ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/3263/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Булгакової І.В. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання - Пасічнюк С.В.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО",

представник позивача - Панов Д.І., адвокат (довіреність від 21.07.2023 № 29-3Е/23),

відповідач - приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго",

представник відповідача - Остапенко С.Л., адвокат (довіреність від 06.01.2023 № 06/01-11),

розглянув касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2023,

додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 (головуючий суддя Турчин С.О.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2023 (головуючий Шаптала Є.Ю., судді: Гончаров С.А., Яковлєв М.Л.)

у справі № 910/3263/23

за позовом акціонерного товариства "ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО" (далі- Товариство)

до приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі- Компанія)

про стягнення 713 438 087,49 грн.

За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство звернулось до суду з позовом до Компанії про стягнення 713 438 087,49 грн заборгованості, з яких: 696 926 706,83 грн - заборгованість за договором про участь у балансуючому ринку, ідентифікатор договору № 0424-04013 (далі - Договір), 4 470 145,05 грн - пеня, 3 674 091,81 грн - 3% річних, 8 367 143,80 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Компанією взятих на себе зобов`язань за Договором, дата акцептування 27.05.2019.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2023 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Компанії на користь Товариства заборгованість у розмірі 696 926 706,83 грн, 3% річних у розмірі 3 674 091,81 грн, інфляційні втрати у розмірі 8 367 143,59 грн та витрати зі сплати судового збору 933 514,06 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим що Товариством обґрунтовано та доведено вимоги про стягнення основного боргу у розмірі 696 926 706,83 грн, здійснивши перерахунок заявлених позивачем 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що до стягнення підлягають 3% річних у розмірі 3 674 091,81 грн та інфляційні втрати у розмірі 8 367 143,59 грн. Натомість, у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у сумі 4 470 145,05 грн судом відмовлено з урахуванням положень постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП, регулятор) від 25.02.2022 № 332 "Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії на період дії в Україні воєнного стану".

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 заяву Товариства про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з Компанії на користь Товариства витрати на професійну правничу допомогу у сумі 79 498,75 грн.

Додаткове рішення обґрунтованим тим, що з урахуванням предмета та підстав позовних вимог, оцінюючи фактичні витрати Товариства, з урахуванням всіх аспектів і складності справи, беручи до уваги, зокрема, викладені Компанією заперечення проти розміру витрат на оплату послуг адвоката та клопотання про їх зменшення і невідповідність ряду вказаних в акті від 18.05.2023 № 134 наданих послуг критеріям щодо їх необхідності, а також з огляду на те, що заявлений Товариством до відшкодування розмір судових витрат на правову допомогу не повністю відповідає критеріям обґрунтованості, співмірності, пропорційності та враховуючи часткове задоволення позовних вимог, керуючись принципом розумності судових витрат, справедливим та співрозмірним є розмір витрат Товариства на професійну правничу допомогу в сумі 79 498,75 грн.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2023 рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишені без змін з тих же підстав.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог та заяви Товариства про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, Компанія звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій (з урахуванням поданої уточненої касаційної скарги), посилаючись на те, що судами при ухваленні оскаржуваної постанови не враховано висновки, викладені у постановах Верховного Суду, які прийняті в інших справах у подібних правовідносинах, а також на необхідність відступлення від висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, просить скасувати з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог та заяви Товариства про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, і ухвалити нове рішення, яким відмовити в частині задоволених позовних вимог та стягнення відповідних судових витрат.

Касаційна скарга (з урахуванням поданої уточненої касаційної скарги) мотивована тим, що суди ухвалюючи рішення в частині задоволення позовних вимог не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 28.12.2019 у справі № 922/788/19, від 19.01.2022 у справі № 202/2965/21,від 03.08.2022 у справі № 910/5408/21 щодо застосування частин третьої та четвертої статті 13, статті 80 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), статей 5, 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" у подібних правовідносинах, а також необхідністю відступлення від висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), викладеного у пункті 86 постанови від 15.06.2022 у справі № 910/6639/21 та у пункті 5.37 постанови від 08.02.2022 у справі № 910/6635/21.

У частині оскарження додаткового рішення суду першої інстанцій скарга обґрунтована тим, що:

- рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не відповідають вимогам закону, не містять належного обґрунтування, ґрунтуються на явно надуманих і необ`єктивних висновках, які спростовуються матеріалами справи, тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню;

- відповідно до частини четвертої статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 2) у разі відмови в позові - на позивача, у зв`язку з незаконністю оскаржуваних судових рішень уданій справі, то й додаткове рішення також підлягає скасуванню.

Товариство подало відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 11.12.2023 № 29.2-02/3443 у зв`язку з відпусткою судді Колос І.Б призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/3263/23, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Бенедисюк І.М., Малашенкова Т.М.

Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відкритого на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та відсутність підстав для задоволення касаційної скарги в частині оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК України, з огляду на таке.

За приписами пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Позивач у касаційній скарзі посилається на те, що суди ухвалюючи рішення в частині задоволення позовних вимог не врахували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 28.12.2019 у справі № 922/788/19, від 19.01.2022 у справі № 202/2965/21,від 03.08.2022 у справі № 910/5408/21 щодо застосування частин третьої та четвертої статті 13, статті 80 ГПК України, статей 5, 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" у подібних правовідносинах.

Так, у справах:

- № 129/1033/13-ц предметом позовних вимог було визнання недійсним рішення загальних зборів співвласників підприємства: від 05.06.2012, згідно з яким позивача звільнили з посади директора й обрали виконавчий комітет; від 24.07.2012, яким залишене в силі рішення від 05.06.2012, позивач повторно звільнений з посади директора підприємства, на цю посаду обрано іншу особу , а позивач позбавлений права оренди приміщень, які він орендував у підприємства; від 05.03.2013 про затвердження списку співвласників, які мають майнові сертифікати, про зміну юридичної адреси підприємства, про затвердження змін до його Статуту, відсторонення позивача від виконання обов`язків директора підприємства, обрання директором іншої особи, обрання представника для внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, надання повноважень новому директору на підписання Статуту в новій редакції. Зобов`язання Гайсинське РУЮ внести до державного реєстру зміни про керівника підприємства шляхом виключення відомостей про нового директора підприємства та включення відомостей про позивача як директора. Зобов`язання Тростянецьке МУЮ скасувати: запис про зміну керівника юридичної особи та зміну складу підписантів від 21.01.2013 № 3000417; запис про зміну керівника юридичної особи та зміну складу підписантів від 14.02.2013 № 4000417; запис про зміну керівника юридичної особи та зміну складу підписантів від 14.03.2013 № 5000417; запис про зміну місцезнаходження, зміну складу та інформації про засновників від 29.03.2013 № 6000417;

- № 910/18036/17 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими задоволено позовні вимоги про зобов`язання відповідача звільнити з під арешту та закрити рахунки; визнання договору № zф1i8c від 05.06.2008 припиненим, погодився з їх висновком про те, що договір № zф1i8c банківського рахунку від 05.06.2008 укладений між публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк" та товариством з обмеженою відповідальністю "Газ інвест" є припиненим;

- № 917/1307/18 предметом позовних вимог було зобов`язання відповідача здійснити поставку 100 тон сої на суму 1 310 000,40 грн та стягнення з відповідача на користь позивача 1000 000,00 грн неустойки;

- № 922/788/19 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, погодився з висновками судів про те, що матеріалами справи підтверджено вчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором від 05.03.2018 на суму 4 801 675,71 грн. Водночас відповідач не надав доказів на підтвердження вчасної поставки товару на суму 9 205 410,49 грн (14 007 086,20 грн - загальна вартість товару; 4 801 675,71 - поставка товару за актом приймання-передачі) за договором поставки від 05.03.2018, відтак саме на цю суму повинно, відповідно до пункту 7.2 договору, бути нараховано суму неустойки в розмірі 0,5% від вартості несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення виконання зобов`язань, що складає 368 216,42 грн. Нарахування суми неустойки за 9 днів прострочення поставки відповідачем товару, розраховане позивачем, є помилковим, оскільки, відповідно до видаткової накладної від 29.09.2018 № 44, товар було поставлено 29.09.2018, а тому день виконання зобов`язання не може вважатися днем прострочення виконання зобов`язань за договором від 05.03.2018;

- № 910/5408/21 Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, якою рішення суду першої інстанції скасовано у частині позовних вимог щодо стягнення основного боргу у розмірі 1 640 818,96 грн, інфляційних втрат у розмірі 37 952,15 грн, 3% річних у розмірі 10 384,36 грн та у частині наказу органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення здійснювати нарахування 3% річних і у цій частині ухвалено нове рішення про відмову в їх задоволенні, виходив з того, що суд апеляційної інстанції не здійснив ні огляду відповідних інформаційних ресурсів, де зберігаються відомості, на які посилався позивач (в тому числі із залученням спеціаліста), ні фіксування змісту таких ресурсів (в тому числі із залученням експерта) для встановлення того, чи дійсно надані позивачем роздруківки (паперові копії електронних доказів) можуть підтвердити фактичне надання ТОВ "ІДАП" відповідачу послуг та інші обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог. Суд апеляційної інстанції мав з`ясувати на підставі доказів, наданих сторонами, яким чином календарний період з 01 по 31 грудня 2020 року був поділений сторонами Генерального договору на спрінти (повторювані періоди часу 2 тижні), які завдання були поставлені на початку кожного спрінту, скільки часу позивач планував на них витратити, чи виникали нові завдання після початку спрінту, які розширили об`єм робіт та збільшили тривалість спрінту, чи передав позивач відповідачу результати спрінту (спрінтів), чи направив відповідач на електронну пошту позивача, передбачену Генеральним договором чіткі і обґрунтовані зауваження щодо наданих послуг та перелік доробок, які потрібно виконати для усунення недоліків. Суд апеляційної інстанції не надав оцінки факту відмови відповідача від підписання акта №5 без інформування позивача про зауваження відповідача як замовника до робіт (послуг) звітного періоду та перелік доробок, які необхідно виконати. Натомість оцінив як суперечливу поведінку затримку з направленням Акта №5 з боку позивача. Суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин статтю 853 ЦК України щодо порядку прийняття робіт за договором підряду, помилково визначивши правову природу Генерального договору як договору про надання послуг, що споживаються в процесі їх надання та не мають результату.

При цьому у даній справі № 910/3263/23 суди, ухвалюючи оскаржувані рішення в частині задоволення позовних вимог, встановили, що на виконання умов Договору (у редакції, чинній з 07.05.2022) між представниками сторін електронно-цифровим підписом було підписано акти купівлі-продажу балансуючої електричної енергії від 31.10.2022 № БР/22/10-0424 на суму 107 942 464,23 грн, від 30.11.2022 № БР/22/11-0424 на суму 259 025 087,42 грн, від 31.12.2022 № БР/22/12-0424 на суму 277 602 189,92 грн, від 31.01.2023 № БР/23/01-0424 на суму 70 571 438,14 грн. Загальна вартість балансуючої енергії становить 715 141 899,71 грн. Такий порядок підписання актів узгоджується з пунктом 4.4 Договору.

У актах купівлі-продажу балансуючої електричної енергії за жовтень-грудень 2022 року містяться відомості щодо підписання їх Компанією кваліфікованим електронним підписом.

Також судами встановлено, що у матеріали справи наявні листи Компанії від 10.11.2022, від 10.12.2022 та від 10.01.2023, згідно з якими вона направляла Товариству підписані зі своєї сторони кваліфікаційним електронним підписом (КЕП) акти купівлі-продажу балансуючої електричної енергії за жовтень-грудень 2022 року.

При цьому, акт за січень 2023 року підписаний сторонами КЕП із застосування системи "АСКОД Онлайн", про що зазначено в самому акті.

Відповідно до пункту 4.2 Договору (у редакції, чинній з 07.05.2022) подання платіжних документів здійснюється сторонами відповідно до Правил ринку.

Згідно з пунктом 7.2.1 глави 7.2 розділу VII Правил ринку, затверджених постановою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг постановою від 14.03.2018 № 307 (у редакції чинній, станом на час виникнення спірних правовідносин) адміністратор розрахунків (АР) на щодекадній основі надсилає через СУР платіжний документ кожному постачальнику послуг з балансування (ППБ) із зазначенням суми, яка повинна бути сплачена ППБ за відповідний період за закупівлю балансуючої енергії. АР щомісяця надсилає ППБ через систему управління ринком (СУР) окремий платіжний документ із зазначенням суми плати за невідповідність, що має бути сплачена ППБ за повний місяць. ППБ щодекадно надсилає АР платіжний документ із зазначенням суми, що повинна бути сплачена АР за відповідний період за закупівлю балансуючої енергії.

У пункті 7.7.4 Правил ринку визначено, що оплата платіжного документа з банківського рахунку АР на банківський рахунок учасника ринку здійснюється протягом чотирьох робочих днів з дати направлення рахунка.

Судами встановлено, що Товариством було виставлено Компанії рахунки на оплату на електронну пошту відповідача ( та nес), на підтвердження направлення яких на електронну пошту відповідача позивачем надані у матеріали роздруківки електронної пошти та знімків екранів комп`ютера.

Водночас судами зазначено, що Верховний Суд неодноразово вказував на те, що листування шляхом надіслання електронних листів уже давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за статтею 7 ЦК України.

Роздруківки знімків екранів комп`ютера є паперовою копією електронного доказу. Звідси вони мають бути засвідчені як паперові копії в порядку, встановленому чинним законодавством, та не підлягають засвідченню електронним підписом. При цьому, осіб відправника та отримувача, час відправлення відповідних повідомлень можна ідентифікувати за даними, наведеними в таких документах (адреси електронної пошти, власні імена, інші відомості, наведені у роздруківках).

Лист електронної пошти є таким, що містить відомості про факт відправлення повідомлення із відповідної електронної адреси, час відправлення, адресатів листа - осіб, до відома яких було доведено таке повідомлення тощо. У випадку, якщо позивач подає позов у паперовій формі, то електронний лист може бути наданий суду у вигляді відповідної роздруківки. Така роздруківка електронного листа та додатків до нього є паперовою копією електронного доказу.

Тому суди попередніх інстанцій визнали надані Товариством роздруківки знімків екранів комп`ютера такими, що підтверджують факт направлення Компанії рахунків на оплату за спірний період, а також дійшли висновку, що строк оплати поставленої Товариством у жовтні 2022 року - січні 2023 року балансуючої електричної енергії, настав.

Також судами встановлено, що Компанія, заперечуючи проти позовних вимог зазначало про те, що законом встановлено спеціальний алгоритм розрахунків між оператором системи передачі (ОСП) та ППБ, який передбачає наявність в ОСП поточного рахунку із спеціальним режимом використання виключно з якого здійснються розрахунки за послуги з ППБ/СВБ, та розрахунки за послуги з ППБ/СВБ здійснюються в межах наявних на рахунку коштів, що надійшли від учасників ринку балансування.

На переконання Компанії, у зв`язку із систематичним порушенням рядом учасників ринку - сторонами, відповідальними за небаланс, своїх фінансових зобов`язань перед ОСП, рахунок Компанії із спеціальним режимом використання не накопичує в достатній мірі коштів для належного проведення ОСП розрахунків на баласуючому ринку.

Водночас судами встановлено, що відповідно до частини другої статті 68 Закону України ?Про ринок електричної енергії? виробники зобов`язані надавати послуги з балансування в обсягах та випадках, визначених цим Законом та правилами ринку. Надавати послуги з балансування мають право також споживачі у порядку, визначеному правилами ринку.

Згідно з частиною третьою статті 68 Закону України "Про ринок електричної енергії" для надання послуг з балансування учасники ринку укладають з оператором системи передачі договір на основі типового договору про участь у балансуючому ринку. Постачальники послуг з балансування реєструються адміністратором розрахунків у порядку, визначеному правилами ринку. Типовий договір про участь у балансуючому ринку затверджується Регулятором.

Частиною сьомою статті 68 Закону України "Про ринок електричної енергії" передбачено, що за результатами роботи балансуючого ринку за відповідну добу на підставі даних оператора системи передачі та адміністратора комерційного обліку адміністратор розрахунків розраховує платежі оператора системи передачі та постачальників послуг з балансування за електричну енергію, ціни небалансу електричної енергії, а також обсяги небалансів електричної енергії учасників ринку і відповідні платежі за них та виставляє відповідні рахунки у порядку, визначеному правилами ринку.

Відповідно до частини першої статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" розрахунки за електричну енергію та послуги, що надаються на ринку електричної енергії, між учасниками цього ринку здійснюються в грошовій формі відповідно до укладених договорів у порядку, визначеному цим Законом, правилами ринку, правилами ринку "на добу наперед" та внутрішньодобового ринку.

Згідно з частиною четвертою статті 75 Закону України "Про ринок електричної енергії" постачальники послуг з балансування та сторони, відповідальні за баланс, в яких виникли зобов`язання перед оператором системи передачі в результаті діяльності на балансуючому ринку, вносять плату за електричну енергію виключно на поточні рахунки із спеціальним режимом використання оператора системи передачі в уповноважених банках. Кошти з поточного рахунку із спеціальним режимом використання оператора системи передачі перераховуються відповідно до правил ринку на: 1) поточні рахунки постачальників послуг з балансування та сторін, відповідальних за баланс, крім електропостачальників; 2) поточні рахунки із спеціальним режимом використання електропостачальників; 3) поточний рахунок оператора системи передачі. З метою здійснення розрахунків з постачальниками послуг з балансування під час врегулювання системних обмежень оператор системи передачі може вносити на свій поточний рахунок із спеціальним режимом використання кошти з власного поточного рахунка.

З правового аналізу змісту наведеної статті Закону суди дійшли висновку, що її приписи не містять імперативної заборони щодо розрахунку Компанії з постачальником електричної енергії (позивачем) тільки грошовими коштами, які надходять від інших учасників балансуючого ринку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання. Навпаки, означеними положеннями передбачено можливість Компанії, з метою належного виконання грошових зобов`язань, вносити грошові кошти з інших власних рахунків на рахунок зі спеціальним режимом використання, що, у свою чергу, свідчить про те, що Компанія (боржник) не позбавлена можливості здійснити перерахування на такий рахунок коштів з інших рахунків, зокрема з поточного рахунку, задля належного виконання своїх зобов`язань. У той же час, ненадходження коштів від інших учасників балансуючого ринку не може бути відкладальною обставиною для невиконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати за договором.

Дослідивши матеріали справи, суди встановили, що положення Договору (у редакції, чинній з 07.05.2022) не містять будь-яких застережень щодо використання Компанією поточного рахунку зі спеціальним режимом використання, та, відповідно, умови про розрахунок за продану електричну енергію лише з такого рахунку та/або за умови наявності коштів на такому рахунку.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Таки чином, суди дійшли висновку, що Товариством доведено порушення його права на своєчасне отримання плати за проданий товар (електричну енергію) і вказане право підлягає захисту.

За викладених обставин, враховуючи умови типового договору (у редакції, чинній з 07.05.2022), норми законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини, суди дійшли висновків щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 696 926 706,83 грн та щодо наявності підстав для їх задоволення.

Що ж до позовних вимог про стягнення 3% річних у розмірі 3 674 091,81 грн (нарахованих за періоди: з 11.11.2022 по 27.02.2023, з 14.12.2022 по 27.02.2023, з 12.01.2023 по 27.02.2023, з 13.02.2023 по 27.02.2023), інфляційних втрат у розмірі 8 367 143,80грн (нарахованих за листопад 2022 року - січень 2023 року, за грудень 2022 року - січень 2023 року, за січень 2023 року) та пені у сумі 4 470 145,05 грн (нарахованої за періоди: з 11.11.2022 по 27.02.2023, з 14.12.2022 по 27.02.2023, з 12.01.2023 по 27.02.2023, з 13.02.2023 по 27.02.2023), то перевіривши розрахунки вказаних нарахувань, суди визнали арифметично правильним розрахунок 3% річних у розмірі 3 674 091,81 грн.

Натомість, перевіривши розрахунок інфляційних втрат судами встановлено, що Товариством допущено помилку при розрахунку у періоді за листопад 2022 року - січень 2023 року (неправильно визначену суму інфляційних втрат), у зв`язку з чим, загальна сума інфляційних втрат, що підлягає стягненню з Компанії становить 8 367 143,59 грн.

За таких обставин, суди дійшли висновку про часткове задоволення позовних вимог Товариства до Компанії, а саме в частині стягнення заборгованості у розмір 696 926 706,83 грн, 3% річних у розмірі 3 674 091,81 грн та інфляційних втрат у розмірі 8 367 143,59 грн.

Враховуючи викладене та порівнюючи зміст правовідносин (права й обов`язки сторін спору) згідно з відповідним правовим регулюванням, Суд дійшов висновку, що правовідносини у таких справах не є подібними.

Що ж до визначення подібності правовідносин у справах, то Верховний Суд враховує правову позицію, викладену в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Що ж до посилань скаржника у касаційній скарзі на неврахування судами висновків викладених у постанові Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 202/2965/21, то Суд зазначає, що у Єдиному державному реєстрі судових рішень наявні лише 3 процесуальні документи Індустріального районного суду міста Дніпропетровська по вказаній справі, а саме ухвали від 07.06.2021 та 21.10.2021 і рішення від 21.10.2021, тобто відсутня постанова Верховного Суду, на яку посилається скаржник, тому Суд побавлений можливості надання відповідної правової оцінки таким посиланням скаржника.

Також Компанія у касаційній скарзі посилається на необхідність відступлення від висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 625 ЦК України, викладеного у пункті 86 постанови від 15.06.2022 у справі № 910/6639/21 та у пункті 5.37 постанови від 08.02.2022 у справі № 910/6635/21 у подібних правовідносинах.

Водночас Верховний Суд відхиляє як необґрунтовані вказані доводи касаційної скарги, оскільки такі сумніви мають бути підтверджені та обґрунтовані, тому що, з урахуванням положень процесуального закону при касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити обґрунтування щодо необхідності відступлення від висновку про застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, із зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.

Крім того, Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.

Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання (такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 зі справи № 823/2042/16).

Проте, звертаючись з касаційною скаргою на підставі пункту 2 частини другої статті 287 ГПК України, скаржник вмотивовано не обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних постановах Верховного Суду, а також не навів змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.

Водночас касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема пунктами 1, 2 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено), покладається на скаржника.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 309 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки судами було ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що дає підстави залишити їх без змін.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування судових рішень в частині задоволення позовних вимог, а також те, що скаржник у частині оскарження додаткового рішення суду першої інстанцій касаційну скаргу обґрунтував лише тим, що скасування судових рішень по суті в оскаржуваній частині є підставою для скасування додаткового рішення, Суд не вбачає підстав для скасування додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023.

У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше ухвалені судові рішення, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтею 129, пунктом 5 частини першої статті 296, статтями 308, 309, 315 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2023, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2023 у справі № 910/3263/23, відкрите на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу в частині оскарження приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго? рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2023, додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 та постанови Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2023 у справі № 910/3263/23 з підстав, передбачених пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2023, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2023 у справі № 910/3263/23 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова