ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2023 Справа № 917/1805/23

За позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАФТРЕЙД» (, вул. Фортечна, 4А, м. Запоріжжя, 69002)

до Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» (, вул. Зіньківська, 6, м. Полтава, 36029)

про стягнення 233 319,67 грн

Суддя Пушко І.І.

Секретар судового засідання Біла І.М.

Представники сторін в судове засідання не викликались, справа розглядається за наявними в ній матеріалами в порядку спрощеного провадження відповідно до ст. 247 ГПК України.

Стосовно підсудності справи суд враховує наступне.

Відповідно до п. 7.2. договору поставки № 1, укладеного між сторонами, всі спори, розбіжності або претензії, які виникають між сторонами із цього договору або у зв`язку з ним, в тому числі, але не обмежуючись: що стосуються його укладання, виконання, порушення (невиконання та/або неналежного виконання), припинення, дійсності/недійсності, розірвання, повернення сплачених коштів тощо підлягає передачі та остаточному вирішенню Постійно діючим Третейським судом при Федерації роботодавців України, згідно з регламентом третейського суду, який є невід`ємною частиною даної третейської угоди. Умови Договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення Договору. Сторони вносячи це третейське застереження до даного Договору, домовилися та підтверджують, що воно є його невід`ємною частиною та являється третейською угодою в розумінні ст. 12, 13 Закону України «Про третейські суди».

Тобто, сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду.

Позивач звертався до Постійно діючого Третейського суду при Федерації роботодавців України із позовною заявою від 25.07.2023 до Приватного акціонерного товариства «ПОЛТАВСЬКИЙ ТУРБОМЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД», однак позовна заява повернулася позивачу не врученою із відміткою поштового відділення про закінчення терміну зберігання (а.с. 47-59).

Враховуючи це, позивач звернувся із позовом до Господарського суду Полтавської області.

Згідно ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Частиною 1 ст. 27 ГПК України передбачено, що позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає позов без розгляду, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, і від відповідача не пізніше початку розгляду справи по суті, але до подання ним першої заяви щодо суті спору надійшли заперечення проти вирішення спору в господарському суді, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Оскільки від відповідача в установлений строк не надійшло заперечень проти вирішення спору в господарському суді, справа № 917/1805/23 підсудна Господарському суду Полтавської області.

Суть справи: Розглядається позовна заява про стягнення 233 319,67 грн, в тому числі: 163 560,00 грн основного боргу за поставлений товар, 15 463,29 грн пені, 54 296,38 грн інфляційних збитків.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що відповідач не оплатив товар, поставлений позивачем на умовах договору поставки № 1 від 18.10.2021.

Ухвалою від 04.10.2023 (а.с. 65-66) суд залишив вказану позовну заяву без руху на підставі ст. 174 ГПК України.

Позивач в термін, визначений судом, усунув недоліки позовної заяви (а.с. 69-74).

Ухвалою від 23.10.2023 (а.с. 75-76) суд прийняв позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, а також встановив процесуальні строки для подання сторонами заяв по суті спору: відповідачу для подання відзиву на позов - до 15 днів з дня отримання ухвали та для подання заперечень до 3 днів з дати отримання від позивача відповіді на відзив; позивачу для подання відповіді на відзив - 5 днів з моменту отримання відзиву.

Ухвала суду від 23.10.2023 була доставлена до електронного кабінету позивача 23.10.2023, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа (а.с. 77).

У зв`язку із відсутністю у відповідача зареєстрованого електронного кабінету в системі "Електронний суд", копія ухвали суду від 23.10.2023 була направлена відповідачу в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою місцезнаходження відповідача, та була отримана ним 26.10.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням (а.с. 79).

У встановлений судом строк відповідач відзив на позов не надав. У зв`язку з цим, відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

18.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРАФТРЕЙД» (далі - Позивач, Постачальник, ТОВ «ГРАФТРЕЙД») та Приватним акціонерним товариством «ПОЛТАВСЬКИЙ ТУРБОМЕХАНІЧНИЙ ЗАВОД» (далі - Відповідач, Покупець, ПрАТ «ПОЛТАВСЬКИЙ ТУРБОМЕХАНІЧНИИ ЗАВОД») укладено Договір поставки № 1 (далі - Договір; а.с. 26-33).

Відповідно до п. 1.1. Договору Постачальник на умовах, в порядку та строки, визначені цим Договором зобов`язується протягом терміну дії Договору поставляти й передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується приймати та оплачувати майно, а саме: продукцію виробництва ТОВ «ГРАФТРЕЙД» Модуль Grefseal ММТ-2 300x300x250, перелік і кількість якої визначаються Специфікаціями, які з моменту підписання Сторонами й проставляння печаток Сторін (при наявності), є невід`ємною частиною цього Договору. Специфікації повинні мати посилання на цей Договір.

Пункт 2.1. Договору передбачає, що загальна сума Договору визначається сумарною вартістю товару, згідно підписаних Сторонами Специфікацій. Ціна товару, що поставляється Покупцю є договірною і вказується для кожної позиції в Специфікаціях.

Відповідно до пункту 2.2. Договору, оплата партії товару, передбаченої конкретною Специфікацією, здійснюється в порядку, на умовах та строки визначені такою Специфікацією.

Поставка партії Товару, передбаченої конкретною Специфікацією, здійснюється в порядку на умовах та строки визначені такою Специфікацією (п. 3.1. Договору).

Право власності, а також ризики випадкового ушкодження або знищення Товару переходять від Постачальника Покупцеві після підписання Акту вхідного контролю. Датою переходу права власності, а також ризиків випадкового ушкодження або знищення Товару, є дата, зазначена представником Покупця в Акті вхідного контролю (п. 3.5. Договору).

Зобов`язання Постачальника по поставці Товару вважаються виконаними з моменту передачі Товару в розпорядження Покупця у вищезазначеному пункті поставки за умови точної відповідності поставленого Товару договору та відповідній специфікації по строкам, номенклатурі і обсягу, після надання Постачальником супроводжувальних документів, зазначених в п. 3.3. Договору (п. 3.6. Договору).

Згідно п. 4.6., 4.7 Договору, після підписання Акту вхідного контролю Товару право власності та ризики випадкового знищення на Товар переходить до Покупця. Підписаний Акт вхідного контролю Товару служить підставою здійснення оплати Постачальнику, а також передачі Товару з транзитного на основний склад.

Пункт 6.3. Договору передбачає, що в разі несвоєчасної оплати поставленого Товару, Постачальник має право вимагати, а Покупець за вимогою Постачальника сплачує останньому пеню в розмірі 0,1% від несвоєчасно сплаченої суми, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в момент прострочення, за кожний день прострочення оплати.

Згідно п. 6.12 Договору, розмір річних, що можуть застосовуватися відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, за цим Договором, Сторони встановлюють у розмірі нуль відсотків.

Відповідно до п. 9.1., 9.2., 9.3. Договору, цей Договір набуває чинності з моменту підписання уповноваженими представниками Сторін, а також проставляння печаток Сторін (при наявності). Сторони дійшли згоди, що строк дії цього Договору встановлюється від дати набрання Договором чинності та до « 31» грудня 2022 р., у частині гарантійних зобов`язань - до закінчення Гарантійного строку, у частині сплати штрафних санкцій або відшкодування збитків - до моменту оплати. У випадку не виконання (неналежного виконання) Сторонами (Стороною) своїх зобов`язань за цим Договором, термін дії Договору продовжується до повного виконання Сторонами всіх прийнятих на себе зобов`язань.

На виконання вимог Договору сторонами було укладено Специфікацію до Договору поставки № 1 від 18.10.2021 (далі - Специфікація; а.с. 34), відповідно до якої позивач зобов`язався поставити відповідачу модулі Grefseal ММТ-2 300x300x250 у кількості 145 штук, вартістю 940 грн/од. без ПДВ, на загальну суму 163 560,00 грн, у тому числі ПДВ 27 260,00 грн.

Також, у Специфікації сторони визначили строки оплати: попередня оплата у розмірі 50% від вартості партії Товару - протягом 10 днів з моменту виставлення рахунку; та 50% вартості - протягом 14 календарних днів після отримання товару.

Термін постачання товару згідно умов Специфікації - 10 р/днів з моменту отримання передплати Постачальником на його розрахунковий рахунок у розмірі 50%; умови поставки - DPP (склад Покупця), згідно Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів ИНКОТЕРМС у редакції 2010р.

Договір та Специфікація до нього підписані представниками сторін та скріплені печатками сторін.

На виконання вимог Договору та Специфікації позивачем були поставлені відповідачу модулі Grefseal ММТ-2 300x300x250 у кількості 145 штук на загальну суму 163 560,00 грн, що підтверджується видатковою накладною № 1230 від 28.10.2021 та товарно-транспортною накладною № 1230 від 28.10.2021 (а.с. 35-37).

Також позивачем було виписано відповідачу рахунок на оплату товару № 1319 від 08.10.2021 на загальну суму 163 560,00 грн (а.с. 40).

Крім цього, позивачем складено та зареєстровано податкову накладну № 112 від 28.10.2022 (а.с. 44-45). Реєстрація податкової накладної підтверджується квитанцією № 1 ДПС України (а.с. 46).

Таким чином, позивач виконав умови Договору щодо поставки відповідачу товару.

Проте, відповідач не здійснив оплату за поставлений йому товар. У зв`язку з цим позивач надіслав відповідачу претензію № 112-22 від 01 грудня 2022 року з вимогою щодо здійснення відповідачем оплати за поставлені товари згідно видаткової накладної № 1230, а також додав до претензії Акт звірки взаємних розрахунків між позивачем та відповідачем (а.с. 41-42). На підтвердження факту направлення відповідачу претензії позивачем надано копію фіскального чеку від 07.12.2022 (а.с. 43).

Відповідач відповідь на претензію не надав, заборгованість не сплатив.

У зв`язку з цим, відповідно до п. 6.3. Договору та ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував відповідачу на суму боргу 163 560,00 грн пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період прострочення з 11.11.2021 по 10.05.2022, яка склала 15 463,29 грн., та інфляційні втрати за період з листопада 2021 року по травень 2023 року на суму 54 296,38 грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач просить суд стягнути з відповідача 163 560,00 грн основного боргу, 15 463,29 грн пені та 54 296,38 грн інфляційних збитків.

Вирішуючи спір суд виходив із наступного.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 205 ЦК України визначає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України), в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Обов`язок відповідача сплатити кошти за отриманий товар визначений також ст.ст. 655, 706 ЦК України.

Згідно п. 5 ст. 16 ЦК України одним із засобів захисту цивільних прав є примусове виконання обов`язку в натурі, яке в даному випадку полягає у виконанні відповідачем зобов`язань з оплати вартості отриманого товару.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Суд при вирішенні спору враховує, що правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами про договір поставки.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач передав відповідачу товар за видатковою накладною № 1230 від 28.10.2021 та товарно-транспортною накладною № 1230 від 28.10.2021 на суму 163 560,00 грн (а.с. 35-37), які підписані обома сторонами без зауважень.

При цьому, суд звертає увагу на те, що умовами п. 3.5., 4.6., Договору, сторони погодили, що право власності на товар переходить від Постачальника Покупцеві після підписання Акту вхідного контролю.

Разом з цим суд погоджується з позицією позивача, викладеною у заяві від 12.10.2023 (а.с. 69-71) стосовно того, що умови Договору не передбачають складання Акту вхідного контролю у вигляді єдиного документа, форма такого документа не затверджена ні законодавством, ні Договором, тому Акт вхідного контролю сторони оформили шляхом складання двох окремих документів, а саме видаткової накладної № 1230 від 28.10.2021 та товарно-транспортної накладної № 1230 від 28.10.2021.

Отже, видаткова накладна № 1230 від 28.10.2021 та товарно-транспортна накладна № 1230 від 28.10.2021, підтверджують перехід до відповідача права власності на товар та виникнення у нього зобов`язання щодо оплати товару.

Відповідач заперечень щодо переходу до нього права власності на товар поставлений позивачем по Договору, чи щодо форми Акту вхідного контролю суду не надав.

Одночасно судом приймається до уваги, що в Специфікації (додаток № 1) до Договору сторони погодили, що строк остаточного розрахунку розпочинає перебіг саме з моменту отримання товару.

Відповідно до ч. 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами Специфікації визначено, що оплата за товар мала бути здійснена двома платежами: попередня оплата у розмірі 50% від вартості партії Товару - протягом 10 днів з моменту виставлення рахунку; решта 50% вартості товару - протягом 14 календарних днів після отримання товару.

Згідно ч. 1 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 538 ЦК України, якщо зустрічне виконання обов`язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов`язку, друга сторона повинна виконати свій обов`язок.

Відповідач суму попередньої оплати не сплатив. Не зважаючи на це, позивач поставив товар у повному обсязі.

Згідно умов Специфікації остаточний розрахунок за товар відповідач мав здійснити протягом 14 календарних днів після отримання товару. Оскільки товар отримано відповідачем 28.10.2021, то оплата мала бути здійснена не пізніше 11.11.2021.

В матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем заборгованості за поставлений по Договору товар.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 163 560,00 грн основного боргу підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не заперечуються, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.

Частиною 1 статті 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6 ст. 231 ГК України передбачено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань підлягають стягненню штрафні санкції у вигляді пені, розмір якої повинен визначатися обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами та узгоджуватися в договорі.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно п. 3 Закону України № 540-ІХ від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)», розділ IX «Прикінцеві положення» Господарського кодексу України було доповнено пунктом 7 такого змісту: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

В п. 6.3. Договору сторони погодили, що в разі несвоєчасної оплати поставленого Товару, Постачальник має право вимагати, а Покупець за вимогою Постачальника сплачує останньому пеню в розмірі 0,1% від несвоєчасно сплаченої суми, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в момент прострочення, за кожний день прострочення оплати.

Позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період прострочення з 11.11.2021 по 10.05.2022 на суму 15 463,29 грн (розрахунок пені наведено в позовній заяві).

Як встановлено вище, відповідач мав здійснити остаточний розрахунок за поставлений товар до 11.11.2021 включно. Тобто, правові підстави для нарахування відповідачу та стягнення пені за несвоєчасну оплату товару виникли у позивача лише 12.11.2021.

Отже, позивач безпідставно нарахував пеню відповідачу за 11.11.2021.

Здійснивши перерахунок пені суд встановив, що пеня в розмірі 0,1% від несвоєчасно сплаченої суми перевищує подвійну облікову ставку Національного банку України, отже позивач правомірно нарахував пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Судом встановлено, що пеня нарахована на суму боргу за період прострочення з 12.11.2021 по 10.05.2022 становить 15 379,12 грн.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги щодо стягнення пені підлягають задоволенню частково, в сумі 15 379,12 грн. В іншій частині стягнення пені позов задоволенню не підлягає.

Відповідно п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.

Також суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові КГС у складі Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19, за якою якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач заявив до стягнення 54 296,38 грн інфляційних втрат нарахованих за період з листопада 2021 року по травень 2023 року.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат суд встановив, що позовні вимоги в цій частині є правомірними та підлягають задоволенню повністю.

Перевірка правильності розрахунку пені та інфляційних втрат здійснена за допомогою калькулятора підрахунку заборгованості та штрафних санкцій інформаційної системи "Ліга. Закон Еліт".

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України).

За наведеного, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог частково, в частині стягнення 163 560,00 грн основного боргу, 15 379,12 грн пені та 54 296,38 грн інфляційних втрат.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 13 ГПК України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при укладенні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позову, на відповідача покладаються судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3498,53 грн.

Керуючись ст.ст. 129, 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Полтавський турбомеханічний завод» (, вул. Зіньківська, 6, м. Полтава, 36029) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАФТРЕЙД» (, вул. Фортечна, 4А, м. Запоріжжя, 69002) 163 560,00 грн основного боргу, 15 379,12 грн пені, 54 296,38 грн інфляційних втрат, 3498,53 грн витрат по сплаті судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ з набранням цим рішенням законної сили.

5. Рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Згідно із ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 256 ГПК України та п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя Пушко І.І.