УХВАЛА

14 грудня 2023 року

м. Київ

cправа № 902/1207/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К.

за участю секретаря судового засідання - Росущан К. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Монополіум Фінанс"

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.09.2023 (головуючий суддя Василишин А. Р., судді Бучинська Г. Б., Філіпова Т. Л.)

у справі № 902/1207/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Монополіум Фінанс"

до Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - 1) Комунальне виробничо-експлуатаційне підприємство "Вапнярка Водоканал" і 2) Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області,

про визнання рішень недійсними,

(у судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Шабельник К. П., відповідача - Путілін Є. В., Горенюк О. П.)

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Монополіум Фінанс" (далі - позивач, Товариство) звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом до Вапнярської селищної ради Тульчинського району Вінницької області (далі - відповідач, Рада), про:

- визнання незаконним та скасування рішення 19 сесії VIII скликання відповідача від 22.11.2021 №988 "Про припинення дії договору оренди землі у зв`язку з закінченням строку його дії";

- визнання незаконним та скасування рішення 19 сесії VIII скликання відповідача від 22.11.2021 №989 "Про надання згоди на поділ земельної ділянки та розробку технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки";

- визнання незаконним та скасування рішення 29 сесії VIII скликання відповідача від 19.07.2022 №1572 "Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки комунальної власності для будівництва та обслуговування будівель торгівлі";

- визнання незаконним та скасування рішення 29 сесії VIII скликання відповідача від 19.07.2022 №1577 "Про надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із зміною цільового призначення з метою подальшої передачі в постійне користування КВЕП "Вапнярка Водоканал";

- визнання незаконним та скасування рішення 29 сесії VIII скликання відповідача від 19.07.2022 №1589 "Про надання в оренду земельної ділянки з кадастром номером :02:002:0208 Товариству";

- визнання незаконним та скасування рішення 29 сесії VIII скликання Відповідачем від 19.07.2022 №1590 "Про надання в оренду земельної ділянки з кадастром номером :02:002:0209 Товариству";

- визнання незаконним та скасування рішення 32 сесії VIII скликання відповідача від 25.10.2022 №1647 "Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки КВЕП "Вапнярка водоканал", зі зміною цільового призначення";

- скасування реєстрації усіх речових прав та їх обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на новостворені земельні ділянки з кадастровими номерами :02:002:0208, :02:002:0209, :02:002:0210, які виникли внаслідок скасування та поділу земельної ділянки з кадастровим :02:002:0011 площею 3,7110 га;

- скасування державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами :02:002:0208, :02:002:0209, :02:002:0210, які виникли внаслідок скасування та поділу земельної ділянки з кадастровим :02:002:0011, площею 3,7110 га в Державному земельному кадастрі;

- поновлення запису в Поземельній книзі шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0011, площею 3,7110 га яка розташована на території Вапнярської селищної ради за адресою: Вінницька область, Тульчинський район, смт Вапнярка, вул. Незалежності 231.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 17.11.2020 між ним і відповідачем укладено терміном на один рік договір оренди землі предметом якого була передача у користування земельної ділянки площею 3,7110 га з кадастровим номером :02:002:0011 для обслуговування майнового комплексу, що належить на праві власності позивачеві.

Позивач 24.05.2021 на підставі договору оренди здійснив реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0011 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Товариство зазначає, що 22.11.2021 відповідач, в межах строку дії договору, прийняв рішення про припинення дії договору оренди землі від 17.11.2020 (державна реєстрація права (в державному реєстрі прав) 17.11.2020 за №42162726), укладеного між позивачем та відповідачем, у зв`язку із закінченням строку, на який його укладено. В подальшому відповідач прийняв ряд рішень відносно вказаної земельної ділянкою, які спричинили поділ земельної ділянки з кадастровим номером :02:002:0011, площею 3,7110 га, в Державному земельному кадастрі на ділянки з кадастровими номерами :02:002:0208, :02:002:0209, :02:002:0210.

За доводами позивача, дії відповідача спрямовані на односторонню відмову від виконання умов договору оренди, укладеного між сторонами, та на протиправне заволодіння майном позивача, яке є складовими частинами майнового комплексу, що належить позивачеві на праві власності, є такими, що суперечать нормам Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та створюють перешкоди позивачеві у реалізації ним свого права власності на нерухоме майно.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 05.06.2023 позов задоволено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що сторони узгодили, що договір оренди землі набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (пункт 37 договору). Таким чином момент укладення договору, а отже, і початок перебігу строку його дії, сторони визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації договору. Оскільки 24.05.2021 позивач здійснив державну реєстрацію речового права за договором оренди, суд вказав, що договір фактично дійсний до 25.05.2022. Звідси місцевий господарський суд дійшов висновку, що відповідач, ухваливши 22.11.2021 рішення про припинення дії договору, фактично розірвав його в односторонньому порядку, що не передбачено умовами договору. Визнав незаконним та скасував рішення від 22.11.2021 №988 та подальші похідні рішення відповідача щодо розпорядження спірною земельною ділянкою.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27.09.2023 рішення Господарського суду Вінницької області від 05.06.2023 скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.

Апеляційний господарський суд дійшов протилежного висновку щодо моменту укладення договору оренди землі та вказав, що пунктом 37 договору передбачено саме державну реєстрацію договору (як того вимагало законодавство, чинне до 01.01.2013) однак на даний час державній реєстрації підлягає саме право оренди земельної ділянки, а державна реєстраціє договору на момент його укладення не є обов`язковою. Отже, договір оренди земельної ділянки є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та його підписання у встановленій простій письмовій формі, у даному випадку із 17.11.2020, і діє до 17.11.2021. Звідси суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідач, приймаючи рішення від 22.11.2021 №988 та подальші похідні рішення щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, діяв у межах і у спосіб, визначений чинним законодавством України.

Не погодившись із постановою суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить постанову апеляційного господарського суду скасувати, а рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

Скаржник вважає цілком обґрунтованим висновок місцевого господарського суду щодо моменту укладення договору оренди землі, адже сторони в пункті 37 договору поєднали момент набрання чинності договору оренди з моментом його державної реєстрації. Такий момент, за доводами скаржника, настав після державної реєстрації речового права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме 24.05.2021, та, враховуючи, що договір був укладений на один рік, строк дії договору закінчився 24.05.2022. Отже, прийнявши 22.11.2021 рішення № 988, відповідач вчинив одностороннє розірвання правочину.

Позивач зазначає, що висновки суду апеляційної інстанції щодо строку оренди земельної ділянки не відповідають висновкам Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постановах від 16.11.2022 у справі № 447/2461/20, від 26.07.2023 у справі № 357/8085/19, від 15.06.2023 у справі № 390/356/21, від 31.05.2023 у справі № 709/1187/21, від 24.05.2023 у справі № 709/1186/21.

Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначає, що аналіз наведеної скаржником судової практики дозволяє дійти висновку про те, що Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду за аналогічних умов договорів оренди землі, укладених після 01.01.2013, (пункти 37, 40 чи 44 договорів) про те, що договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, дотримується підходу про те, що за погоджених сторонами умов, момент набрання чинності договором пов`язаний із його державною реєстрацією (державною реєстрацією права оренди), а отже початок перебігу строку дії договору оренди слід обчислювати з моменту реєстрації речового права оренди.

Водночас, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не може погодитися з таким підходом до визначення моменту набрання договором оренди землі чинності, укладеним після 01.01.2013, з огляду на таке.

Відповідно до положень статей 18, 20 Закону України "Про оренду землі" (в редакції до 01.01.2013), укладений договір оренди землі підлягав обов`язковій державній реєстрації, з моменту якої набував чинності. Тобто розмежовувався момент укладення договору оренди землі, внаслідок чого договір набував юридичного значення як факт (наявність домовленостей сторін на виникнення між ними прав та обов`язків у майбутньому після державної реєстрації договору) та момент набрання чинності договором в результаті проведення його державної реєстрації, після чого виникали суб`єктивні цивільні права та обов`язки сторін. Тобто, державна реєстрація правочину виконувала функцію фіксації державою волевиявлення сторін договору оренди для подальшого офіційного визнання права оренди землі та гарантування його реалізації орендарем з метою забезпечення стабільності цивільного обороту речових прав на земельні ділянки.

Верховний Суд України вказував, що поняття "момент укладення договору" та "момент набрання чинності договором оренди земельної ділянки" різняться змістовим наповненням, а також можуть відрізнятися у часі, про що зазначено у мотивувальних частинах постанов від 19.02.2014 у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13) та від 13.06.2016 у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16).

З 01.01.2013 набрав чинності Закон України № 3613-VІ, згідно з підпунктом "е" підпункту 2 пункту 5 розділу VІІ "Прикінцеві та перехідні положення" якого статтю 126 ЗК України викладено у новій редакції та передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За змістом статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Таким чином, з урахуванням викладених норм, поняття "державна реєстрація договору" та "державна реєстрація речового права" є різними.

При цьому на час законодавчо закріплених вимог щодо необхідності реєстрації договору оренди землі його чинність пов`язувалась з моментом реєстрації договору, про що свідчила стала практика Верховного Суду України (постанова від 13.06.2016 №570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16)), Верховного Суду (постанова від 15.03.2018 у справі № 136/2211/15-ц).

Проте це не означає, що після внесення змін щодо відміни необхідності реєстрації самого договору оренди, момент реєстрації прав на оренду став пов`язуватись з моментом набрання чинності договором оренди.

Реєстрація прав на оренду землі, як зазначалося, є офіційним визнанням і підтвердженням факту виникнення прав на землю; саме право оренди виникає з моменту реєстрації цього права; земля вважається переданою з моменту державної реєстрації права оренди. Натомість це не свідчить про те, що сам договір, для якого визначені загальні правила набрання чинності, набирає чинність з моменту реєстрації права.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2020 у справі № 912/3295/18.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22) вказано, що: "у частині п`ятій статті 6 Закону України "Про оренду землі" № 161-XIV (доповнено на підставі Закону від 11.02.2010 № 1878-VI) визначено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Тобто з 01.01.2013 державній реєстрації підлягав не сам договір оренди, а право оренди земельної ділянки.

Можна зробити висновок, що договір оренди земельної ділянки є укладеним з моменту досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов та його підписання у встановленій простій письмовій формі, якщо інше не узгоджено між сторонами, тобто дотримання сторонами вимог статей 638, 759 та 792 ЦК України та статті 15 Закону України "Про оренду землі" (далі - Закон №161-ХIV).

З моменту укладення договору оренди землі в орендодавця виникає зобов`язання передати орендарю земельну ділянку в користування на визначений у договорі строк, а в орендаря - отримати право на користування земельною ділянкою.

Зареєстроване право оренди землі є речовим правом.

05.12.2019 Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" абзац другий частини другої статті 25 Закону № 161-XIV доповнено умовою, що орендар земельної ділянки зобов`язаний приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, але не раніше державної реєстрації відповідного права оренди.

Тобто використання земельної ділянки неможливе без державної реєстрації права оренди, оскільки відсутні правові підстави для цього.

Метою укладення будь-якого цивільного правочину є отримання певних правових наслідків через реалізацію сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Правочин, укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, є фіктивним".

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19 не вбачала підстав для відступу від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 13.06.2016 у справі № 6-643цс16, у частині того, що договір є укладеним з моменту досягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору, право оренди виникає з моменту його державної реєстрації.

Однак Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного у цій постанові Верховного Суду України від 13.06.2016 у справі № 6-643цс16 у частині того, що виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації.

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вказаний висновок стосується чинності договору оренди землі, укладеного після 01.01.2013, тобто після зміни законодавчого регулювання: виключення із Закону № 161-XIV вимог про необхідність державної реєстрації договору оренди та вказівки на необхідність реєстрації права оренди та виключення з тексту цього Закону посилання на укладеність правочину з дня його державної реєстрації.

Колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові у справі № 357/8277/19 чітко пов`язала строк права оренди земельної ділянки, укладеного 05.06.2013 (право оренди зареєстровано 11.01.2014), із датою укладення договору оренди, вказавши, що у позивача право оренди земельної ділянки закінчується у червні 2023 року. При цьому, пункт 37 договору оренди землі у справі № 357/8277/19 був аналогічний тим, які наведені вище, та пов`язують набрання чинності договором оренди з підписанням його сторонами та державною реєстрацією.

Аналогічного підходу до визначення моменту укладення договору оренди землі дотримався і Касаційний цивільний суд у своїй постанові від 24.05.2023 у справі № 125/1609/21.

Наведені приклади судової практики Верховного Суду підтверджують наявність по суті двох взаємовиключних підходів до тлумачення та застосування статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України до договорів оренди землі, укладених після 01.01.2013, з аналогічними умовами щодо набрання ними чинності, а саме: набрання чинності договором (обчислення строку дії договору) з моменту державної реєстрації права оренди в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи з моменту укладення договору.

Конституцією України (статті 8, 129 та 147) гарантовано визнання та застосування в Україні принципу верховенства права. При цьому загальновизнано, що його базовим елементом є принцип правової визначеності, який, крім іншого, означає стабільність та єдність судової практики, а також можливість відступу судом від своєї попередньої правової позиції лише за наявності вагомих підстав.

Єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики (пункт 4 частини четвертої статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Слід зазначити, що єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в господарському судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності стосовно вирішення спірних ситуацій для учасників судового процесу.

Відповідно до частини 3 статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду може вирішуватися судом за власною ініціативою (частина 1 статті 303 ГПК України).

Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

Так, відступленням від висновку треба розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16).

Наведені вище норми процесуального права зобов`язують колегію суддів у разі необхідності відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні іншого касаційного суду, передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

З огляду на виконання функцій із забезпечення сталості та єдності судової практики справа № 902/1207/22 підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду згідно із частиною 3 статті 302 ГПК України, оскільки колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду, викладених Касаційним цивільним судом у постановах від 16.11.2022 у справі № 447/2461/20, від 26.07.2023 у справі № 357/8085/19, від 15.06.2023 у справі № 390/356/21, від 31.05.2023 у справі № 709/1187/21, від 24.05.2023 у справі № 709/1186/21.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Справу № 902/1207/22 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил