ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2023 Справа № 917/1225/23

за позовною заявою ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ІНКО-ПРОФІТ" (49128, місто Дніпро, ВУЛИЦЯ ЮРІЯ КОНДРАТЮКА, будинок 81, ідентифікаційний код юридичної особи: 30775227)

до ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА "УКРАЇНСЬКА СЕРВІСНА БУРОВА КОМПАНІЯ -1" (36014, Полтавська обл., місто Полтава, вул. Зигіна, будинок 29, офіс 313, код СДРПОУ 36514677)

про стягнення 14 271 657 грн. 35 коп.,

Суддя Киричук О.А.

Секретар судового засідання Тертична О.О.

Представники сторін:

від позивача: не з"явився

від відповідача: не з"явився

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНКО-ПРОФІТ" звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА "УКРАЇНСЬКА СЕРВІСНА БУРОВА КОМПАНІЯ -1" про стягнення заборгованості за договором поставки № 0109 від 01 вересня 2016 року в загальному розмірі 14 271 657 грн. 35 коп., яка складається з: 5 557 374,60 грн. - сума основного боргу; 7 300 536,59 грн. - інфляційні втрати; 1 413 746,16 грн. - 3 % річних.

Ухвалою від 17.07.2023р. суд прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, постановив справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначити підготовче засідання у справі на 22.08.23, запропонувати відповідачу протягом 15 днів з дня вручення ухвали суду надати суду відзив на позов.

07.08.23 від відповідача надійшов відзив на позов.

Ухвалою від 22.08.2023р. суд постановив відкласти підготовче засідання на 12.09.23, запропонувати учасникам справи вчинити дії на виконання завдання підготовчого провадження.

11.09.2023 позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог.

Розглянувши подану позивачем заяву про зменшення розміру позовних вимог, суд дійшов висновку прийняти її до розгляду (обгрунтування наведені в ухвалі від 12.09.23). Позов розглядається з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, а саме: про стягнення з відповідача 13 270 342 грн. 28 коп., з яких:

- сума основної заборгованості за договором поставки № 0109 від 01.09.2016р., яка складає 4 557 374 грн. 60 коп.

- інфляційні втрати, нараховані за період з січня 2017 року по червень 2023 рік, які склали суму 7 300 536 грн. 59 коп.

- три відсотки річних в порядку ст. 625 ЦК України, розраховані з урахуванням виправленої помилки, які складають 1 412 431,09 грн. 09 коп.

Ухвалою від 12.09.2023р. суд постановив відкласти підготовче засідання на 10.10.23, запропонувати учасникам справи вчинити дії на виконання завдання підготовчого провадження.

10.10.23 від представника позивача надійшли пояснення про суті справи

Ухвалою від 10.10.2023р. суд постановив продовжити строк проведення підготовчого провадження на 30 днів, відкласти підготовче засідання на 31.10.2023 р., запропонувати учасникам справи вчинити дії на виконання завдання підготовчого провадження.

Ухвалою від 31.10.2023р. суд постановив закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду по суті в засіданні суду на 21.11.2023.

В судовому засіданні 21.11.23 взяли участь представники позивача та відповідача.

В судовому засіданні 21.11.23 суд заслухав вступне слово представників позивача стосовно предмета та підстав заявленого позову, вступне слово представника відповідача, перейшов до з`ясування обставин, на які посилаються учасники справи та дослідження доказів, якими вони обгрунтовуються.

В судовому засіданні 21.11.23 суд оголосив перерву до 12.12.23.

11.12.23 від відповідача надійшли заява про застосування строку позовної давності та пояснення по справі.

В судовому засіданні 12.12.23 суд продовжив з`ясування обставин, на які посилаються учасники справи та дослідження доказів, якими вони обгрунтовуються.

В судовому засіданні 12.12.23 суд оголосив перерву до 13.12.23.

13.12.23 від позивача надійшли заперечення на заяву про застосування строку позовної давності та заява про подання доказів витрат на професійну правову допомогу.

Від відповідача 13.12.23 надійшов контррозрахунок нарахування 3% річних та інфляційних.

Щодо наданих сторонами пояснень, суд зазначає про можливість сторін під час з`ясування обставин та дослідження доказів давати свої пояснення, наводити свої доводи і міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду в порядку п. 3 ч. 1 ст. 42 ГПК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 161 ГПК України, суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

З урахуванням зазначеного та з метою всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи, господарський суд враховує при вирішенні спору надані сторонами пояснення під час судового розгляду справи.

Сторони явку представників в судове засідання 13.12.22 не забезпечили. Суд не визнавав явку представників в судове засідання 13.12.22 обов"язковою.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд зазначає, що представники сторін були належним чином повідомлені про судове засідання.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 13.12.23р. судом складено вступну та резолютивну частину рішення.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

01 вересня 2016 року між ТОВ «ІНКО-ПРОФІТ» (далі - «Постачальник» або «Позивач») та ПП «УСБК-1» (далі - «Покупець» або «Відповідач») був укладений договір поставки № 0109 (надалі за текстом - «Договір»).

Згідно з вказаним Договором, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Постачальник передає у власність Покупцеві, а Покупець приймає та оплачує товари промислового призначення, загальна кількість, часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна ціна яких визначена Сторонами у Додатках до цього Договору «Перелік товару, що постачається Постачальником» (надалі іменується «товар»). (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 4.3 Договору Покупець оплачує Товар у порядку, визначеному у додатках до цього Договору.

Датою поставки Товару вважається дата отримання Товару відповідної якості та кількості упов новаженим представником Покупця, або перевізником, ідо підтверджується підписаними товаросупровід ними документами. (п. 5.2 Договору).

Згідно з п. 10.2 Договору строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 10.1 цього Договору, та закінчується 31.12.2016 року, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання Сторонами своїх обов`язків по Договору. У випадку, якщо жодна із сторін не заявить про свій намір розірвати або змінити договір за один місяць до його закінчення, даний Договір вважається пролонгованим на наступний рік.

Згідно з Додатком № 1 до договору поставки від 01.09.2016р., оплата товару здійснюється протягом 90 днів з дати фактичного постачання товару.

Позивач вказує, що на виконання умов вказаного Договору передав у власність ПП «УСБК-1» товар на загальну суму 12 769 374,60 грн., що підтверджується довіреністю на отримання товарів № 325/1 від 14.09.2016р. та наступними видатковими накладними: № РН-0000149 від 19.09.2016р. на суму 4 788 351,00 грн, № РН-0000147 від 15.09.2016р. на суму 3 194 143,20 грн, № РН-0000148 від 16.09.2016р. на суму 3 189 499,20 грн, № РН-0000146 від 14.09.2016р. на суму 1 597 381,20 грн.

Як зазначає позивач, вказаний товар був оплачений ПП «УСБК-1» не у повному обсязі, загалом у розмірі 8 212 000,00 грн.. Оплата товару Відповідачем здійснювалось наступним чином: 21.03.2017р. - 2 000 000,00 грн.; 02.06.2017р. - 2 712 000,00 грн.; 28.12.2017р. - 1 000 000,00 грн.; 06.11.2020р. - 500 000,00 грн.; 20.03.2023р. - 1 000 000,00 грн.; 05.06.2023р. - 1 000 000,00 грн.

За даними позивача, Відповідач має заборгованість перед Позивачем у розмірі 4 557 374,60 грн. за отриманий товар.

Враховуючи часткове виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з оплати отриманого Товару та із посиланням ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач заявив до стягнення з відповідача 13 270 342 грн. 28 коп. (в редакції про зменшення позовних вимог), з яких:

- сума основної заборгованості за договором поставки № 0109 від 01.09.2016р., яка складає 4 557 374 грн. 60 коп.

- інфляційні втрати, нараховані за період з січня 2017 року по червень 2023 рік, які склали суму 7 300 536 грн. 59 коп.

- три відсотки річних в порядку ст. 625 ЦК України, розраховані з урахування виправленої помилки, які складають 1 412 431,09 грн. 09 коп.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти наявності основного боргу заперечень не надав, заявив про пропущення позивачем строку позовної давності та необґрунтованість нарахувань інфляційних втрат і 3% річних.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно п. 5 ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту цивільних прав є примусове виконання обов`язку в натурі, яке в даному випадку полягає у виконанні відповідачем зобов`язань з оплати вартості отриманого товару.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Суд при вирішенні спору враховує, що правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами про договір поставки.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У ч.1 ч. 3 ст. 692 ЦК України вказано, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 12 769 374,60 грн., що підтверджується наступними видатковими накладними: № РН-0000149 від 19.09.2016р. на суму 4 788 351,00 грн, № РН-0000147 від 15.09.2016р. на суму 3 194 143,20 грн, № РН-0000148 від 16.09.2016р. на суму 3 189 499,20 грн, № РН-0000146 від 14.09.2016р. на суму 1 597 381,20 грн.

Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами п. 4.3 Договору та у Додатку № 1 до Договору сторони погодили умови оплати: оплата протягом 30 днів з дати фактичного постачання Товару. Оплата здійснюється шляхом банківського переводу на поточний рахунок Постачальника згідно умов цього Договору.

Згідно з приписами ч. 5 ст. 254 ЦК України, відповідно до якої якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

З урахуванням зазначених умов оплати товару, Відповідач повинен був повністю розрахуватись з позивачем за отриманий товар не пізніше 18.12.2016р.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що станом на дату звернення позивачем до суду, товар був оплачений не у повному обсязі, загалом у розмірі 8 212 000,00 грн. та з простроченням строку, визначеного умовами договору. Зокрема, оплата товару Відповідачем здійснювалось наступним чином: 21.03.2017р. - 2 000 000,00 грн.; 02.06.2017р. - 2 712 000,00 грн.; 28.12.2017р. - 1 000 000,00 грн.; 06.11.2020р. - 500 000,00 грн.; 20.03.2023р. - 1 000 000,00 грн.; 05.06.2023р. - 1 000 000,00 грн.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що 11.10.2023 (тобто під час розгляду справи) платіжною інструкцією №5811 в рахунок погашення боргу ПП «УКРАЇНСЬКА СЕРВІСНА БУРОВА КОМПАНІЯ-1» було сплачено 1 000 000,00 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином, станом на дату ухвалення рішення, матеріалами справи підтверджено наявність заборгованості в сумі 3 557 374,60 грн, тому позовні вимоги в цій частині судом задовольняються, в частині вимог про стягнення 1 000 000,00 грн. основного боргу - провадження у справі підлягає закриттю в зв`язку із відсутністю предмету спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Ст. 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Судом встановлено, що Відповідач повинен був повністю розрахуватись з позивачем за отриманий товар не пізніше 18.12.2016р. а прострочення оплати і початок відліку позовної давності за вимогами про оплату Товару починається наступного дня, тобто з 19.12.2016. З цієї ж дати починається відлік строку позовної давності по вимогам про стягнення 3% річних та інфляційних.

Відповідно п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі цієї норми позивач заявив вимоги про стягнення інфляційних втрат, нарахованих за період з січня 2017 року по червень 2023 рік, які склали суму 7 300 536 грн. 59 коп., а також трьох відсотків річних за період з 19.12.2016 року по 06.06.2023 рік, які складають 1 412 431 грн. 09 коп.

Відповідач заявив про застосування строків позовної давності в частині вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Так, відповідач вказує, що інфляційні втрати та 3% річних за період з 19.12.2016 по 21.06.2023 ТОВ «ІНКО-ПРОФІТ» нараховані необгрунтовано з огляду на пропущення строку позовної давності.

У ч. 1 ст. 261 ЦК України вказано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У ч. 5 ст. 261 ЦК України вказано, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

До позовних вимог про стягнення боргу за товар та щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

У даній справі позов є поданим 10.07.2023 (згідно відмітки канцелярії).

Слід зауважити, що Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту:

"12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX набрав чинності 02.04.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" було установлено карантин з 12.03.2020 на усій території України.

Цей карантин був скасований 01 липня 2023 року постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651.

Відповідно до розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану від 15 березня 2022 року № 2120-IX був доповнений розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України пунктом 19 такого змісту:

"19.У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії".

Закон України від 15 березня 2022 року № 2120-IX набрав чинності 17.03.2022.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено воєнний стан в Україні з 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. На це час воєний стан в Україні триває.

На дату набрання чинності Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (набрав чинності з 2 квітня 2020 року), та введення воєнного стану в Україні, позивач правомірно нарахував 3 відсотків річних за період з 03.04.2017р. по 21.06.2023р. та інфляційні втрати з квітня 2017р. по червень 2023 року, щодо вимог про стягнення інфляційних та 3% річних за період з 19.12.2016 по 02.04.2017 (включно) суд погоджується з твердженням відповідача про пропуск в цій частині вимог строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Щодо заперечень позивача на заяву відповідача про застосування позовної давності з посиланням на те, що відповідач, вчинивши дії, що свідчать про визнання ним свого боргу, перервав перебіг строку позовної давності, у тому числі щодо позовних вимог зі стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вони є також заборгованістю за Договором поставки № 0109 від 01.09.2016р., суд зазначає наступне.

У статті 264 ЦК України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз зазначеної норми статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18 у дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина 1 статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно врахувати, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає наявність боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у виді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

У дослідженні обставин переривання перебігу позовної давності шляхом пред`явлення позову господарському суду слід ураховувати, що підставою для переривання перебігу позовної давності є, зокрема, пред`явлення позову до одного із кількох боржників. Крім того, перебіг позовної давності переривається пред`явленням позову, якщо предметом цього позову є лише частина вимоги. Із наведеного випливає можливість подовження строку позовної давності шляхом пред`явлення позову лише щодо частини вимоги, якщо за характером відповідного зобов`язання припускається можливість виокремлення такої частини. При цьому частиною вимоги може бути вимога про сплату інфляційних втрат та трьох відсотків річних за грошовим зобов`язанням (частина 2 статті 625 ЦК України), які є складовою частиною основного боргу, а також сплата неустойки (штрафу, пені), якщо вони передбачені законом або договором.

Досліджуючи докази на підтвердження переривання відповідачем позовної давності, суд установив, що наявні у матеріалах справи документи свідчать, що відповідач вчинив дії, що свідчать про визнання ним суми основного боргу (20 березня 2023 року, 05 червня 2023 року здійснив часткову оплату заборгованості за Договором поставки № 0109 від 01.09.2016р. Також, здійснив оплату заборгованості за Договором поставки № 0109 від 01.09.2016р. й під час розгляду справи № 917/1225/23 в суді), проте відомостей про вчинення відповідачем дій, що свідчать про визнання ним сум інфляційного нарахування та 3 % річних, матеріали справи не містять, що унеможливлює визнання боржником зазначених сум, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України.

Крім того, суд зазначає, що визнання боржником суми основної заборгованості не свідчить про визнання ним боргу за інфляційними нарахуваннями та 3 % річних, а отже, не призводить до переривання позовної давності за іншим позовом про стягнення інфляційних нарахувань та 3 % річних; так само факт часткового погашення суми основної заборгованості не зумовлює переривання позовної давності для звернення із позовом про стягнення інфляційних нарахувань та 3 % річних.

Отже, суд дійшов висновку про недоведеність переривання на підставі частин 1 та 2 статті 264 ЦК України позовної давності щодо позовних вимог про стягнення інфляційних нарахувань і 3 % річних за період з 19.12.2016 по 02.04.2017 (включно).

За перерахунком суду, сума 3 відсотків річних за період з 03.04.2017р. по 21.06.2023р. та інфляційних втрат з квітня 2017р. по червень 2023 року (саме цей період суд вище визнав правомірним) становить відповідно 1 304 239,52 грн. (3 відсотків річних) та 5 160 352,04 грн. (інфляційне збільшення).

Відтак, вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 відсотків річних підлягають частковому задоволенню, зокрема про стягнення 1 304 239,52 грн. 3 відсотків річних та 5 160 352,04 грн. інфляційних, в іншій частині вимог про стягнення даних нарахувань у позові слід відмовити.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (SERYAVIN OTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. ) від 9 грудня 1994 року, серія A, 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen . ), 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

На підставі викладеного, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог частково, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 10 021 966,16 грн., у тому числі: 3 557 374,60 грн. основного боргу, 1 304 239,52 грн. 3 відсотків річних та 5 160 352,04 грн. інфляційних, в частині вимог про стягнення 1 000 000,00 грн. основного боргу - провадження у справі підлягає закриттю в зв`язку із відсутністю предмету спору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, в іншій частині вимог про стягнення 3 відсотків річних та інфляційних у позові слід відмовити.

Позивач у позові прохає також покласти на відповідача судові витрати, понесені ним у цій справі.

Пунктом 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається на відповідача у розмірі 150 329,49 грн.

Керуючись ст. 129, 232-233, 237-238, 240 ГПК України

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ПРИВАТНОГО ПІДПРИЄМСТВА "УКРАЇНСЬКА СЕРВІСНА БУРОВА КОМПАНІЯ -1" (36014, Полтавська обл., місто Полтава, вул. Зигіна, будинок 29, офіс 313, код СДРПОУ 36514677) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ІНКО-ПРОФІТ" (49128, місто Дніпро, ВУЛИЦЯ ЮРІЯ КОНДРАТЮКА, будинок 81, ідентифікаційний код юридичної особи: 30775227) 3 557 374,60 грн. основного боргу, 1 304 239,52 грн. 3 відсотків річних та 5 160 352,04 грн. інфляційних, 150 329,49 грн. відшкодування витрат з оплати судового збору.

Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

3. В частині вимог про стягнення 1 000 000,00 грн. основного боргу - провадження у справі закрити.

4. В іншій частині вимог в задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення складено 20.12.23 р.

Суддя Киричук О.А.