РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.12.2023Справа № 910/15699/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи за позовом Київського міського центру зайнятості до Міністерства аграрної політики та продовольства України про стягнення 158 985,61 грн,

без виклику представників сторін (без проведення судового засідання),

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2023 року Київський міський центр зайнятості (далі - Центр) звернувся до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом про стягнення з Міністерства аграрної політики та продовольства України (далі - Міністерство) 158 985,61 грн безпідставно набутих (коштів), сплачених позивачем у формі допомоги по безробіттю, виплаченої ОСОБА_1 як працівнику Міністерства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11 жовтня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення її недоліків.

13 жовтня 2023 року через систему "Електронний суд" позивач на виконання вимог вказаної ухвали подав документи для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18 жовтня 2023 року було відкрито провадження у справі № 910/15699/23 та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання). Також вказаною ухвалою суду відповідачу було визначено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

31 жовтня 2023 року через підсистему "Електронний суд" від Міністерства надійшов відзив на позовну заяву від 30 жовтня 2023 року, у якому відповідач заперечував проти позовних вимог, вказував, що Центр, на його думку, не є належним позивачем у даній справі, оскільки лише Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (далі - Фонд) має право на стягнення з роботодавця суми страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду. Окрім того, задоволення такого позову може призвести до подвійної відповідальності Міністерства, оскільки останнє зобов`язане виплатити поновленому працівнику суму втраченого заробітку без зменшення цієї суми на розмір отриманої допомоги по безробіттю. Крім того, у трудовій книжці ОСОБА_1 відсутній запис щодо призначення йому виплат по безробіттю за період з 13 грудня 2019 року по 5 листопада 2020 року, у той же час кошти в розмірі 78 706,09 грн за період з 21 грудня 2021 року по 15 вересня 2022 року, на думку відповідача, виплачені позивачем ОСОБА_1 безпідставно. Також Міністерство зазначило, що позивач не дотримався порядку досудового врегулювання спору, оскільки його претензія не відповідала вимогам статті 222 Господарського кодексу України (далі - ГК України). Крім того, Центр не надав належних доказів на обґрунтування обставин, на які він посилався у своєму позові.

2 листопада 2023 року через підсистему "Електронний суд" від Центру надійшла відповідь на відзив від цієї ж дати, у якій позивач зазначив, що відзив Міністерства до електронного кабінету Центру не надходив, оскільки копію відзиву відповідач направив через підсистему "Електронний суд" сам собі. У той же час, ознайомившись із зазначеною заявою по суті справи, позивач зазначив, що викладені у відзиві твердження Міністерства є необґрунтованими. Зокрема, Центр зауважив, що він є належним позивачем у даній справі, оскільки виконує функції виконавчої дирекції Фонду в силу положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" (далі - Закон). При цьому, стягнення суми соціальної допомоги по безробіттю, яку виплатив Центр ОСОБА_1 за час перебування його на обліку як безробітного та яка підлягає відшкодуванню в порядку статей 34, 35 Закону, має відмінну правову природу від виплати Міністерством середнього заробітку за час вимушеного прогулу вказаній особі, здійсненої на підставі статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).

8 листопада 2023 року через підсистему "Електронний суд" від Міністерства надійшли заперечення на відповідь на відзив від 7 листопада 2023 року, у яких відповідач зазначив, що, на його думку, Центр може бути не позивачем, а лише представником позивача - Фонду. Крім того, Міністерство звернуло увагу на некоректність посилань Центру на судову практику суду апеляційної інстанції. Також відповідач повторно вказав на надмірність фінансового навантаження на видатки Міністерства, у разі задоволення даного позову.

15 листопада 2023 року через підсистему "Електронний суд" від Центру надійшла заява від цієї ж дати, у якій позивач вказав, що ціна позову в даній справі не змінилася.

Жодних інших заяв або клопотань від сторін не надходило.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Частиною 4 статті 75 Господарського кодексу України (далі - ГПК України) визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2022 року в справі № 640/8828/20, що набрало законної сили у встановленому законом порядку, встановлено, що Міністерство прийняло наказ від 12 грудня 2019 року № 789-к "Про звільнення ОСОБА_1 ", яким з вказаної дати зазначену особу було звільнено з посади головного спеціаліста відділу зовнішньої торгівлі та співробітництва з СОТ - Департаменту міжнародного співробітництва, на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу", у зв`язку з реорганізацією Міністерства на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2019 року № 829 "Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади". Копія вказаного рішення міститься в матеріалах цієї справи.

Судом встановлено, що у зв`язку зі звільненням, 13 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав заяви від вказаної дати до Святошинської районної філії Центру (з 15 грудня 2022 року перейменовано на Святошинське управління Центру) про надання йому статусу безробітного та про призначення передбаченої Законом виплати допомоги по безробіттю. Копії вказаних заяв ОСОБА_1 також наявні в матеріалах даної справи.

З відомостей з персональної картки ОСОБА_1 № НОМЕР_1 вбачається, що наказами Святошинської районної філії Центру: від 13 грудня 2019 року № НТ191213, від 20 грудня 2019 року № НТ191220, від 13 січня 2020 року № НТ200113 та від 6 листопада 2020 року № НТ201116 зазначеній особі надано статус безробітного з 13 грудня 2019 року, призначено виплату допомоги по безробіттю, розпочато її виплату з 13 січня 2020 року та з 6 листопада 2020 року припинено виплату вказаної допомоги та реєстрацію особи як безробітної на підставі абзацу 3 підпункту 1 пункту 30 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 вересня 2018 року № 792 (що був чинний на моменту виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок).

21 грудня 2021 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Святошинської районної філії Центру із заявами від вказаної дати про надання йому статусу безробітного та про призначення передбаченої Законом виплати допомоги по безробіттю (копії вказаних заяв наявні в матеріалах справи).

З відомостей з персональної картки ОСОБА_1 № НОМЕР_1 вбачається, що наказами Святошинської районної філії Центру: від 21 грудня 2021 року № НТ211221 та від 16 вересня 2022 року № НТ220916 цій особі надано статус безробітного, призначено виплату допомоги по безробіттю з 21 грудня 2021 року і з 16 вересня 2022 року припинено виплату допомоги по безробіттю та реєстрацію ОСОБА_1 як безробітної особи відповідно до абзацу 16 підпункту 1 пункту 30 Порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2020 року № 1344 "Деякі питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади" скасовано рішення про реорганізацію Міністерства шляхом приєднання до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, зокрема визнано таким, що втратив чинність, абзац 2 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2019 року № 829 та внесено зміни до додатку 1 розпорядження Кабінету Міністрів України від 6 вересня 2019 року № 738 "Про утворення комісій з проведення реорганізації та ліквідації деяких центральних органів виконавчої влади" шляхом виключення з Переліку центральних органів виконавчої влади, у яких утворюються комісії з проведення їх реорганізації, Міністерства.

У зв`язку з цим, вказаним рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2022 року в справі № 640/8828/20 позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства від 12 грудня 2019 року № 789-к "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновлено зазначену особу на посаді головного спеціаліста відділу зовнішньої торгівлі та співробітництва з СОТ - Департаменту міжнародного співробітництва Міністерства, з 12 грудня 2019 року. Вказане рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді з 12 грудня 2019 року допущено до негайного виконання.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2022 року в справі № 640/8828/20 наказом Міністерства від 12 травня 2023 року № 71-к скасовано наказ відповідача від 12 грудня 2019 року № 789-к "Про звільнення ОСОБА_1 " та поновлено вказану особу з 12 грудня 2019 року на посаді головного спеціаліста відділу зовнішньої торгівлі та співробітництва з СОТ - Департаменту міжнародного співробітництва Міністерства.

Зі змісту наданих позивачем копій довідок-розрахунків від 8 червня 2023 року № 07-947/10-21/23 та № 07-948/10-21/23 вбачається, що ОСОБА_1 за період перебування на обліку в Центрі отримав допомогу по безробіттю: з 13 грудня 2019 року по 5 листопада 2020 року в розмірі 80 279,52 грн; з 21 грудня 2021 року по 15 вересня 2022 року в розмірі 78 706,09 грн. Загальна сума коштів матеріального забезпечення, виплачених ОСОБА_1 , становить 158 985,61 грн.

За умовами пункту 2 частини 1 статті 31 Закону виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

У зв`язку з цим, наказом Центру від 12 червня 2023 року № НТ230612 прийнято рішення про відшкодування Міністерством суми матеріальної допомоги, виплаченої ОСОБА_1 , у зв`язку з поновленням його на посаді за рішенням суду.

13 червня 2023 року Святошинське управління Центру звернулося до відповідача з претензією від вказаної дати № 275.1-1913/23 про необхідність повернення матеріальної допомоги, виплаченої ОСОБА_1 у розмірі 158 985,61 грн. Однак, вказана претензія залишена Міністерством без задоволення та виконання.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом, який, згідно з його преамбулою, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду на випадок безробіття.

Пунктом 8 статті 1 Закону передбачено, що страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 перебував на обліку як безробітній у Центрі в періоди: з 13 грудня 2019 року по 6 листопада 2020 року (знятий з обліку в зв`язку з працевлаштуванням за наймом на умовах трудового договору (контракту) та з 21 грудня 2021 року по 16 вересня 2022 року (знятий з обліку в зв`язку з поданням зареєстрованим безробітним заяви про припинення реєстрації). За вказані періоди ОСОБА_1 було виплачено допомогу по безробіттю на загальну суму 158 985,61 грн.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 45 Закону України "Про зайнятість населення", реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Відповідно до підпункту 1 пункту 30 Порядку (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), Центр припиняє реєстрацію безробітного з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу (розпорядження) про поновлення зареєстрованого безробітного на роботі.

Пунктом 2 частини 1 статті 31 Закону визначено, що виплата допомоги по безробіттю також припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Незаконність звільнення з посади ОСОБА_1 відповідачем встановлена рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 жовтня 2022 року в справі № 640/8828/20, яким, зокрема, і поновлено на займаній посаді вказану особу.

Згідно з частиною 1 статті 34 Закону Фонд має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Приписами частини 4 статті 35 Закону визначено, що з роботодавця утримується, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Отже, положеннями статей 34, 35 Закону встановлено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів і вартість соціальних послуг, наданих безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду та обов`язок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що роботодавці - це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Суд зазначає, що відповідач по відношенню до ОСОБА_1 є роботодавцем у розумінні частини 4 статті 35 Закону, а тому саме на відповідача покладено обов`язок по відшкодуванню суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, оскільки невиконання відповідачем законодавства про працю потягло за собою незаконне звільнення з роботи застрахованої особи і саме через цю подію така особа втратила заробітну плату і була вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 6 липня 2018 року в справі № 921/220/17-г/16.

Отже, достатньою умовою для відшкодування роботодавцем суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному є факт його поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

При цьому, доводи відповідача про те, що стягнення з нього середнього заробітку за час вимушеного прогулу в справі № 320/13860/23, яка перебуває на розгляді Київського окружного адміністративного суду, та спірної допомоги по безробіттю, фактично є подвійним стягненням однієї й тієї ж суми, суд вважає безпідставними, оскільки сума соціальної допомоги по безробіттю в розмірі 158 985,61 грн, виплачена позивачем ОСОБА_1 , підлягає відшкодуванню в порядку, визначеному статтями 34, 35 Закону, а виплати, що можуть будуть присуджені вказаній особі за результатами розгляду справи № 320/13860/23 в порядку статті 235 КЗпП, є сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Отже, вказані суми мають різну правову природу, а відтак одночасне їх стягнення не суперечить приписам статті 61 Конституції України.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду: від 21 березня 2018 року в справі № 910/12913/17, від 12 липня 2018 року в справі № 914/586/17.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач також зазначав, що відповідно до абзацу 7 частини 1 статті 34 Закону лише Фонд має право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення.

Згідно зі статтею 8 Закону Фонд створюється для управління страхуванням на випадок безробіття, акумуляції страхових внесків, контролю за використанням коштів, виплати забезпечення та надання соціальних послуг, здійснення інших функцій згідно із цим Законом і статутом Фонду.

Відповідно до пункту 3 розділу VIII "Прикінцеві положення" Закону функції виконавчої дирекції Фонду, які здійснювалися органами державної служби зайнятості відповідно до цього Закону, починаючи з 2013 року покладаються на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, та його територіальні органи.

Згідно з пунктом 1 розділу II Положення про державну службу зайнятості, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 16 грудня 2020 року № 2663, завдання з реалізації державної політики у сфері зайнятості населення та трудової міграції, соціального захисту від безробіття покладено на Державну службу зайнятості. Служба складається з Державного центру зайнятості, міжрегіональних, регіональних центрів зайнятості та їх філій, Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України, закладів професійної (професійно-технічної) освіти Державної служби зайнятості, інших закладів освіти Державної служби зайнятості, а також підприємств, установ, організацій, утворених Службою.

За змістом пунктів 1-3 розділу III цього Положення Державний центр зайнятості, який є головною державною установою у централізованій системі державних установ Служби, виконує повноваження безпосередньо та через міжрегіональні, регіональні центри зайнятості та їхні філії, забезпечуючи, зокрема, надання соціальних послуг та виплату матеріального забезпечення відповідно до Закону та Закону України "Про зайнятість населення", а також стягнення відповідно до закону коштів Фонду, виплачених особам, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачених на надання соціальних послуг безробітним.

Відповідно до Положення про Центр, затвердженого наказом Державної служби зайнятості від 29 вересня 2017 року № 140, Центр є неприбутковою державною установою, підпорядкованою та підзвітною Державній службі зайнятості.

Отже, відповідно до вищевказаних приписів законодавства Центр виконує завдання та функції у сфері зайнятості населення, трудової міграції та соціального захисту населення від безробіття, а також функції виконавчої дирекції Фонду, визначені Законом та Законом України "Про зайнятість населення".

Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про те, що Центр є органом Фонду, який діє від імені останнього відповідно до Закону, а отже є належним позивачем у даній справі.

Також необґрунтованими є посилання Міністерства на приписи абзацу 3 частини 2 статті 22 Закону, оскільки вказана норма була введена в дію Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування служби зайнятості, соціального страхування на випадок безробіття, сприяння продуктивній зайнятості населення, у тому числі молоді, та впровадження нових активних програм на ринку праці" від 21 вересня 2022 року, який набрав законної сили лише 29 жовтня 2022 року, тобто, вже після спірного періоду перебування ОСОБА_1 на обліку в Центрі як безробітної особи. Відтак, вищевказана норма Закону до спірних правовідносин застосуванню не підлягає.

Так само безпідставними є посилання Міністерства на необґрунтованість позовних вимог Центру, з огляду на факт відсутності запису в трудовій книжці ОСОБА_1 про призначення йому виплат по безробіттю за період з 13 грудня 2019 року по 5 листопада 2020 року.

Приписами пункту 5 розділу VI Порядку прямо передбачено, що запис про початок, поновлення, скорочення та припинення виплати допомоги по безробіттю у трудовій книжці безробітного здійснюється посадовою особою центру зайнятості (філії) виключно за бажанням безробітного в порядку, передбаченому в підпункті "е" пункту 2.19 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29 липня 1993 року № 58.

Таким чином, внесення відповідних записів до трудової книжки не є обов`язковим і здійснюється виключно за бажанням безробітного.

Суд також звертає увагу відповідача на те, що передбачений статтю 222 ГК України претензійний порядок врегулювання спору є додатковим, а не основним засобом правового захисту, і його використання чи невикористання жодним чином не впливає на можливість подання позову до суду та не є окремою підставою для відмови в його задоволенні.

Оскільки заявлена до стягнення сума заборгованості, яка складає 158 985,61 грн, підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і Міністерство на момент прийняття рішення не надало доказів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги Центру до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу. У зв`язку з цим даний позов підлягає задоволенню.

Інші доводи, на які посилалися сторони під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги, як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо задоволення позову.

Частиною 1 статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України встановлено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позову Центру.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Міністерства аграрної політики та продовольства України (01001, місто Київ, вулиця Хрещатик, будинок 24; ідентифікаційний код 37471967) на користь Київського міського центру зайнятості (01033, місто Київ, вулиця Жилянська, будинок 47Б; ідентифікаційний код 03491091) 158 985 (сто п`ятдесят вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят п`ять) грн 61 коп. допомоги по безробіттю, виплаченої ОСОБА_1 , та 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 19 грудня 2023 року.

Суддя Є.В. Павленко