ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року Справа №906/607/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Мельник О.В.,

суддя Петухов М.Г.,

суддя Василишин А.Р.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Зозулі Миколи Миколайовича на рішення Господарського суду Житомирської області 25.09.2023 (суддя Прядко О.В., повний текст рішення складено 29.09.2023)

за позовом Старосілецької сільської ради

до фізичної особи-підприємця Зозулі Миколи Миколайовича

про стягнення 169858,95 грн

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 25.09.2023 позов задоволено частково. Закрито провадження у справі №906/607/23 за позовом Старосілецької сільської ради до фізичної особи-підприємця Зозулі Миколи Миколайовича в частині вимоги про стягнення 109000,00 грн основного боргу на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця Зозулі Миколи Миколайовича на користь Старосілецької сільської ради 7088,29 грн основного боргу, 33866,29 грн інфляційних втрат, 2731,72 грн 3% річних та 2455,81 грн судового збору. В іншій частині у позові відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції, враховуючи часткову сплату суми основного боргу у розмірі 109000,00 грн після відкриття провадження у даній справі, що свідчить про відсутність станом на день розгляду справи предмета спору у вказаній частині, дійшов висновку про закриття провадження у справі в цій частині на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України. Відтак, вказав, що оскільки доказів погашення решти суми боргу матеріали справи не містять, то вимога позивача про стягнення з відповідача 7088,29 грн заборгованості з орендної плати за договором оренди землі від 11.04.2019 за березень-квітень 2023 року є правомірною, обґрунтованою і підлягає задоволенню.

Щодо вимог про стягнення з відповідача пені, суд з урахуванням ст.216, 218, 230 ГК України, ст.611 ЦК України, а також конкретних дат оплат орендних платежів відповідачем у 2019 році, вважає, що позивач нарахував пеню на заборгованість, якої на визначений ним період не існувало, відтак вимога про стягнення пені у розмірі 2993,77 грн є необґрунтованою і безпідставною, а тому не підлягає до задоволення.

Крім того, враховуючи ст.625 ЦК України, приймаючи до уваги заяву відповідача про застосування строку позовної давності та відповідно встановлений судом факт пропуску такого строку позивачем, а також зважаючи на клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, з метою дотримання балансу інтересів сторін та з урахуванням принципів справедливості й пропорційності, господарський суд дійшов висновку, що задоволенню підлягають вимоги позивача про стягнення з відповідача 33866,29 грн інфляційних втрат і 2731,72 грн 3% річних (50% від 5463,43 грн) від простроченої суми боргу, нараховані у межах строку позовної давності за три роки до звернення позивача з цим позовом до суду, тобто за період з 03.05.2020 по 28.04.2023.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник, вказує, що несвоєчасне виконання зобов`язання обґрунтовано обставинами непереборної сили, які не залежали від його волі, зокрема, дією карантинних обмежень внаслідок неконтрольованого розповсюдження пандемічної вірусної хвороби Соvid-19 та введенням воєнного стану внаслідок повномасштабної збройної агресії російської федерації, що призвело до спаду виробництва та попиту на його продукцію та до зупинення виробничого циклу на орендованій земельній ділянці. Вважає, що дані обставини є загальновідомими та не підлягають доказуванню.

Також апелянт зауважує, що просив суд застосувати строк позовної давності як спеціальний до неустойок, так і загальний до орендних платежів, однак суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання. При цьому, зазначає, що суму боргу він сплатив з урахуванням строку позовної давності (безнадійної для позивача заборгованості), відтак на даний час існує навіть переплата по орендним платежам, однак суд викладеного не врахував і безпідставно стягнув ще 7000 грн з відповідача.

У відповідності до ст.263 ГПК України позивач подав відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги у зв`язку з її безпідставністю та необґрунтованістю, а оскаржуване рішення господарського суду залишити без змін.

Враховуючи приписи ч.6 ст.252, ч.10 ст.270 ГПК України, зважаючи на категорію та складність справи, обсяг та характер доказів, які входять до предмету доказування, час, необхідний для вчинення судом та учасниками процесуальних дій, кількість учасників справи, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Зозулі Миколи Миколайовича на рішення Господарського суду Житомирської області 25.09.2023 у справі №906/607/23 без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1, 4 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в ній, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 11.04.2019 між Кам`янобрідською сільською радою Коростишівського району Житомирської області (орендодавець), правонаступником якої є Старосілецька сільська рада (а.с.20-21), та ФОП Зозулею М.М. (орендар) укладено договір оренди землі (далі договір) (а.с.17-19).

Відповідно до п.1 договору, орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку, на підставі рішення 34-ї сесії 7-го скликання Кам`янобрідської сільської ради від 11.04.2019 "Про надання в оренду земельної ділянки" (а.с.40), на умовах оренди земельної ділянки площею 0,3250 га, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості J.11.02 (реконструкції будівлі корівника з молочним блоком під цех з обробки природного каменю), з кадастровим номером :01:006:0058, яка розташована по вул. Промислова, 3, с.Кам`яний Брід, Коростишівського району, Житомирської області.

Згідно з п.5 договору, нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 402772,50 грн, згідно витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 10.04.2019 №32-6-0.25-764/164-19.

Договір укладено на п`ять років, з моменту його державної реєстрації. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за дев`яносто днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п.7 договору).

Пунктами 8-12 договору сторони погодили форму платежу, розмір, порядок та строки внесення орендної плати.

У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 1% несплаченої суми за кожний день прострочення (п.13 договору).

За умовами п.19, 20 договору, передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 5-тиденний термін після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі. Після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.

Пунктом 30 договору передбачено обов`язок орендаря своєчасно сплачувати орендну плату.

За невиконання або неналежне виконання договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору (п.40 договору).

11.04.2019 на виконання умов договору орендодавець за актом приймання-передачі передав орендарю об`єкт оренди земельну ділянку площею 0,3250 га з кадастровим номером :01:006:0058, яка розташована по АДРЕСА_1 (а.с.19 на звороті).

Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, право оренди земельної ділянки комунальної форми власності зареєстровано за ОСОБА_1 26.04.2019 (а.с.23-24).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач сплатив на рахунок позивача 20000,00 грн за 2019 рік (10000,00 грн - 10.04.2019, 5000,00 грн - 06.06.2019, 5000,00 грн - 27.06.2019) та 35000,00 грн 20.02.2023 за 2019-2020 роки, про що свідчать банківські виписки по рахунку (а.с.53-55).

Згідно інформаційної довідки позивача, станом на 01.04.2023 заборгованість по орендній платі ФОП Зозуля М.М. становить 107593,55 грн. У лютому 2023 року ОСОБА_1 подав декларації за 2019-2022 роки та нарахував зобов`язання до сплати за вказані роки в сумі 154101,73 грн (а.с.30).

Враховуючи невиконання орендарем у добровільному порядку, взятих на себе зобов`язань згідно договору щодо повної та своєчасної сплати орендної плати, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду справи по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За змістом положень статей 626, 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ст.525, 526, 629 ЦК України та ст.193 Господарського кодексу України (далі ГК України), договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, правовідносини сторін виникли на підставі договору оренди землі від 11.04.2019, який за своєю правовою природою є договором оренди, та є підставою для виникнення у сторін господарських зобов`язань відповідно до положень ст.173, 174 ГК України та ст. 11, 202, 509 ЦК України.

Частина 1 ст.93 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Як передбачено ч.1 ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється, зокрема, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

У відповідності до ст. 13 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договором оренди землі є договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.206 ЗК України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка.

Статтею 15 Закону України "Про оренду землі" визначено, що орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, є однією із істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України "Про оренду землі", орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" ч.1 ст.96 ЗК України).

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (п.п.14.1.136 п. 14.1. ст. 14 ПК України).

Як вбачається з п.8 договору, сторони погодили, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі 10% в рік від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, згідно рішення 34-ї сесії 7-го скликання Кам`янобрідської сільської ради від 11.04.2019 №410 "Про надання в оренду земельної ділянки" (а.с.40), на рахунок Кам`янобрідської сільської ради.

Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації (1,249), (1,433) (п.9 договору).

У відповідності до п.10 договору, орендна плата вноситься у строки до 10-го числа щомісяця за попередній місяць поточного року рівними частками від річної орендної плати зазначеної в п.9 даного договору.

Колегією суддів встановлено, що укладений між сторонами договір землі від 11.06.2019 року недійсним у судовому порядку не визнавався, а тому відповідно до ст. 629 ЦК України, він є обов`язковим для виконання сторонами. Доказів протилежного до суду першої та апеляційної інстанції учасниками справи подано не було.

Водночас, матеріали справи містять докази лише часткового виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань згідно договору щодо сплати орендних платежів, про що свідчать банківські виписки по рахунку (а.с.53-55).

Відтак, враховуючи умови п.5, 8, 9 договору та розрахунок орендної плати за 2019-2023 роки (а.с.30), приймаючи часткові оплати орендних платежів, у відповідача на момент звернення Старосілецької сільської ради з даним позовом до суду утворилась заборгованість у розмірі 116088,29 грн.

При цьому, судом враховується, що після відкриття провадження у даній справі відповідач сплатив суму основного боргу частково у розмірі 109000,00 грн, про що свідчить виписка по рахунку (а.с.56).

Таким чином, зважаючи на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про закриття провадження у даній справі в частині стягнення основного боргу в сумі 109000,00 грн, а також про правомірність та обґрунтованість пред`явленого позову з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по сплаті орендних платежів за березень-квітень 2023 року в сумі 7088,29 грн., а тому вказана вимога підлягає до задоволення, з огляду на що відповідні доводи апеляційної скарги відповідача не заслуговують на увагу.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, апеляційний господарський суд вважає за необхідне вказати наступне.

За приписами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягав у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у п.43 постанови від 07.04.2020 у справі №910/4590/19, зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Таким чином, оскільки борг відповідача за договором є грошовим зобов`язанням перед позивачем, то сплата вказаного боргу в силу положень ч.2 ст.625 ЦК України може бути здійснена з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Водночас, апеляційний суд враховує заяву відповідача про застосування строку позовної давності від 21.08.2023 та правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц, згідно якої невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відтак, з огляду на передбачене ст.625 ЦК України право позивача здійснити нарахування інфляційних та 3% річних, у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання щодо сплати орендних платежів за договором оренди, приймаючи до уваги положення ст.256-258, 261 ЦК України та заяву відповідача про застосування строку позовної давності у даній справі, здійснивши перевірку розрахунку позовних вимог у вказаній частині та враховуючи періоди прострочення по оплаті орендних платежів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних. З огляду на вказане, до стягнення підлягають 33866,29 грн інфляційних втрат і 5463,43 грн 3% річних від простроченої суми боргу, нараховані у межах строку позовної давності за три роки до звернення позивача з цим позовом до суду, тобто за період з 03.05.2020 по 28.04.2023.

При цьому, оцінюючи зменшення господарським судом розміру 3% річних на 50%, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ст.233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням ч.1 ст.550 ЦК України.

Інститут зменшення штрафних санкцій судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з передбачених ст.509 ЦК України принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Крім того, зменшення такого розміру є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе відповідне зменшення (схожа правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19).

Отже, враховуючи карантинні обмеження, які пов`язані із розповсюдженням Covid-19, та введення на території України режиму воєнного стану, приймаючи до уваги сплату відповідачем більшої частини заборгованості та відсутність у позивача інших збитків, крім збитків у вигляді недоотриманих грошових коштів, знецінених внаслідок інфляційних процесів, з метою дотримання балансу інтересів сторін та з урахуванням принципів справедливості й пропорційності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру 3% річних та вважає справедливою, доцільною, обґрунтованою та такою, що цілком відповідає принципу верховенства права, необхідність їх зменшення на 50% - до 2731,72 грн.

Доводи апелянта щодо наявності форс-мажорних обставин у вигляді запровадження карантинних обмежень внаслідок розповсюдження Covid-19 та введення воєнного стану, які є загальновідомими та не потребують доказування у порядку ч.3 ст.75 ГПК України, та відповідно є підставою для звільнення його від відповідальності, оцінюються апеляційним судом критично з огляду на таке.

Стаття 617 ЦК України звільняє від відповідальності за порушення зобов`язань, якщо сторона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору).

Отже, доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Згідно ч.1 ст.14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

При цьому, Верховний Суд у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі №908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №926/2343/16, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі №905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу".

Однак, як встановлено судом, відповідач не надав сертифікату торгово-промислової палати, який був виданий за зверненням відповідного суб`єкта, для якого настали певні форс-мажорні обставини.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що сам лише факт введення карантинних обмежень, проведення бойових дій чи запровадження обмежень воєнного часу в Україні автоматично не звільняє сторону від виконання будь-яких зобов`язань та від відповідальності, якщо такі обставини прямо не перешкоджають фізично чи юридично виконати конкретний обов`язок за договором. Війна та карантин як обставини непереборної сили звільняють від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із ними обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання.

Отже, форс-мажор (в даному випадку карантин та військова агресія російської федерації) повинен бути у причинному зв`язку з негативними наслідками для підприємницької діяльності. Відповідач, який посилається на вищезгадані обставини, повинен довести, що саме карантин та військова агресія призвела до унеможливлення виконання конкретного зобов`язання за договором.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що 13.05.2022 ТПП України опублікувала на своєму сайті пояснення, що сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого Регламентом ТПП України від 18.12.2014, за кожним зобов`язанням окремо.

Однак, відповідачем не надано відповідних документів ТПП України щодо виникнення обставин непереборної сили та унеможливлення виконання саме зобов`язання за укладеним сторонами договором внаслідок непереборної сили, а також не надано до суду жодного доказу в підтвердження того, що обставини, на які останній посилається, були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання за договором та саме яким чином вказані обставини перешкодили йому виконати зобов`язання за договором у встановлені терміни.

Відтак, апеляційний суд дійшов висновку про недоведення відповідачем причинно-наслідкового зв`язку між наявними форс-мажорними обставинами та неможливістю виконання зобов`язань саме за спірним договором.

Крім того, варто зауважити, що як і суд першої, так і суд апеляційної інстанції, врахували можливий негативний вплив карантинних обмежень та ведення воєнного стану на підприємницьку діяльність сторін та на належне виконання відповідачем своїх зобовязань згідно договору оренди, та як наслідок зменшили розмір нарахованих у даній справі 3 % річних на 50%. Відтак, зменшення розміру 3% річних на ще більший відсоток або взагалі звільнення від їх сплати може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності відповідача та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Враховуючи положення ст.269 ГПК України щодо меж перегляду справи в суді апеляційної інстанції, приймаючи до уваги доводи та вимоги апеляційної скарги, та відповідно не оскарження відповідачем рішення в частині відмови у стягненні пені, рішення суду першої інстанції у відповідній частині, судом апеляційної інстанції не переглядається.

Згідно з ч. 3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст.73, 76-79, 86 ГПК України.

У силу приписів ч.1 ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Житомирської області 25.09.2023 у справі №906/607/23 залишити без змін, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Зозулі Миколи Миколайовича - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Василишин А.Р.