РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.12.2023Справа № 910/5927/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Відродження»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Константа Холдинг»

про стягнення 1 289 332, 00 грн,

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Відродження» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Константа Холдинг» (далі - відповідач) про стягнення 1 289 332, 00 грн., утому числі: заборгованість у розмірі 657 233, 44 грн, 297 687, 29 грн - пені, 47 156, 49 грн - 3% річних, та 286 733, 27 грн - інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором поставки №КХ 07/20 від 30.04.2020 в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/5927/23 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

30.05.2023 через підсистему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання про долучення документів.

08.06.2023 року через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшов письмовий відзив на позов, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Константа Холдинг» проти позову заперечувало мотивуючи тим, що не має доступу до приміщення та інформації, пов`язаною з виконанням договору поставки №КХ 07/20 від 30.04.2020, оскільки первинні документи залишилися на комбікормовому заводу в Донецькій області, тобто в регіоні, де ведуться наразі активні бойові дії. Мотивуючи тим, що підприємство вимушено зупинило роботу та не має можливості здійснити розрахунок за поставлений товар до моменту закінчення форс-мажорних обставин. Звернувши увагу на лист Торгово-промислової палати від 28.02.2022, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили). Крім того, відповідач зазначив, що позивач не надав доказів реєстрації податкових накладних як то передбачено п.п.4.5, 4.6 договору. В частині стягнення пені зауважив, що позивачем нараховано штрафні санкції поза межами ч. 6 ст. 232 ГК України та просив суд застосувати строк позовної давності. В частині стягнення відсотків річних просив суд зменшити їх розмір. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 126 ГПК України заявив клопотання про зменшення розміру витрат позивача на правову допомогу.

19.06.2023 до відділу діловодства суду від позивача надійшли заперечення на відзив.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30.04.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Відродження» (далі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Константа Холдинг» (далі - відповідач, покупець) було укладено договір поставки №КХ07/20, за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити й передати у власність, а покупець прийняти й оплатити - макуху соняшникову, ріпакову та соєву, шрот соняшниковий та соєвий, олія соєва та соняшникова, соя повножирова (виробництва Україна), іменовані надалі «Товар».

Згідно п. 1.2 договору найменування, асортимент, вартість за одиницю, кількість, якість, умови поставки, строк оплати товару покупцем узгоджуються у специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного договору та товарно-супровідних документах на кожну окрему партію товару.

Поставка товару здійснюється автомобільним транспортом на умовах DDP склад покупця відповідно до офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати Інкотермс-2010 чи інших умов, визначених в специфікаціях. Дата та умови поставки, найменування та кількість кожної окремої партії товару визначаються в специфікаціях, які є невід`ємною частиною даного договору (п.3.1 договору).

Пунктом 8.1 договору передбачено, що даний договір набуває сили з моменту його підписання уповноваженими на те особами й діє до 31.12.2020. Якщо за один календарний місяць до закінчення строку дії даного договору сторони письмово не повідомляють одна одну про намір його розірвати або змінити, даний договір вважається продовженим (пролонгованим) на тих же умовах на кожний наступний календарний рік (п. 8.2 договору).

Згідно п. 4.1 договору ціна по кожному найменуванню і на кожну партію товару вказується у специфікаціях до даного договору та в накладних на кожну партію товару. Зміна ціни товару допускається за узгодженням сторін. На оплачений товар зміна ціни не допускається.

Згідно специфікації №28 від 03.11.2020 до договору поставки №КХ07/20 від 30.04.2020 постачальник і покупець дійшли згоди про поставку у строк до 05.11.2020 макухи соєвої в кількості 25 тон. Ціна товару за одну тону становить 16 419, 00 грн. Сума поставки по специфікації становить 410 475, 00 грн. Датою поставки вважається дата фактичного одержання товару покупцем відповідно до підписаної сторонами видаткової накладної й відміток покупця про одержання товару в товарно-транспортній накладній. Поставка здійснюється на умовах СРТ згідно Інкотермс 2010, за адресою: Житомирська обл., с. Піски, вул. Польова, 3. Покупець здійснює оплату за товар шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом п`яти банківських діб після отримання товару.

ТОВ «Агрофірма «Відродження» 04.11.2020 поставило, а ТОВ «Торговий дім «Константа Холдинг» отримало макуху соєву в кількості 21,78 тон. загальною вартістю 357 605, 82 грн. відповідно до видаткової накладної № 1707 від 04.11.2020 та товарно-транспортної накладної №1147 від 04.11.2020. Доказом підтвердження отримання товару відповідачем за договором поставки свідчить довіреність №363 від 01.11.2020, видана на ім`я Захаренко В.І.

Крім того, згідно специфікації №29 від 05.11.2020 до договору поставки №КХ07/20 від 30.04.2020 постачальник і покупець дійшли згоди про поставку у строк до 07.11.2020 макухи соєвої в кількості 22 тон. Ціна товару за одну тону становить 16 020, 00 грн. Сума поставки по специфікації становить 352 440, 00 грн. Датою поставки вважається дата фактичного одержання товару покупцем відповідно до підписаної сторонами видаткової накладної й відміток покупця про одержання товару в товарно-транспортній накладній. Поставка здійснюється на умовах СРТ згідно Інкотермс 2010, за адресою: Житомирська обл., с. Піски, вул. Польова, 3. Покупець здійснює оплату за товар шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом п`яти банківських діб після отримання товару.

Позивач 06.11.2020 поставив, а ТОВ «Торговий дім «Константа Холдинг» прийняло макуху соєву в кількості 21,74 тон загальною вартістю 348 274,80 грн. відповідно до видаткової накладної № 1744 від 06.11.2020 та товарно-транспортної накладної №1154 від 04.11.2020. Доказом підтвердження отримання товару відповідачем за договором поставки свідчить довіреність №363 від 01.11.2020, видана Захаренко В.І.

Оплата за умовами п. 4.2 договору проводиться покупцем шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом п`яти банківських днів з моменту підписання сторонами видаткової накладної, якщо інше не передбачено у специфікації до даного договору. Загальна сума даного договору визначається сумою усіх специфікацій або видаткових накладних за період дії даного договору (п.4.4 договору).

Відповідач, в порушення умов договору поставки №КХ07/20 у повному обсязі не оплатив вартість товару, у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 657 233, 44 грн.

Зі змісту листа № 17/11-21-6 від 17.11.2021, який міститься в матеріалах справи вбачається, що відповідач повідомив позивача з приводу того, що ТОВ «Торговий дім «Константа Холдинг» та ТОВ «Торгова компанія «КОРМАПРОМ» 17.11.2021 укладено договір доручення №6. Згідно з даним договором доручення №6 ТОВ «Торгова компанія «КОРМАПРОМ» зобов`язалося здійснити від імені ТОВ «Торговий дім «Константа Холдинг» перерахування грошових коштів в рахунок погашення залишку заборгованості за договором поставки №КХ07/20 та специфікаціями.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд дійшов наступних висновків.

Стаття 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 2 цієї ж статті унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України встановлений обов`язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Положенням ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Юридична особа здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, а тому, укладаючи договір з визначеним строком оплатити послуги, відповідач повинен був оцінити погоджений сторонами строк виконання свого зобов`язання та, відповідно, об`єктивно оцінити можливість виконання такого зобов`язання у вказаний строк.

Враховуючи, що за умовами договору поставки №КХ07/20 відповідач зобов`язався здійснювати оплату за товар, посилання на лист № 17/11-21-6 від 17.11.2021 та договір доручення №6 від 17.11.2021 з приводу погашення залишку заборгованості ТОВ «Торгова компанія «КОРМАПРОМ» не є підставою для звільнення відповідача від сплати заборгованості та до уваги судом не приймається. Крім того, означене товариство не є стороною за договором поставки, тобто у ТОВ «Торгова компанія «КОРМАПРОМ» відсутні будь-які зобов`язання перед позивачем за договором поставки №КХ07/20.

Лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022, на який посилався відповідач у письмовому відзиві, та яким визнано форс-мажорною обставиною військову агресію російської федерації проти України, є загальним офіційним документом та не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зобов`язання, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Отже, лист Торгово-промислової палати України не можна вважати сертифікатом у розумінні статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні».

Сторона, яка посилається на форс-мажор, має довести причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажором та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Той факт, що Торгово-промислова палата України засвідчила форс-мажорні обставини - військову агресію російської федерації проти України, сам по собі не є підставою для звільнення або зменшення відповідальності за невиконання/неналежне виконання договірних зобов`язань.

Наведені відповідачем доводи, не є об`єктивними (винятковими) обставинами, які унеможливлюють належне (своєчасне) виконання зобов`язань, а мають характер звичайних ризиків підприємницької діяльності.

Відповідач, посилаючись у письмовому відзиві на відсутність доказів реєстрації податкових накладних, не звернуло увагу на зміст договору, який передбачає оплату товару протягом п`яти банківських днів з моменту підписання сторонами видаткової накладної.

Приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги, або свідчили про відсутність у нього обов`язку зі здійснення оплати отриманого товару.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 657 233, 44 грн.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховний Суд №910/12604/18 від 01.10.2019).

Оскільки матеріалами справи підтверджується факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання зі сплати основного боргу, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних є правомірними.

Отже, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають 47 156, 49 грн. - 3% річних, та 286 733, 27 грн. - інфляційні втрати.

Відповідно до п. 5.2 договору поставки у випадку порушення строків оплати, за поставлений товар, покупець виплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який нараховується пеня від суми боргу за кожний день прострочення оплати.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення оплати товару, на підставі пункту 5.2 договору позивачем нараховано пеню у розмірі 297 687,29 грн. (період з 10.04.2022 по 10.04.2023).

Порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки.

При цьому, за приписами частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У відзиві на позовну заяву в частині стягнення пені відповідач просив суд застосувати строк позовної давності в частині стягнення пені.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу) (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України).

Поряд з цим, відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», прийнятої відповідно до ст.29 Закону України Про захист населення від інфекційних хвороб, на усій території України встановлений карантин з 12 березня 2020 року, який у свою чергу постановами Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 №239, від 20.05.2020 №392, від 22.07.2020 №641, від 26.08.2020 №760, від 13.10.2020 №956, від 09.12.2020 №1236, від 21.04.2021 №405, від 16.06.2021 №611 неодноразово продовжено.

Згідно з приписами Закону № 540-IX строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України (зокрема, щодо стягнення пені), продовжуються на строк дії карантину, який встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 (із наступними змінами і доповненнями).

Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 258, 549, пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України та встановлені судом обставини, строк позовної давності на звернення до суду з позовом щодо стягнення пені, позивачем не пропущено.

З огляду на викладене, наявні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення 297 687,29 грн. - пені.

З приводу заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Схоже правило міститься в частині 3 статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного ступеню прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків (аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 17.05.2018 у справі №910/6046/16 та 27.02.2019 у справі №910/9765/18).

У постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №918/116/19 зазначено, що реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 ЦК України та статтею 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

При цьому, суд також враховує, що у постанові Верховного Суду від 26.03.2020 у справі №916/2154/19 зазначено, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Відповідач, 30.04.2020 укладаючи договір поставки №КХ07/20, усвідомлював, що має оплатити у визначений договором строк вартість отриманого товару, а отже, повинен був розумно оцінити вказану обставину. Крім того, згідно витягу з Єдиного державного реєстру підприємств, установ, організацій України місцезнаходженням відповідача є місто Київ, а не окупована територія.

Відповідачем не надано суду жодних належних доказів на підтвердження наявності скрутного майнового становища, поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку та невідповідності розміру пені наслідкам порушення.

При цьому, наведені відповідачем підстави для зменшення розміру пені не є об`єктивними (винятковими) обставинами, які унеможливлюють належне (своєчасне) виконання зобов`язань, а мають характер звичайних ризиків підприємницької діяльності.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення штрафних санкцій, оскільки відповідачем не доведено наявності обставин, з якими законодавець пов`язує можливість такого зменшення.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги, або свідчили про відсутність у нього обов`язку зі здійснення оплати отриманого товару.

Приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Витрати зі сплати судового збору відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на відповідача.

Згідно частин 1, 3 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 126 ГПК України закріплено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано угоду №5 про надання правничої допомоги від 05.04.2023, укладена адвокатом Макаренко І.Я., адвокатом Грицик А.В., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №468 від 16.10.2008, посвідчення адвоката Грицик А.В.

Згідно пункту 1.1 угоди № 5 від 05.04.2023 замовник доручає, а виконавці беруть на себе зобов`язання надати замовнику правничу допомогу щодо звернення до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Константа Холдинг» про стягнення заборгованості у розмірі 657 233, 44 грн. за договором поставки №КХ 07/20 від 30.04.2020.

У пункті 3.1 угоди зазначено, що зважаючи на прогнозований об`єм робіт у даній справі та її тривалість, а також важливість її результатів для замовника, сторони, за взаємною згодою визначили у даній справі фіксовану оплату в розмірі 50 000, 00 грн., яка підлягає сплаті замовником на користь виконавців на підставі даної угоди рівними частками по 50 % на рахунок кожного із виконавців в термін до 10.04.2023: 25 000, 00 грн. - ПП Макаренко І.Я., 25 000, 00 грн. - ПП Грицик А.В.

Платіжними інструкціями №№ 1500 та 1501 від 06.04.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Відродження» перерахувало на користь Макаренка І.Я., та Грицик А.В. грошові кошти в загальному розмірі 50 000,00 грн. за правничу допомогу згідно угоди № 5 від 05.04.2023.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Одним з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу).

У той же час, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Однак, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Суд зазначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони у разі наявності її заперечень щодо співрозмірності заявленої суми компенсації має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а їх розмір є розумним та виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

За наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Крім того, відповідно до частин 4, 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, судом враховано обґрунтування клопотання відповідача про зменшення заявленого позивачем до стягнення розміру витрат на оплату послуг професійної правничої допомоги у даній справі.

Судом також взято до уваги те, що надані позивачем документи на підтвердження розміру понесених ним витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію, зокрема, розумної необхідності таких витрат, а також складності справи.

Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Верховного Суду від 11.12.2018 року в справі № 910/2170/18.

Відповідно до частини 1 статті 15 Господарського процесуального кодексу України, пропорційність у господарському суді, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Зважаючи на вищенаведені обставини, з урахуванням предмету та підстав позовних вимог, а також складності справи, оцінюючи фактичні витрати позивача з урахуванням всіх аспектів цієї справи, беручи до уваги, зокрема, подане відповідачем клопотання про зменшення розміру витрат на оплату послуг адвоката, з огляду на те, що заявлений Товариством до відшкодування розмір судових витрат на правову допомогу, на переконання суду, не повністю відповідає критеріям співмірності та пропорційності, керуючись принципом розумності судових витрат та зважаючи на положення частини 7 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про те, що справедливим та співрозмірним є стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 25 000,00 грн.

Керуючись статтями 74, 76, 126, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Константа Холдинг» (04053, місто Київ, вул. Винниченка Володимира, будинок 7, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Відродження» (13132, Житомирська область, Любарський район, с. Громада, вул. Польова будинок 1, ) заборгованість у розмірі 657 233 (шістсот п`ятдесят сім тисяч двісті тридцять три) грн. 44 коп., 297 687 (двісті дев`яносто сім тисяч шістсот вісімдесят сім) грн. 29 коп. - пені, 47 156 (сорок сім тисяч сто п`ятдесят шість) грн. 49 коп. - 3% річних, 286 733 (двісті вісімдесят шість тисяч сімсот тридцять три) грн. 27 коп. - інфляційних втрат, 19 339 (дев`ятнадцять тисяч триста тридцять дев`ять) грн. 98 коп. - витрат по сплаті судового збору, 25 000 (двадцять п`ять тисяч) грн. 00 коп. - витрати на професійну правничу допомогу.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 08.12.2023.

Суддя Наталія ЯГІЧЕВА