РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.12.2023Справа № 910/13978/23

За позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування»

до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

про стягнення 52 928, 03 грн

Суддя Я.А.Карабань

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (надалі - відповідач) про стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 52 928, 03 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст. 524, 526, 527, 530, 533, 625, 979, 993, 1166, 1187, 1188, 1191 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України, обґрунтовані тим, що позивачем у силу положень ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України отримано право вимоги до особи, відповідальної за шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Оскільки відповідальність власника транспортного засобу, водієм якого скоєно дорожньо-транспортну пригоду, застрахована відповідачем на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, позивач вказує, що обов`язок з відшкодування збитків покладається на відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2023 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.

18.09.2023 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі № 910/13978/23, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

03.10.2023 від МТСБУ на виконання вимог ухвали суду надійшли відомості щодо умов укладеного відповідачем страхового договору (полісу).

18.10.2023 від представника відповідача надійшов відзив, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що із заявою про виплату страхового відшкодування позивач до відповідача не звертався. Вказує, що із позовними вимогами до відповідача позивач звернувся поза межами річного строку для подання заяви про страхове відшкодування, що є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування та задоволенні позову. Також у відзиві відповідач просить стягнути з позивача витрати на правову допомогу в розмірі 8 000, 00 грн.

23.10.2023 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві, з посиланням на те, що останньому була відправлена заява про страхове відшкодування 13.10.2022 з усіма додатками на електронну пошту, яка зазначена на офіційному сайті відповідача - . Крім цього, заперечує проти стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 8 000, 00 грн, вважає їх неспівмірними з ціною позову.

03.11.2023 від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких останній підтримує доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, зокрема, вказує, що електронна пошта, на яку надіслав позивач заяву () створена для звернень з питань маркетингу та реклами та з роздруківки, наданої позивачем ніяким чином не вбачається визначити, які саме документи надсилались електронним листом, оскільки вказані лише назви документів, без зазначення дати та номеру.

Враховуючи викладене вище, беручи до уваги відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання), за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

04.11.2021 між позивачем (надалі - страховик) та ОСОБА_1 (надалі - страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів програми «Комфорт» № 208.21.2646520 (надалі - договір), відповідно до п. 3.1. частини «Б» якого предметом є майнові інтереси, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням та/або розпорядженням застрахованим на умовах даного договору транспортного засобу «KIA Rio» державний номер НОМЕР_1 .

Згідно умов договору, сума страхового відшкодування складає 315 000, 00 грн, з франшизою за ДТП 0, 50 % від страхової суми (п. 7-9 частини «А» договору).

Відповідно до п. 10 частини «А» договору, строк його дії встановлено з 00.00 год 26.12.2021 по 24.00 год 25.12.2022.

12.08.2022 о 10 год. 30 хв. на а/д М-06 сполученням Київ-Чоп 441 км+300м водій автомобіля ЗАЗ TF 699 P н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_2 не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не дотримався безпечної дистанції, у результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем KIA RIO н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_3 , який рухався попереду, що призвело до пошкодження транспортних засобів та завдання матеріальних збитків.

Постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 12.09.2022 в справі № 570/3071/22 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУАП та застосувано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вказана дорожньо-транспортна пригода призвела до пошкодження, зокрема, застрахованого позивачем транспортного засобу «KIA Rio» державний номер НОМЕР_1 .

16.08.2023 водій транспортного засобу «KIA Rio» державний номер НОМЕР_1 звернувся до позивача із заявою, в якій просив здійснити відшкодування оціненої шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди (ДТП), що сталась 12.08.2022.

Відповідно до рахунку-фактури Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМАВТОТЕХСЕРВІС» № від 18.08.2022 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «KIA Rio» державний номер НОМЕР_1 складає 54 503, 03 грн.

З урахуванням акту огляду пошкодженого транспортного засобу від 16.08.2022, а також враховуючи рахунок-фактуру № від 18.08.2022 вище наведену дорожньо-транспортну пригоду страховим актом № 3.22.03465-1 від 29.08.2022 визнано страховим випадком, а також вирішено здійснити виплату страхового відшкодування у розмірі 52 928, 03 грн (54 503, 03 грн (вартість відновлювального ремонту) - 1 575, 00 грн (франшиза 0, 50 % за умовами договору).

Відповідно до платіжної інструкції № від 05.09.2022 позивач перерахував на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМАВТОТЕХСЕРВІС» грошові кошти в розмірі 52 928, 03 грн, із призначеннями платежу: «Стр. відш. зг. дог страхування № 208.21.2646520 від 04.11.2021р. ОСОБА_1 , без ПДВ. Згідно від 18.08.2022 у т.ч. ПДВ - 8821,34 грн».

Отже, у відповідності до умов договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, в зв`язку із настанням страхового випадку (ДТП) позивачем було виплачено страхове відшкодування в загальному розмірі 52 928, 03 грн.

13.10.2022 позивач засобами електронного зв`язку звернувся до відповідача із заявою на виплату страхового відшкодування за вих. № 3.22.03465/07-3.22.03465 від 11.10.2022, в якій просив останнього здійснити виплату страхового відшкодування в порядку суброгації в сумі 52 928, 03 грн, що підтверджується роздруківкою з електронної пошти.

Проте, відповідач відповіді на заяву позивача не надав та суму страхового відшкодування позивачу не сплатив.

Враховуючи вище наведені обставини, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів шляхом стягнення зазначеної невиплаченої суми страхового відшкодування з відповідача в розмірі 52 928, 03 грн.

Відповідно до ст. 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, в таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

На підставі статей 512, 514 Цивільного кодексу України, страховик стає замість потерпілої особи кредитором у зобов`язанні щодо відшкодування заподіяної шкоди в межах виплаченої суми.

Згідно із положеннями статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою на користь потерпілої особи страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої в деліктному зобов`язанні. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц.

Як убачається з матеріалів справи, на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність транспортного засобу ЗАЗ TF 699 P державний номер НОМЕР_2 застрахована відповідачем на підставі полісу серії АТ № 001958542 з лімітом відповідальності по майну в сумі 130 000, 00 грн та франшизою 00, 00 грн.

Отже, виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту, позивач у силу приписів ст. 993 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України «Про страхування», з урахуванням положення п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», набув права вимоги до відповідача.

У даному випадку саме відповідач, як страховик цивільно-правової відповідальності транспортного засобу ЗАЗ TF 699 P державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 , тобто особи, яка визнана винною в ДТП, має відшкодовувати збитки, що були завдані внаслідок ДТП в межах ліміту відповідальності за вирахуванням франшизи, а позивач, як особа, яка виплатила страхове відшкодування особі, якій завдано збитків внаслідок ДТП, набув право вимоги, яке ця особа має до особи, відповідальної за заподіяні збитки.

У зв`язку з тим, що відповідач не сплатив суму страхового відшкодування позивачу, останній звернувся до суду з позовом про стягнення 52 928, 03 грн суми виплаченого страхового відшкодування.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що в зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно із ст. 1192 Цивільного кодексу України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до рахунку-фактури Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМАВТОТЕХСЕРВІС» № від 18.08.2022 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «KIA Rio» державний номер НОМЕР_1 складає 54 503, 03 грн.

Разом з тим, відповідно до п. 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Аналогічна, норма викладена в ст. 9 Закону України «Про страхування».

Згідно умов договору, сума страхового відшкодування складає 315 000, 00 грн з франшизою за ДТП 0, 50 % від страхової суми (п. 7-9 частини «А» договору). Тобто розмір франшизи в даному випадку складає 1 575, 00 грн.

Позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування згідно з платіжної інструкції № від 05.09.2022 на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМАВТОТЕХСЕРВІС» в розмірі 52 928, 03 грн.

Доказів сплати відповідачем суми страхового відшкодування позивачу в розмірі 52 928, 03 грн (54 503, 03 грн (вартість ремонту) - 1 575, 00 грн (франшиза) матеріали справи не містять та відповідачем, у порядку передбаченому ГПК України, суду таких доказів не надано

Відповідач, заперечуючи щодо позову, вказує, що із заявою про виплату страхового відшкодування позивач до відповідача не звертався, а електронна пошта, на яку надіслав позивач заяву () створена для звернень з питань маркетингу та реклами та з роздруківки, наданої позивачем ніяким чином не вбачається можливим визначити, які саме документи надсилались електронним листом, оскільки вказані лише назви документів, без зазначення дати та номеру. У зв`язку з чим, із позовними вимогами позивач звернувся поза межами річного строку для подання заяви про страхове відшкодування, що є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування та задоволенні позову.

Суд відхиляє дані твердження відповідача з огляду на таке.

Так, у пункті 35.1 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до пункту 36.2. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його, а у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

За змістом наведених вище норм, до числа юридично значимих дій потерпілого (іншої особи, яка має відповідне право), необхідних для отримання страхового відшкодування, належить, у тому числі, подання страховику заяви про страхове відшкодування.

Подання відповідної заяви, як підстави для виплати страхового відшкодування, не заперечує права потерпілого звернутися за судовим захистом у разі ігнорування страховиком такої заяви, незгоди із розміром визначеної страхової виплати чи із рішенням страховика про відмову у страховому відшкодуванні.

Згідно з п. п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода завдана майну потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 по справі № 910/7449/17 надала висновок щодо застосування норм права, а саме: «закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про його виплату не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою та підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу збитку на підставі договору добровільного майнового страхування».

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

Так, як убачається з матеріалів справи, позивач засобами електронного зв`язку звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування за вих. № 3.22.03465/07-3.22.03465 від 11.10.2022, в якій просив останнього здійснити виплату страхового відшкодування в порядку суброгації в сумі 52 928, 03 грн, що підтверджується роздруківкою з електронної пошти датованою 13.10.2022.

На підтвердження зазначеної обставини позивачем надано роздруківку витягу з електронної пошти, з якої вбачається, на електронну адресу , яка вказана на офіційному сайті відповідача, було направлено лист, який містив посилання на завантаження документів: Довідка МВС2.jpg; Довідка МВС.jpg; Повідомлення про подію.pdf; Порядок виплати.pdf; Претензии 2022.pdf; Протокол огляду.pdf; Рахунок.pdf; Страховой акт.pdf; Договір б.pdf; Довіреність.pdf; Претензии 2022.pdf (4).asice. З повідомленням: «Доброго дня! Прошу розглянути претензію!».

В силу приписів ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відтак, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (постанова Верховного Суду від 27.06.2023 у справі № 918/518/22).

В цьому контексті суд зазначає, що єдиною підставою, на думку відповідача, для відмови в задоволенні позову в даній справі стали висновки останнього про відсутність в матеріалах справи будь-яких належних доказів звернення позивача до відповідача із заявою про здійснення страхового відшкодування протягом річного строку, встановленого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Суд зауважує, що листування шляхом надіслання електронних листів уже давно стало частиною ділових звичаїв в Україні, а здійснення електронної переписки як усталеного звичаю ділового обороту в Україні, що не вимагає договірного врегулювання, визнається цивільним звичаєм за ст. 7 ЦК України (постанова Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 914/2505/17).

У постанові від 13.10.2021 у справі № 923/1379/20 Верховний Суд наголосив, що висновки судів попередніх інстанцій стосовного того, що роздруківка електронного листування є неналежним та недопустимим доказом є такими, що не відповідають приписам статті 8 Закону «Про електронні документи та електронний документообіг», оскільки сила електронного документа, як доказу, не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.

Крім цього, суд зазначає, що доказів того, між сторонами було погоджено відповідний порядок листування, матеріали даної справи не містять, а відтак, суд приймає надану позивачем роздруківку витягу з електронної пошти, як належний доказ направлення відповідачу заяви на виплату страхового відшкодування.

З урахуванням того, що 12.08.2022 сталась ДТП, а позивач направив вказані вище документи на електронну адресу відповідача 13.10.2022, то суд приходить до висновку, що позивач звернувся із відповідною заявою про здійснення страхового відшкодування до відповідача протягом року з дати скоєння ДТП, а тому строк звернення, передбачений ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» був дотриманий позивачем.

З огляду на викладене вище, суд констатує, що позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування за вих. № 3.22.03465/07-3.22.03465 від 11.10.2022, яка 13.10.2022 була направлена на електронну адресу відповідача, що підтверджується наявними в матеріалах даної справи належними доказами.

Разом з тим, суд наголошує, що відповідач не заперечує факту належності товариству електронної пошти , а вказує, що вона належить іншому відділу, однак вказані обставини не перешкоджали працівникам відповідача передати заяву позивачу за належністю в рамках одного товариства.

При цьому, матеріали справи також містять належні та допустимі докази завдання шкоди потерпілій особі, якій позивачем здійснено виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 74 ГПК України.

За загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію («Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод») та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий судовий розгляд передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Європейський суд з прав людини розглядає реалізацію принципу змагальності крізь призму забезпечення рівності прав учасників судового розгляду, тобто за цієї позиції обвинувачення і захист діють на одному рівні, під контролем відносно пасивного суду.

Принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 922/2017/17 від 30.05.2018).

Відповідно до статті 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

При цьому відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи та в їх сукупності, суд дійшов висновку, що докази надані позивачем є більш вірогідними, а тому позов про стягнення з відповідача страхового відшкодування підлягає задоволенню в повному обсязі.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах № 910/13407/17, № 915/370/16 та № 916/3545/15.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

З огляду на наведені вище норми, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача 52 928, 03 грн виплаченого страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з задоволенням позову, судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. 86, 129, 232-234, 240, 250-252 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (04080, місто Київ, вулиця Кирилівська, будинок 40, ідентифікаційний код 20602681) на користь Товариства з додатковою відповідальністю «Експрес Страхування» (04073, місто Київ, проспект Степана Бандери, будинок 22, ідентифікаційний код 36086124) 52 928 (п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот двадцять вісім) грн 03 коп. страхового відшкодування та 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до апеляційної інстанції у строки передбачені ст. 256 ГПК України.

Суддя Я.А.Карабань