФ "Техно-Т" на користь ПП «Грівас» 10 864,29 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

12.10.2022р. ПП «Грівас» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Чернігівської області від 21.09.2022р. у справі №927/479/22, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити: зобов`язати ППВКФ "Техно-Т" з моменту набрання рішенням суду законної сили опублікувати на сайті https://techno-t.net.ua/ інформацію про факт протиправного використання об`єктів права інтелектуальної власності ПП «Грівас» та повний текст рішення суду у даній справі; стягнути з ППВКФ "Техно-Т" на користь ПП «Грівас» компенсацію за незаконне використання об`єктів права інтелектуальної власності з розрахунку по 10 мінімальних заробітних плат за кожен об`єкт (4 ілюстрації та текст), що становить 5*10*65 000 = 325 000 грн.; стягнути з ППВКФ "Техно-Т" на користь ПП «Грівас» компенсацію моральної шкоди діловій репутації в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, що становить: 10*6500 = 65 000 грн.; стягнути з ППВКФ "Техно-Т" на користь ПП «Грівас» судові витрати, що складаються з судового збору за розгляд спору в місцевому господарському суді - 10 812 грн., витрат на професійну правничу допомогу - 48 600 грн., судового збору за розгляд справи в апеляційному господарському суді - 12 496, 50 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПП «Грівас» на рішення господарського суду Чернігівської області від 21.09.2022р. у справі №927/479/22; призначено розгляд справи №927/479/22.

01.11.2022р. ППВКФ «Техно-Т» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Чернігівської області від 21.09.2022р. у справі №927/479/22, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині стягнення з ППВКФ «Техно-Т» на користь ПП «Грівас» 10 864,29 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ППВКФ «Техно-Т» на рішення господарського суду Чернігівської області від 21.09.2022р. у справі №927/479/22; апеляційні скарги ПП «Грівас», ППВКФ «Техно-Т» на рішення господарського суду Чернігівської області від 21.09.2022р. у справі №927/479/22 розглядати спільно об`єднавши в одне апеляційне провадження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.03.2023р. відкладено розгляд справи №927/479/22; запропоновано учасникам справи надати перелік питань, які можуть бути поставлені на вирішення судової експертизи об`єктів інтелектуальної власності у даній справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2023р. призначено у справі №927/479/22 судову економічну у сфері інтелектуальної власності експертизу, проведення якої доручено Науково-дослідному центру судової експертизи у сфері інформаційних технологій та інтелектуальної власності Міністерства юстиції України; провадження у справі №927/479/22 на час проведення експертизи та до отримання висновку експертів зупинено та вирішено інші процедурні питання.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023р. апеляційні скарги ПП «Грівас» та ППВКФ «Техно-Т» на рішення господарського суду Чернігівської області від 21.09.2022р. у справі №927/479/22 прийнято до свого провадження колегією суддів в іншому складі суду; поновлено апеляційне провадження у справі №927/479/22; розгляд апеляційних скарг призначено на 18.12.2023р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.12.2023р. клопотання представника ППВКФ "Техно-Т" про участь у судовому засіданні, призначеного на 18.12.2023р. о 14:30 год., в режимі відеоконференції задоволено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.12.2023р. апеляційні скарги ПП «Грівас» та ППВКФ «Техно-Т» на рішення господарського суду Чернігівської області від 21.09.2022р. у справі №927/479/22 прийнято до свого провадження колегією суддів в іншому складі суду.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

ПП "Грівас" звернулось до місцевого суду з позовом до ППВКФ фірми "Техно-Т", у якому позивач просив суд зобов`язати ППВКФ "Техно-Т" з моменту набрання рішенням суду законної сили видалити з сайту https://techno-t.net.ua/ текст наступного змісту усіма мовами: "Організація виробництва пінобетонних/газобетонних блоків не є автомобільним методом виробництва. Пропонуємо Вашій увазі виробничу лінію конвейєрного типу з механізованим завантаженням компонентів. Виробництво пінобетонних/газобетонних блоків здійснюється за різальною технологією із застосуванням двопортального комплесу для різання пінобетону. Специфікація виробничої лінії розрахована на представників малого та середнього бізнесу бажаючих налагодити виробництво пінобетонних/газобетонних блоків продуктивністю від 40 м3 за зміну, до 120 м3 за суттю при організації виробничого процесу в три зміни. Склад виробничої лінії розрахований на подальшу модернізацію до лінії "конвейєрного типу" з автоматичним дозуванням "компонентів". За потреби, з найменшими витратами можлива поетапна модернізація лінії та автоматизація виробництва зі збільшенням продуктивності до 150 м3 пінобетонної/газобетонної продукції"; ілюстрації (графічні зображення), що розташовані під словами "Вид зверху" та "Вид збоку"; зобов`язати ППВКФ "Техно-Т" з моменту набрання рішенням суду законної сили опублікувати на сайті https://techno-t.net.ua/ інформацію про факт протиправного використання об`єктів права інтелектуальної власності ПП "Грівас" та повний текст рішення суду у даній справі; стягнути з ППВКФ "Техно-Т" на користь ПП "Грівас" компенсацію за незаконне використання об`єктів права інтелектуальної власності у розмірі 325 000,00 грн.; стягнути з ППВКФ "Техно-Т" на користь ПП "Грівас" компенсацію моральної шкоди діловій репутації у розмірі 65 000,00 грн.

Ухвалою господарського суду Чернігівської області від 25.07.2022р. було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач на своєму веб-сайті http://grivas.ua розмістив інформацію про його продукцію, а саме лінію для виробництва газобетону/пінобетону "Стандарт плюс" (текст та графічні зображення), яка була розроблена у 2013 році. У червні 2022 року позивач виявив, що відповідач на своєму веб-сайті https://techno-t.net.ua розмістив зображення (опис та ілюстрації) лінії з виробництва пінобетонних/газобетонних блоків (ЛППІГ-30), які є тотожними з каталогом позивача, без дозволу останнього, чим порушив його права. У зв`язку з цим, позивач просив суд зобов`язати відповідача припинити використання об`єктів права його інтелектуальної власності шляхом вилучення з сайту ілюстрації лінії з виробництва пінобетонних/газобетонних блоків (ЛППІГ-30) та текстового опису, а також стягнути з відповідача компенсацію за незаконне використання об`єктів інтелектуальної власності з розрахунку 10 мінімальних заробітних плат за кожен об`єкт та моральну шкоду за порушення ділової репутації у розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Відповідач заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні з таких підстав: відповідач не використовував на своєму веб-сайті https://techno-t.net.ua у рекламних матеріалах щодо продукції, виробником якої є ППВКФ "Техно-Т", знак для товарів і послуг позивача; позивач не має свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір - рекламні матеріали (каталог) продукції.

Таким чином, відповідач вважав, що рекламні продукції позивача, що розміщені на інтернет-сайті і містять загальний опис такої продукції, які полягають в описі загального технічного призначення продукції, технічних характеристик продукції, загальне (неоригінальне) зображення, не є твором і об`єктом інтелектуальної власності за визначенням Закону України "Про авторське право і суміжні права", оскільки не мають критеріїв творчості як однієї з основних ознак, яка дозволяє виокремлювати рекламу як об`єкт авторського права від інших повідомлень, в тому числі й рекламного характеру.

Крім того, відповідач зазначав, що позивачем не доведено, що опис та ілюстрації продукції, розміщеної на сайті позивача та відповідача є настільки тотожними або схожими, що їх можна сплутати.

З матеріалів справи вбачається, що основним видом діяльності ПП "Грівас" є виробництво машин і устаткування для добувної промисловості та будівництва (а.с.17-18), та власником знаку для товарів і послуг "Грівас" на підставі виданого Державною службою інтелектуальної власності свідоцтва №190671 від 10.09.2014р. (а.с.17-27).

Основним видом діяльності ППВКФ "Техно-Т" є виробництво машин і устаткування для виготовлення харчових продуктів і напоїв, перероблення тютюну (а.с.51-52).

Як зазначав позивач у позовній заяві, він є виробником лінії для виробництва газобетону/пінобетону "Стандарт плюс", інформацію про яку розмістив на своєму веб-сайті http://grivas.ua у вигляді файлу у форматі .pdf, що складається з 14 сторінок тексту та графічних зображень.

За твердженнями позивача, вказане обладнання було розроблено у 2013 році, що підтверджується технічними умовами ТУ У 28.9-1:2013.

Позивачем було надано місцевому суду титульну сторінку з технічних умов устаткування для виготовлення блоків із ніздрюватих бетонів ТУ У 28.9-1:2013, чинних з 11.09.2013р. (а.с.43); сертифікати про походження товару №GE67402F 177 від 20.07.2016р., №GE67402F 185 від 25.07.2016р., №GE67402F 186 від 25.07.2016р. (а.с. 12-16). У цих сертифікатах вказано наступні відомості: видані в Україні для надання у Грузії; найменування вантажовідправника та вантажоодержувача, їх адреси; опис товарів; висновок експерта №НК-8 від 14.06.2017р., складений за результатами експертизи, завданням якої було визначити коди товарів, відповідно до наведеного переліку, згідно УКТ ЗЕД в редакції Митного тарифу України та країну його походження (а.с.44-49).

Ці документи не містять зазначення того, що зазначені у них товари є складовими лінії для виробництва газобетону/пінобетону.

Як стверджував представник позивача, вказані сертифікати та висновок експерта підтверджують, що лінія для виробництва газобетону/пінобетону вже вироблялась ПП "Грівас" у 2016-2017 роках.

Також позивач зазначав, що у подальшому дане обладнання було модифіковано і у 2017 році його опис завантажено на сайт ПП "Грівас", що підтверджується актом №ОУ-000064 здачі-приймання робіт з ТОВ "Фонбренд".

Відповідно до акту №ОУ-000064 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.09.2017р. ТОВ "Фонбренд" надало ПП "Грівас" контент-послуги загальною вартістю 14 280,00 грн. (а.с.50).

01.10.2018р. ПП "Грівас" склав технічний опис лінії для виробництва пінобетонних блоків "Стандарт Плюс", волокна армуючого (фібри поліпропиленової), протеїнового піноутворювача (а.с.42).

16.07.2022р. представник позивача - адвокат Жуков Д. О. склав протокол огляду веб-сторінки https://techno-t.net.ua, у якому міститься інформація про обладнання - лінію з виробництва пінобетонних блоків/газобетонних блоків (ЛППІГ-30) (опис та зображення), що розміщені на вказаній веб-сторінці. Також в протоколі огляду зазначено, що сайт https://techno-t.net.ua з 11.10.2015р. по 28.06.2022р. було збережено 62 рази; досліджуючи архівні копії сайту, вбачається, що сторінка "Лінія з виробництва пінобетонних блоків/газобетонних блоків (ЛППІГ-30)" існує в архівній копії сайту станом на 28.06.2022р., але не існує у попередній архівній копії станом на 09.04.2022р., що дає підстави зробити висновок про її додавання на сайт у період з 09.04.2022р. по 28.06.2022р.

Додатком до цього протоколу є збережена графічна копія веб-сторінки відповідача https://techno-t.net.ua у форматі .pdf з інформацією про лінію з виробництва пінобетонних блоків/газобетонних блоків (ЛППІГ-30).

Під час огляду веб-сайту здійснювалась відеофіксація, на підтвердження чого позивач надав файл відеозапису у форматі .mp4, який разом з позовом був поданий через систему "Електронний суд".

На відео зафіксовано, що у веб-браузері відкрита веб-сторінка https://techno-t.net.ua/liniya-po-proizvodstvu-penobitonnyh-blokov-gazobetonnyh-blokov-lppig-30, на якій міститься інформація про лінію з виробництва пінобетонних блоків/газобетонних блоків (ЛППІГ-30), яка відповідає наданій позивачем роздруківці з веб-сайту відповідача.

Також на відео зафіксовано, що з веб-сторінки http://grivas.ua/gotovye-reshenija/dlya-penobeton/linija-standart-pb завантажено файл з інформацією про лінію конвеєрного типу для виробництва пінобетонних блоків "Стандарт плюс", яка відповідає наданій позивачем роздруківці з веб-сайту ПП "Грівас". Позивач відкрив властивості цього файлу, де зазначено, що його вміст створено 20.03.2017, дата останнього збереження - 04.12.2017р.

Позивач вважає, що опис та зображення лінії з виробництва пінобетонних блоків/газобетонних блоків (ЛППІГ-30), розміщених на сайті відповідача https://techno-t.net.ua, є ідентичними (тотожними) з каталогом позивача щодо лінії конвеєрного типу для виробництва пінобетонних блоків "Стандарт плюс", розміщеному на сайті http://grivas.ua, без дозволу останнього.

Станом на дату ухвалення місцевим судом рішення інформація, що містилась на веб-сторінці https://techno-t.net.ua/liniya-po-proizvodstvu-penobitonnyh-blokov-gazobetonnyh-blokov-lppig-30, була видалена.

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За приписами ч.2 ст.154 Господарського кодексу України до відносин, пов`язаних з використанням у господарській діяльності прав інтелектуальної власності, застосовуються положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України та іншими законами.

Відповідно до ч.1 ст.418 Цивільного кодексу України, право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом.

Частиною 2 ст.418 Цивільного кодексу України визначено, що право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом (ч.3 ст.418 Цивільного кодексу України).

До об`єктів права інтелектуальної власності відповідно до ч.1 ст.420 Цивільного кодексу України, зокрема, належать літературні та художні твори.

Згідно зі ст.421 Цивільного кодексу України, суб`єктами права інтелектуальної власності є: творець (творці) об`єкта права інтелектуальної власності (автор, виконавець, винахідник тощо) та інші особи, яким належать особисті немайнові та (або) майнові права інтелектуальної власності відповідно до цього Кодексу, іншого закону чи договору.

Відповідно до ст.443 Цивільного кодексу України, використання твору здійснюється лише за згодою автора, крім випадків правомірного використання твору без такої згоди, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Особисті немайнові права і майнові права авторів та їх правонаступників, пов`язані із створенням та використанням творів науки, літератури і мистецтва - авторське право, і права виконавців, виробників фонограм і відеограм та організацій мовлення - суміжні права охороняє Закон України "Про авторське право і суміжні права".

Згідно з п."а" ч.1, п."а" ч.2 ст.3 Закону України "Про авторське право і суміжні права", дія цього Закону поширюється на твори, зазначені у частині першій статті 8 цього Закону, і об`єкти суміжних прав, зазначені у статті 35 цього Закону, незалежно від місця їх першого оприлюднення (або не оприлюднені, але знаходяться в об`єктивній формі на території України), авторами яких або особами, яким належить авторське право і (або) суміжні права на них, є фізичні особи, які є громадянами України або не є її громадянами, але мають постійне місце проживання на території України, або юридичні особи, які мають місцезнаходження на території України.

Положення цього Закону спрямовані на захист особистих немайнових прав і майнових прав суб`єктів авторського права, зазначених у статті 7 цього Закону, і суб`єктів суміжних прав, зазначених у частині першій статті 36 цього Закону, які є громадянами України або не є громадянами України, але мають постійне місце проживання на території України (для юридичних осіб - місцезнаходження на території України), незалежно від того, на якій території вперше були оприлюднені їх твори чи об`єкти суміжних прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.8 Закону України "Про авторське право і суміжні права", об`єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, а саме: літературні письмові твори белетристичного, публіцистичного, наукового, технічного або іншого характеру (книги, брошури, статті тощо); ілюстрації, карти, плани, креслення, ескізи, пластичні твори, що стосуються географії, геології, топографії, техніки, архітектури та інших сфер діяльності.

Охороні за цим Законом підлягають всі твори, зазначені у частині першій цієї статті, як оприлюднені, так і не оприлюднені, як завершені, так і не завершені, незалежно від їх призначення, жанру, обсягу, мети (освіта, інформація, реклама, пропаганда, розваги тощо).

За приписами ч.ч. 1, 2 ст.11 Закону України "Про авторське право і суміжні права" первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору.

За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства).

Це положення застосовується також у разі опублікування твору під псевдонімом, який ідентифікує автора.

Авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.

До майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) відповідно до ч.1 ст.15 Закону України "Про авторське право і суміжні права" належать: виключне право на використання твору; виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами.

Майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями статті 31 цього Закону, після чого ця особа стає суб`єктом авторського права.

Виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти відтворення творів (п.1 ч.3 ст.15 Закону України "Про авторське право і суміжні права").

Частиною 2 ст.16 Закону України "Про авторське право і суміжні права" визначено, що розподіл майнових прав на службовий твір визначається законом, якщо інше не передбачено договором між автором і роботодавцем.

Відповідно до п."а" ст.50 Закону України "Про авторське право і суміжні права" порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для захисту таких прав, у тому числі судового, є вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 цього Закону, та їхні майнові права, визначені статтями 15, 17, 27, 39-41 цього Закону, з урахуванням умов використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтями 21-25, 42, 43 цього Закону, а також зловживання посадовими особами організації колективного управління службовим становищем, що призвело до невиплати або неналежних розподілу і виплати винагороди правовласникам.

Згідно з ч.1 ст.52 Закону України "Про авторське право і суміжні права", за захистом свого авторського права і (або) суміжних прав суб`єкти авторського права та суміжних прав мають право звертатися в установленому порядку до суду та інших органів відповідно до їх компетенції.

При порушеннях будь-якою особою авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтею 50 цього Закону, недотриманні передбачених договором умов використання творів і (або) об`єктів суміжних прав, використанні творів і об`єктів суміжних прав з обходом технічних засобів захисту чи з підробленням інформації і (або) документів про управління правами чи створенні загрози неправомірного використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав та інших порушеннях особистих немайнових прав і майнових прав суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав суб`єкти авторського права і (або) суміжних прав мають право:

- звертатися до суду з позовом про поновлення порушених прав та (або) припинення дій, що порушують авторське право та (або) суміжні права чи створюють загрозу їх порушення (п. "б");

- подавати позови до суду про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (п. "в");

- подавати позови до суду про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій (п. "г");

- вимагати, в тому числі у судовому порядку, публікації в засобах масової інформації даних про допущені порушення авторського права і (або) суміжних прав та судові рішення щодо цих порушень (п. "є").

Пунктами "а", "г", "д" ч.2 ст.52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" передбачено, що суд має право постановити рішення чи ухвалу про:

- відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої порушенням авторського права і (або) суміжних прав, з визначенням розміру відшкодування;

- виплату компенсації, що визначається судом як паушальна сума на базі таких елементів, як подвоєна, а у разі умисного порушення - як потроєна сума винагороди або комісійні платежі, які були б сплачені, якби порушник звернувся із заявою про надання дозволу на використання оспорюваного авторського права або суміжних прав замість відшкодування збитків або стягнення доходу;

- публікацію у пресі інформації про допущене порушення тощо, якщо у ході судового розгляду буде доведено факт порушення авторського права і (або) суміжних прав або факт наявності дій, що створюють загрозу порушення цих прав.

Щодо правомірності використання відповідачем спірних тексту та ілюстрацій апеляційний суд зазначає наступне.

Позивач стверджує, що він у 2013 році розробив обладнання - лінію для виробництва газобетону/пінобетону, яку було модифіковано у 2017 році та цього ж року завантажено на його веб-сайт.

Як докази на підтвердження зазначених обставин позивачем було надано: титульну сторінку з технічних умов устаткування для виготовлення блоків із ніздрюватих бетонів ТУ У 28.9-1:2013, сертифікати про походження товару №GE67402F 177 від 20.07.2016р., №GE67402F 185 від 25.07.2016р., №GE67402F 186 від 25.07.2016р.; технічний опис лінії для виробництва пінобетонних блоків "Стандарт плюс" від 01.10.2018р.; висновок експерта №НК-8 від 14.06.2017р.; акт №ОУ-000064 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.09.2017р.

Відповідно до ст.74 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018р. у справі №910/18036/17, від 23.10.2019р. у справі №917/1307/18 (пункт 41)). Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. п.43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019р. у справі №917/1307/18).

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020р. у справі №129/1033/13-ц.

При цьому подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України).

Принцип належності доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Слід зазначити, що правило належності доказів обов`язкове не лише для суду, а й для осіб, які є суб`єктами доказування (сторони, треті особи), і подають докази суду. Питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Питання про прийняття доказів спершу повинно вирішуватися під час їх представлення суду. Однак остаточно може з`ясуватися неналежність доказу і на подальших стадіях, під час їх оцінки судом, аж до проголошення рішення.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів. З усіх поданих особами, що беруть участь у справі, доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, у свою чергу, визначається предметом позову.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини.

Тобто під належністю доказу розуміється міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів, яка характеризується наявністю об`єктивного зв`язку між їх змістом (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

За змістом ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів означає, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Правило допустимості доказів у процесуальному праві розуміється як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (заява №16404/03) від 19.02.2009р. зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії", від 12.07.1988, серія A, №140, с. 29, пп. 45 - 46, та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії", від 09.06.1998, Reports 1998-IV, с. 1462, п. 34).

Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи.

Отже, допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.04.2020р. у справі №910/5300/17.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було надано місцевому суду лише титульну сторінку з технічних умов устаткування для виготовлення блоків із ніздрюватих бетонів ТУ У 28.9-1:2013, проте самих технічних умов, які є нормативним документом, що встановлює технічні вимоги, яким повинна відповідати продукція, та визначає процедури, за допомогою яких може бути встановлено, чи дотримані такі вимоги, позивач місцевому суду не надав, такі докази в матеріалах справи відсутні.

Отже, вказана титульна сторінка з технічних умов не може підтверджувати факту розроблення позивачем лінії для виробництва газобетону/пінобетону у 2013 році.

Не підтверджують зазначеного факту і надані позивачем сертифікати про походження товару №GE67402F 177 від 20.07.2016р., №GE67402F 185 від 25.07.2016р., №GE67402F 186 від 25.07.2016р. та висновок експерта №НК-8 від 14.06.2017р., оскільки в них наведений перелік певних товарів, які за твердження представника позивача є складовими лінії для виробництва газобетону/пінобетону "Стандарт плюс", що можна встановити шляхом порівняння з каталогом позивача, розміщеним на його веб-сайті, проте зазначені в сертифікатах та висновку товари не відповідають у повній мірі вказаним у каталозі складовим як за кількістю, так і за найменуванням (технічними даними).

Технічний опис від 01.10.2018р., складений позивачем, за словами його представника, для покупця обладнання, містить технічні дані лінії у зібраному виді, а саме її габаритні розміри (довжину, ширину, висоту та масу).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що на підставі наданих позивачем доказів - титульної сторінки з технічних умов, сертифікатів про походження товару, технічного опису лінії для виробництва пінобетонних блоків "Стандарт плюс" та висновку експерта не можна встановити дати розроблення позивачем цієї лінії.

Предметом доказування у цій справі, з огляду на предмет спору, є обставини щодо неправомірного використання відповідачем спірних тексту та інформації, які були розміщені на веб-сайті позивача, а не обставини розроблення позивачем спірного обладнання.

Відповідно до ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Наданий позивачем акт №ОУ-000064 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.09.2017р. не дає суду змоги встановити обставину розміщення на веб-сайті позивача спірних тексту та ілюстрацій, оскільки у ньому зазначено про надання ТОВ "Фонбренд" ПП "Грівас" контент-послуг загальною вартістю 14 280,00 грн., однак не вказано, що саме конкретно було виконано.

Тому місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що вищезазначені докази не є належними, допустимими та достатніми доказами та не підтверджують вказані позивачем обставини.

Як зазначав позивач, відповідач на своєму сайті https://techno-t.net.ua опублікував інформацію про обладнання - лінію з виробництва пінобетонних блоків/газобетонних блоків (ЛППІГ-30) (далі - Лінія ЛППІГ-30) (опис та зображення), яка є ідентичною інформації (опису та зображенням), розміщеної позивачем на своєму сайті http://grivas.ua у 2017 році щодо лінії для виробництва газобетону/пінобетону "Стандарт плюс" (далі - Лінія "Стандарт плюс"), виробником якої є ПП "Грівас".

Як вбачається з матеріалів справи, у тому числі спірних тексту та ілюстрацій, позивач та відповідач є виробниками по суті однакового обладнання - лінії з виробництва пінобетону/газобетону (блоків), яку позивач реалізовує під назвою "Стандарт плюс", а відповідач - під назвою "ЛППІГ-30".

Місцевим судом правильно зазначено, що неправомірність реалізації відповідачем свого обладнання, що є аналогічним обладнанню позивача, не є ані предметом, ані підставою позову. Спірним є лише використання тексту та ілюстрацій, технічного опису обладнання позивача в описі обладнання відповідача.

Відповідач не заперечував проти факту розміщення на своєму сайті зазначеної інформації про Лінію ЛППІГ-30, однак вважає, що позивач не довів, що опис та ілюстрації продукції, розміщеної на сайті позивача та відповідача є настільки тотожними або схожими, що їх можна сплутати та те, що спірні текст та ілюстрації, які він вважає рекламними матеріалами, що не мають критеріїв творчості, є твором та об`єктом авторського права, власником якого є позивач.

Крім того, відповідач не заперечував проти того, що надана позивачем роздруківка з сайту ПП ВКФ "Техно-Т" з інформацією про Лінію ЛППІГ-30 не відповідає інформації, що була розміщена на сайті відповідача.

Проаналізувавши тексти, розміщені на сайтах позивача та відповідача, місцевим судом правильно встановлено, що обидва тексти містять речення, які побудовані з використанням одних і тих же слів, за винятком того, що у тексті відповідача відсутні назви обладнання та компонентів, які містяться у тексті позивача, а слово "пінобетонних блоків" замінено на "пінобетонних/газобетонних блоків", в однаковій послідовності (як слова, так і речення), а отже за своїм змістом є тотожними.

Порівнявши ілюстрації до цього тексту, розміщені на сайтах позивача та відповідача, місцевим судом правильно встановлено, що ці зображення за зовнішнім виглядом, зовнішнім оформленням, кольором, кількістю та формою використаних елементів, їх графічним співвідношенням та розміщенням є ідентичними.

Позивачем не було надано належних доказів щодо дати розміщення спірних тексту та ілюстрацій на веб-сайті ПП "Грівас", проте при дослідженні доказів, а саме файлу позивача з відеофіксацією огляду веб-сайтів, встановлено, що вміст файлу з інформацією про Лінію "Стандарт плюс", який завантажується на веб-сайті позивача, створено 20.03.2017р., а датою його останнього збереження - 04.12.2017р.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач створив файл, у якому міститься спірні текст та ілюстрації, у 2017 році.

Жодних обґрунтувань та доказів, які підтверджують створення та розміщення відповідачем на веб-сайті спірних тексту та ілюстрацій до нього раніше за позивача, відповідач місцевому суду не надав. Такі докази в матеріалах справи відсутні.

Оскільки позивач створив спірний текст та ілюстрації раніше ніж відповідач, що не було спростовано останнім, саме позивач вважається автором спірного тексту та ілюстрацій, які відповідно до положень ч.1 ст.8 "Про авторське право і суміжні права" є об`єктами авторського права.

При цьому авторське право на вказані об`єкти (текст та ілюстрації) в силу ч.2 ст.11 Закону України "Про авторське право і суміжні права" виникло у позивача внаслідок факту їх створення та не вимагало здійснення реєстрацій авторського права чи будь-якого іншого спеціального його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.

Оскільки відповідачем було опубліковано на своєму веб-сайті текст та ілюстрації до нього без дозволу суб`єкта авторського права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що мало місце порушення авторського права позивача.

Щодо зобов`язання відповідача видалити зі свого сайту спірні текст та ілюстрації апеляційний суд зазначає наступне.

Представниками позивача і відповідача було визнано, що спірні текст та ілюстрації були видалені з веб-сайту відповідача.

Згідно з ч.1 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Отже, зазначена обставина не підлягала доказуванню, оскільки суд не мав обґрунтованих підстав вважати її недостовірною або визнаною у зв`язку з примусом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не закриття провадження у справі.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Предметом даного спору, зокрема, є припинення відповідачем дій, що порушують авторське право позивача, шляхом видалення спірного тексту та ілюстрацій з веб-сайту відповідача.

Відповідач у відзиві на позов жодним чином не обґрунтував та не надав доказів на підтвердження того, що спірні текст та ілюстрації були видалені з його веб-сайту до відкриття провадження у справі, а тому місцевий суд дійшов правильного висновку, що вони припинили своє існування на сайті в процесі розгляду справи.

Враховуючи те, що предмет спору в частині зобов`язання відповідача видалити з його веб-сайту спірні текст та ілюстрації припинив своє існування після відкриття провадження у справі, суд першої інстанції законно і обгрунтовано закрив провадження у справі у цій частині на підставі п.2 ч.1 ст.231 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо зобов`язання відповідача опублікувати на своєму веб-сайті інформацію про факт протиправного використання об`єктів права інтелектуальної власності позивача та повний текст рішення суду у даній справі апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частина 1 ст.16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись з позовом за захистом порушеного права, позивач мав обрати спосіб захисту, який відповідає змісту права, що порушене й буде здатний таке право поновити; обраний спосіб захисту має бути передбачений приписами ст.16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами договором. Законодавчі обмеження матеріально правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Одним із способів цивільно-правового захисту авторського права і суміжних прав, визначеного ч.1 ст.52 Закону України "Про авторське право і суміжні права", є право вимагати, в тому числі у судовому порядку, публікації в засобах масової інформації даних про допущені порушення авторського права і (або) суміжних прав та судові рішення щодо цих порушень.

Пунктом "д" ч.2 ст.52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" передбачено, що суд має право постановити рішення публікацію у пресі інформації про допущене порушення тощо, якщо у ході судового розгляду буде доведено факт порушення авторського права і (або) суміжних прав або факт наявності дій, що створюють загрозу порушення цих прав.

Відповідно до ч.2 ст.22 Закону України "Про інформацію", засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації.

За визначенням, вказаним у ст.1 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", під друкованими засобами масової інформації (пресою) в Україні розуміються періодичні і такі, що продовжуються, видання, які виходять під постійною назвою, з періодичністю один і більше номерів (випусків) протягом року на підставі свідоцтва про державну реєстрацію

Позивач просив місцевий суд зобов`язати відповідача опублікувати інформацію про факт протиправного використання об`єктів права інтелектуальної власності позивача та повний текст рішення суду у даній справі на веб-сайті відповідача, який не відноситься до засобів масової інформації, а є лише сайтом юридичної особи в мережі Інтернет, на якому розміщена інформацію про цю особу та продукцію, що нею виробляється.

У статті 14 Господарського процесуального кодексу України закріплено принцип диспозитивності господарського судочинства, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.2 ст.237 Господарського процесуального кодексу України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Місцевий суд правильно відхилив доводи позивача про те, що якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, оскільки ст.52 Закону України "Про авторське право і суміжні права" чітко передбачено належний спосіб захисту у таких правовідносинах, а тому застосування позивачем такого способу захисту як зобов`язання відповідача розмістити на веб-сайті відповідача, а не у засобах масової інформації (пресі), підпадає під розуміння неправильно обраного способу захисту, тобто іншого, ніж передбачений законом, а не відсутність такого, як хоче позивач.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2021р. у справі №925/642/19).

Оскільки суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог та не може самостійно змінювати предмет позову, а позивач обрав спосіб захисту, який не відповідає способу, визначеному Законом України "Про авторське право і суміжні права", суд першої інстанції дійшов законно і обгрунтовано відмовив у позовних вимогах в частині зобов`язання відповідача опублікувати на своєму веб-сайті інформацію про факт протиправного використання об`єктів права інтелектуальної власності позивача та повний текст рішення суду у даній справі.

Щодо заявленої до стягнення компенсації за незаконне використання об`єктів права інтелектуальної власності апеляційний суд зазначає наступне.

Позивачем, враховуючи порушення відповідачем авторського права, було заявлено про стягнення з відповідача компенсації за незаконне використання об`єктів права інтелектуальної власності з розрахунку по 10 мінімальних заробітних плат за кожен об`єкт (4 ілюстрації та текст), що становить 325 000,00 грн.

Обґрунтовуючи нарахування такого розміру позивач посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 21.01.2020р. у справі №916/473/16, від 04.02.2020р. у справі №761/10620/15.

Відповідно до положень Закону України "Про авторське право і суміжні права", використання твору без дозволу суб`єкта авторського права є порушенням авторського права, у зв`язку з яким винна особа може бути притягнута до відповідальності, передбаченої п."г" ч.2 ст.52 цього Закону (редакція, чинна з 22.07.2018р.), у вигляді сплати компенсації, що визначається судом паушальною сумою на базі таких елементів, як подвоєна, а в разі умисного порушення - потроєна сума винагороди або комісійні платежі, які були б сплачені, якби порушник звернувся із заявою про надання дозволу на використання оспорюваного авторського права або суміжних прав замість відшкодування збитків чи стягнення доходу.

При визначенні компенсації, яка має бути виплачена замість відшкодування збитків чи стягнення доходу, суд зобов`язаний у встановлених п. "г" цієї частини межах визначити розмір компенсації, враховуючи обсяг порушення та (або) наміри відповідача.

Отже, предметом доведення у справі є також і обґрунтованість застосування такої форми відповідальності за порушення, як компенсація, та її розмір.

Обираючи таку форму відповідальності, як сплата компенсації, позивач мав довести, що саме зазначена сума могла бути сплачена порушником у разі його правомірної поведінки, тобто звернення до правовласника про надання відповідного дозволу на використання права замість безпідставного використання об`єкту авторського права.

Відповідно до Національного стандарту №4 "Оцінка майнових прав інтелектуальної власності", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007р. №1185, паушальний платіж - одноразовий платіж, який становить фіксовану суму і не залежить від обсягів виробництва (продажу) продукції (товарів, робіт, послуг) з використанням об`єкта права інтелектуальної власності.

У визначенні розміру такої компенсації господарським судам необхідно виходити з конкретних обставин справи і загальних засад цивільного законодавства, встановлених ст.3 ЦК України, зокрема, справедливості, добросовісності та розумності.

Розмір компенсації визначається судом у межах заявлених вимог у залежності від характеру порушення, ступеню вини відповідача та інших обставин.

Позивач, звертаючись до місцевого суду, визначив компенсацію за порушення авторських прав в розмірі 325 000,00 грн., виходячи із розрахунку по 10 мінімальних заробітних плат за кожен об`єкт (4 ілюстрації та текст).

З наведеного розрахунку суми компенсації вбачається, що заявлена до стягнення сума є розміром компенсації, яка визначена позивачем на власний розсуд та не узгоджується з вимогами п."г" ч.2 ст.52 Закону України "Про авторське право і суміжні права", які підлягають застосуванню судом під час вирішення спору (оскільки Закон не передбачає права суду при вирішенні питання про стягнення компенсації брати за основу розмір мінімальної заробітної плати, а обмежений порядком розрахунку (формулою), наведеним у п."г" ч.2 ст.52 Закону України "Про авторське право і суміжні права"), а також засадами господарського судочинства.

Отже, позивачем не було обґрунтовано порядку розрахунку суми компенсації, заявленої до стягнення, та не надано суду обґрунтованого розрахунку такої суми, зокрема розміру винагороди або комісійного платежу, які були б сплачені, якби відповідач звернувся із заявою про надання дозволу на використання оспорюваного авторського права тощо, та відповідні докази на підтвердження такого розміру.

З урахуванням відсутності у матеріалах справи (внаслідок їх ненадання позивачем) відповідних доказів, місцевий суд був позбавлений можливості самостійно визначити розмір компенсації, що підлягає стягненню.

Наданий позивачем місцевому суду розрахунок суми компенсації правильно був не прийнятий місцевим судом як такий, що є належним, документально підтвердженим, обґрунтованим, підтвердженим реальними вихідними даними.

Висновки Верховного Суду у справах №916/473/16, №761/10620/15, на які посилається позивач у позовній заяві, не підлягають врахуванню судом у цій справі, оскільки зроблені Верховним Судом на підставі правової норми, зазначеної у п."г" ч.2 ст.52 Закону України "Про авторське право і суміжні права", яка втратила чинність з 22.07.2018р., а отже не може застосовуватись до спірних правовідносин.

21.11.2023р. до апеляційної інстанції від Науково-дослідного центру судової експертизи у сфері інформаційних технологій та інтелектуальної власності Міністерства юстиції України надійшов лист від 14.11.2023р. про направлення висновку експертів №253/1/23 від 09.11.2023р. та повернення матеріалів справи №927/479/22 до апеляційного суду.

Згідно висновку експертів №253/1/23 від 09.11.2023р. за результатами проведення комісійної судової економічної експертизи у сфері інтелектуальної власності відповідно до ухвали Північного апеляційного господарського суду від 29.05.2023р. у справі №927/479/22 на питання: 1) який розмір матеріальної шкоди завдано позивачу внаслідок розміщення відповідачем на своєму сайті ілюстрацій та тексту щодо лінії з виробництва пінобетонних блоків, які є об`єктами права інтелектуальної власності позивача?; 2) яка ринкова вартість майнових прав на об`єкти права інтелектуальної власності позивача (ілюстрацій та тексту з описом лінії з виробництва пінобетонних блоків) станом на дату оцінки?; 3) яким є розмір компенсації позивача за використання відповідачем об`єктів права інтелектуальної власності позивача (ілюстрацій та тексту з описом лінії з виробництва пінобетонних блоків) без його дозволу у своїй господарській діяльності (на сайті)?, експерти відповіли наступне.

По першому питанню: розмір матеріальної шкоди, якої завдано позивачу внаслідок розміщення відповідачем на своєму сайті ілюстрацій та тексту щодо лінії з виробництва пінобетонних блоків, які є об`єктами права інтелектуальної власності позивача складає 35007,40 тис грн. (тридцять п`ять тисяч сім гривень 40 коп).

По другому питанню: ринкова вартість майнових прав на об`єкти інтелектуальної власності позивача (ілюстрацій та тексту з описом лінії з виробництва пінобетонних блоків) станом на 09.04.2022р. складає 111 338,00 грн. (сто одинадцять тисяч триста тридцять вісім грн. 00 коп).

По третьому питанню: визначити розмір компенсації позивача за використання відповідачем об`єктів права інтелектуальної власності позивача (ілюстрацій та тексту з

описом лінії з виробництва пінобетонних блоків) без його дозволу у своїй господарській діяльності не вбачається за можливе, про що зазначено в дослідницькій частині.

Згідно зі ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний суд критично ставиться до висновків експертів в експертизі №253/1/23 від 09.11.2023р. по першому і другому питанням, оскільки вони суперечать наявним у справі доказам.

Тому місцевий суд законно і обгрунтовано відмовив у позові в цій частині.

Щодо заявленої до стягнення моральної шкоди у розмірі 65 000,00 грн. апеляційний суд зазначає наступне.

Позивач також просив місцевий суд стягнути з відповідача компенсацію моральної шкоди діловій репутації у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, що становить 65 000,00 грн.

Згідно з ч.1 ст.91 Цивільного кодексу України, юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Відповідно ст.94 Цивільного кодексу України, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 ЦК України.

За змістом ч.1 ст.201 Цивільного кодексу України ділова репутація належить до особистого немайнового блага, яке охороняється цивільним законодавством.

Відповідно до ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Згідно з ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.11.2018р. у справі №922/1111/18.

Разом з тим, позивач не обґрунтував, в чому саме полягає порушення (приниження) його ділової репутації, а отже не довів наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, що є обов`язковою умовою для застосування відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів не погоджується з такими правовими підставами цієї позовної вимоги як неправомірність використання ділової репутації відповідно до приписів ст.33 Господарського кодексу України, ст.ст. 4,6 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції".

Згідно з ч.1 ст.33 Господарського кодексу України, неправомірним використанням ділової репутації суб`єкта господарювання визнаються: неправомірне використання чужих позначень, рекламних матеріалів, упаковки; неправомірне використання товару іншого виробника; копіювання зовнішнього вигляду виробу іншого виробника; порівняльна реклама, якщо в такій рекламі порушено вимоги законодавства України про рекламу, про захист від недобросовісної конкуренції або таку рекламу можна кваліфікувати як нечесну підприємницьку практику.

За приписами ч.1 ст.4, ч.1 ст.6 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції" неправомірним є використання імені, комерційного (фірмового) найменування, торговельної марки (знака для товарів і послуг), рекламних матеріалів, оформлення упаковки товарів і періодичних видань, інших позначень без дозволу (згоди) суб`єкта господарювання, який раніше почав використовувати їх або схожі на них позначення у господарській діяльності, що призвело чи може призвести до змішування з діяльністю цього суб`єкта господарювання.

Копіюванням зовнішнього вигляду виробу є відтворення зовнішнього вигляду виробу іншого суб`єкта господарювання і введення його у господарський обіг без однозначного зазначення виробника копії, що може призвести до змішування з діяльністю іншого суб`єкта господарювання.

Разом з тим, спірні текст та ілюстрації не підпадають під розуміння рекламних матеріалів, оскільки за своєю природою та місцем розміщення є лише певною частиною загального технічного опису одного з промислових виробів, розміщеного у загальному збірнику (каталозі) продукції цього виробника, а не самостійним об`єктом (твором), направленим саме на рекламу, тобто за допомогою якого здійснюється безпосереднє розповсюдження відповідної інформації з метою просування його на ринок.

У свою чергу позивачем не доведено створення та використання такого каталогу саме як самостійного окремого рекламного твору.

Не підлягають застосуванню у даному випадку і приписи ст.6 Закону України "Про захист від недобросовісної конкуренції", оскільки правомірність копіювання зовнішнього вигляду самого виробу - Лінії "Стандарт Плюс" не стосується предмету спору.

Суд першої інстанції законно і обгрунтовано відмовив ПП "Грівас" у задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації моральної шкоди у розмірі 65 000,00 грн.

Доказами у справі, відповідно до ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч.2 ст.73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст.78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі ст.79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За приписами ст.123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.4 ст.231 Господарського процесуального кодексу України, про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Частиною 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно з ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З огляду на викладене, відшкодування судових витрат здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020р. у справі №910/4201/19).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Згідно зі ст.16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 Господарського процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.1,2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом ч.4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті, суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5,6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, у розумінні положень ч.5 ст.126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Відповідно до ч.5 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5,6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України).

За змістом п.1 ч.2 ст.126, ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст. 126 цього Кодексу).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі №922/445/19.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

У рішенні ЄСПЛ "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002р. зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У позовній заяві позивачем було наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, у якому зазначено, що попередній розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката становить 72 900,00 грн.

Як докази витрат на професійну правничу допомогу позивачем до позовної заяви було додано: копію договору про надання правничої допомоги №61 від 14.07.2022р., укладеного з адвокатом Жуковим Д. О. (далі - Договір від 14.07.2022р.); копію додатку №1 від 14.07.2022р. до Договору від 14.07.2022р., копію звіту №1 від 19.07.2022р. про надану правничу допомогу на підставі Договору №61 від 14.07.2022р.; копію виписки АТ "Універсал Банк" про рух коштів по рахунку від 20.07.2022р.; копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги позивачу у господарському суді Чернігівської області АІ №1254085 від 19.07.2022р.

Відповідно до п.3.1 Договору від 14.07.2022р., укладеного між ПП "Грівас" (далі - Замовник) та адвокатом Жуковим Д. О. (далі - Виконавець), на умовах, передбачених цим Договором, Виконавець зобов`язується надати Замовнику правничу допомогу, а Замовник зобов`язаний сплатити Виконавцю винагороду та відшкодувати (за наявності) фактичні витрати.

Перелік видів правничої допомоги та умови її надання узгоджуються Сторонами у відповідному дорученні, яке є невід`ємною частиною даного Договору (п.3.2 Договору від 14.07.2022р.).

За умовами п.4.1, п.4.2 Договору від 14.07.2022р. доручення Замовника оформлюється у вигляді Додатку до Договору і є свідченням його вільного волевиявлення на надання Виконавцем певних видів правничої допомоги. Відкликання доручення здійснюється у письмовій формі та є можливим лише в тій частині, в якій воно фактично не виконане.

В дорученні зазначаються його предмет, спосіб і порядок виконання (представництво, захист тощо) та винагорода. За необхідності, сторони можуть включити до Доручення інші положення.

Згідно з п.4.8 Договору від 14.07.2022р., приймання Замовником правничої допомоги оформлюється відповідними звітами або актами. Замовник зобов`язаний підписати та повернути Виконавцю звіт/акт надання правничої допомоги протягом п`яти днів з моменту його отримання. Замовник має право оформити їх у вигляді додатка до звіту/акта, підписати його та повернути Виконавцю в цей самий строк. У разі невиконання зазначеного, звіт/акт вважається узгодженим та таким, що зобов`язує Замовника виконати обов`язки, передбачені розділом 5 цього Договору.

Винагорода сплачується протягом п`яти робочих днів з моменту погодження звіту/ акта згідно з п.4.8 Договору, якщо інше не встановлено у дорученні.

У дорученні, яке є додатком №1 до Договору від 14.07.2022р. (далі - Доручення), сторони погодили, що його предметом є супровід судового спору із ПП "ВКФ Техно-Т" про зобов`язання припинити використання об`єктів інтелектуальної власності на сайті в Господарському суді Чернігівської області, Північному апеляційному господарському суді, Верховному суді відповідно до потреби без обмеження кількості судових засідань, тривалості судового процесу та обсягу підготовлених процесуальних документів та вчинених дій.

Відповідно до п.2.1 Доручення винагорода за надання правничої допомоги, зазначеної у п.1 цього Доручення, встановлюється у формі погодинної оплати з розрахунку 3600,00 грн. за годину роботи адвоката.

19.07.2022р. сторони підписали звіт №1 про надану правничу допомогу на підставі Договору від 14.07.2022, відповідно до якого Замовник прийняв таку правничу допомогу:

- отримання від Замовника інформації щодо предмету спору - 900,00 грн. (15 хв.);

- збір та аналіз документів, що підтверджують права позивача на об`єкти права інтелектуальної власності - 7 200,00 грн. (120 хв.);

- огляд сайту відповідача, оформлення результатів огляду, збір та наліз технічних даних, відеофіксація огляду - 9 000,00 грн. (150 хв.);

- збір актуальної судової практики та правових висновків Верховного Суду та Господарського суду Чернігівської області у даній категорій справ - 2 700,00 грн. (45 хв.);

- формування правової позиції у справі та узгодження її з Замовником - 900 грн. (15 хв.);

- підготовка позовної заяви, формування переліку додатків та погодження її змісту із замовником - 20 700,00 грн. (345 хв.).

Також у Звіті №1 зазначено авансування участі в судових засіданнях у розмірі 7 200,00 грн.; усього до сплати - 48 600,00 грн.

Кошти у розмірі 48 600,00 грн. були 19.07.2022 перераховані позивачем адвокату, що підтверджується випискою АТ "Універсал Банк" про рух коштів по рахунку від 20.07.2022р.

У п.1 звіту №1 від 19.07.2022р. одним із видів послуг вказано збір та аналіз документів, що підтверджують права позивача на об`єкти права інтелектуальної власності, вартістю 7 200,00 грн.

Проте, оцінивши надані позивачем докази на об`єкти права інтелектуальної власності, а саме: титульну сторінку з технічних умов устаткування для виготовлення блоків із ніздрюватих бетонів ТУ У 28.9-1:2013, сертифікати про походження товару №GE67402F 177 від 20.07.2016р., №GE67402F 185 від 25.07.2016р., №GE67402F 186 від 25.07.2016р.; технічний опис лінії для виробництва пінобетонних блоків "Стандарт плюс" від 01.10.2018р.; висновок експерта №НК-8 від 14.06.2017р.; акт №ОУ-000064 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.09.2017р., місцевий суд дійшов правильного висновку про їх неналежність.

Отже, витрати, пов`язані зі збором цих документів, не відповідали критерію розумності та реальної необхідності.

Фактично належними доказами, які стосуються предмету доказування, є каталог позивача про Лінію "Стандарт Плюс" та копія веб-сторінки відповідача з інформацією про Лінію ЛППІГ-30.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що логічним і справедливим є визначення вартості цієї послуги за принципом пропорційності, тобто шляхом ділення зазначеної позивачем вартості наданої послуги на кількість документів, що підтверджують права позивача на об`єкти права інтелектуальної власності, та множення на кількість доказів, які прийняті місцевим судом як належні.

Таким чином, вартість вказаної послуги становить 2057,14 грн. (7200/7*2=2057,14).

Щодо авансування участі в судових засіданнях у розмірі 7 200,00 грн., тобто фактично за 2 години участі адвоката позивача у цих засіданнях, апеляційний суд зазначає наступне.

З протоколів судових засідань вбачається, що представник позивача - адвокат Жуков Д.О. дійсно брав участь у судових засіданнях у справі №927/479/22, тривалість яких становила: 18.08.2022р. - 19 хв. (з 11:42 до 12:01), 08.09.2022р. - 30 хв. (з 14.03 до 14:11; з 14:18 до 14:40), 20.09.2022р. - 1 год. 43 хв. (з 15:03 до 16:46), а усього 2 год. 32 хв., що є більшим за заявлений та проавансований розмір таких витрат.

Оскільки представник позивача жодних заяв та клопотань з приводу збільшення розміру витрат, пов`язаних із участю у судових засіданнях, до суду першої інстанції не подавав, такі витрати підлягали стягненню з відповідача у заявленому розмірі.

Інша інформація, відображена в звіті щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) відповідає документам та інформації, що містяться у матеріалах судової справи.

Отже, розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката, який підтверджений належними доказами, становить 43 457,14 грн.

Місцевий суд законно і обґрунтовано стягнув з відповідача витрати позивача на професійну правничу допомогу у розмірі 10 864,29 грн. лише в частині позовної вимоги, провадження у якій було закрито, пропорційно до кількості позовних вимог.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг, зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 240, 270, 275, 276, 282, 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ПП "Грівас" та ППВКФ "Техно-Т" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Чернігівської області від 21.09.2022р. у справі №927/479/22 - без змін.

Справу №927/479/22 повернути до господарського суду Чернігівської області.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови складений та підписаний 20.12.2023р.

Головуючий суддя В.О. Пантелієнко

Судді О.М. Остапенко

С.В. Сотніков