ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2023 р. м. Київ Справа № 911/2357/23

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП (04116, м. Київ, вул. Старокиївська, буд. 14)

до Публічного акціонерного товариства ЦЕНТРЕНЕРГО (08711, Київська обл., Обухівський р-н, смт. Козин, вул. Рудиківська, буд. 49)

про стягнення 5501186,11 грн. заборгованості за двостороннім договором купівлі-продажу електричної енергії № 20/21-361-РДД від 13.12.2021 р., у тому числі 1072212,26 грн. 3% річних, 4428973,85 грн. інфляційних втрат,

секретар судового засідання: Невечера С.А.

Представники сторін:

від позивача: Бойко Ю.О. в режимі відеоконференції (ордер на надання правової допомоги серії АО № 1095013; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗР № 21/2855 від 08.09.2021 р.);

від відповідача: Гаврись Я.Б. (довіреність № 181/22 від 01.12.2022 р., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ІФ № 001255).

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП (далі ТОВ ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП, ТОВ «ЕТГ», позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства ЦЕНТРЕНЕРГО (далі ПАТ ЦЕНТРЕНЕРГО, відповідач) про стягнення 5501186,11 грн. заборгованості за двостороннім договором купівлі-продажу електричної енергії № 20/21-361-РДД від 13.12.2021 р., у тому числі 1072212,26 грн. 3% річних, 4428973,85 грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на неналежне виконання ПАТ ЦЕНТРЕНЕРГО зобов`язань за договором купівлі-продажу електричної енергії № 20/21-361-РДД від 13.12.2021 р. в частині своєчасного проведення розрахунку за передану у власність відповідача електричну енергію, що встановлено рішенням Господарського суду Київської області у справі № 911/1340/22, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 1072212,26 грн. 3% річних, 4428973,85 грн. інфляційних втрат, а також витрати.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 07.08.2023 р. за вказаним позовом було відкрито провадження у даній справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 04.09.2023 р.

Підготовче засідання відкладалось.

31.08.2023 р. через систему Електронний суд до Господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 31.08.2023 р. (вх. № 2886/23 від 31.08.2023 р.), відповідно до якого відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, зважаючи на те, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу електричної енергії містить елементи договору кредиту, оскільки позивачем здійснювалась попередня оплата за електричну енергію. Як наслідок, до даних правовідносин має застосовуватись положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а отже, ПАТ ЦЕНТРЕНЕРГО звільняється від відповідальності за ст. 625 ЦК України, а нараховані інфляційні втрати та 3% річних мають бути списані позивачем. Окрім того, відповідач вважає, що факт порушення прав позивача у даному випадку відсутній, оскільки матеріали справи не містять відомостей про надсилання відповідачу відповідної вимоги, отже, відповідач не порушив права позивача на відповідні додаткові нарахування, а відсутність факту порушення права є самостійною підставою для відмови в позові. Відповідно, відповідач вважає, що позивач передчасно звернувся до суду з даним позовом. Водночас, відповідач стверджує, що позивач неправильно здійснив розрахунок інфляційних втрат. Поряд з цим, відповідач зазначає про відсутність вини та важке фінансове становище, у зв`язку з чим, у випадку задоволення позову, відповідач просить суд застосувати приписи ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України та зменшити присуджену до стягнення суму коштів на 99%.

01.09.2023 р. через систему Електронний суд до Господарського суду Київської області від відповідача надійшло клопотання б/н від 01.09.2023 р. (вх. № 6999 від 01.09.2023 р.), відповідно до якого відповідач просив зупинити провадження у справі № 911/2357/23 до вирішення Верховним Судом касаційної скарги ПАТ Центренерго у справі № 911/1340/22. Дане клопотання відповідач мотивував тим, що рішення Господарського суду Київської області № 911/1340/22 від 02.03.2023 р. та постанова Північного господарського суду від 23.05.2023 р. оскаржуються ПАТ Центренерго в касаційному порядку у Верховному Суді, зокрема, в частині стягнення суми основного боргу, на який нараховано 3% річних та інфляційні втрати, заявлені до стягнення у даній справі, у зв`язку з чим наслідки розгляду касаційної скарги ПАТ Центренерго у справі № 911/1340/22 матимуть значення для розгляду даної справи № 911/2357/23.

04.09.2023 р. через систему Електронний суд до Господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання б/н від 03.09.2023 р. (вх. № 2919/23 від 04.09.2023 р.), за яким позивач просить залишити відзив на позовну заяву без розгляду, оскільки вважає, що відповідач подав відзив на позовну заяву поза межами строку, встановленого судом, без клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку.

У судовому засіданні 16.10.2023 р. представник відповідача клопотав про залишення клопотання б/н від 01.09.2023 р. (вх. № 6999 від 01.09.2023 р.) про зупинення провадження у справі без розгляду, оскільки 13.09.2023 р. постановою Касаційного господарського суду Верховного Суду було залишено в силі судові рішення у справі № 911/1340/22.

Також у судовому засіданні 16.10.2023 р. суд без виходу до нарадчої кімнати постановив протокольну ухвалу про залишення без задоволення клопотання позивача б/н від 03.09.2023 р. (вх. № 2919/23 від 04.09.2023 р.) про залишення відзиву без розгляду, з мотивів, викладених у відповідній ухвалі від 16.10.2023 р., у зв`язку з чим відзив долучено до матеріалів справи.

19.10.2023 р. через систему Електронний суд до Господарського суду Київської області від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 3756/23 від 19.10.2023 р.), згідно з якою останній, серед іншого, просить суд залишити клопотання відповідача про зменшення розміру інфляційних втрат та 3% річних на 99%, заявлене у відзиві, без задоволення, посилаючись при цьому на те, що розмір відсотків річних є незначним відносно суми боргу та виступає, як компенсація позивачу за втрачену можливість розпоряджатися своїми коштами протягом тривалого часу, тому застосування постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18, на яку посилається відповідач, до спірних правовідносин не вбачається за можливе. Окрім цього, 3% річних та інфляційні втрати входять до складу основного боргу, а чинне законодавство не передбачає можливості суду зменшувати основний борг. Поряд з цим, позивач зауважує, що відповідачем не надано відповідного сертифіката Торгово-промислової палати, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за двостороннім договором купівлі-продажу електричної енергії № 20/21-283-РДД від 13.10.2021 р., та який підтверджував би неможливість виконання його сторонами договірних зобов`язань. Таким чином, відповідач не довів відсутність своєї вини щодо невиконання умов договору та не надав необхідних доказів. Водночас, рішення Господарського суду Київської області від 02.03.2023 р. у справі № 911/1340/22 відповідачем не виконане, грошове зобов`язання із повернення боргу у розмірі 36955380,00 грн. за договором не погашене, що не заперечується відповідачем.

26.10.2023 р. через систему Електронний суд до Господарського суду Київської області від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив б/н від 26.10.2023 р. (вх. № 3924/23 від 26.10.2023 р.), відповідно до яких останній, серед іншого, зазначає, що позивачем у відповіді на відзив не наведено достатніх аргументів, які б спростовували доводи ПАТ Центренерго, оскільки останнє звільняється від відповідальності у вигляді нарахування інфляційних втрат та 3% річних, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України за прострочення виконання грошового зобов`язання, на підставі п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

У судовому засіданні 16.11.2023 р. представники учасників процесу заявили про подання всіх наявних у сторін доказів, що мають значення для вирішення спору, та про наявність підстав для закриття підготовчого провадження і призначення справи до судового розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.11.2023 р. було закрито підготовче провадження та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 04.12.2023 р.

У судовому засіданні 04.12.2023 р. представник позивача позовні вимоги підтримувала та просила суд задовольнити їх в повному обсязі, зазначаючи, що до даних правовідносин, які не є кредитними, не може застосовуватись положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України; представник відповідача заперечував проти позову, зазначаючи, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат не повинно було здійснюватись в силу приписів законодавства та в період воєнного стану.

У судовому засіданні 04.12.2023 р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників процесу, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

13.12.2021 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП (покупець) та Публічним акціонерним товариством ЦЕНТРЕНЕРГО (продавець) було укладено договір № 20/21-361-РДД купівлі-продажу електричної енергії, відповідно до п. 2.1 якого продавець зобов`язується відпустити електричну енергію в об`єднану енергосистему України, а покупець зобов`язується відібрати електричну енергію з об`єднаної енергосистеми України згідно графіку відпуску/відбору електричної енергії, визначеного у додатку № 1. У разі отримання продавцем коштів за електричну енергію, відпуск/відбір якої зменшив продавець, останній зобов`язується повернути кошти в межах вартості зменшеного обсягу відпуску/відбору електричної енергії протягом п`ятнадцяти банківських днів з дати отримання від покупця вимоги в письмовій формі про повернення коштів в сумі вартості електричної енергії зменшеної для відпуску/відбору.

Відповідно до п. 2.4 договору, продавець та покупець зобов`язуються своєчасно у відповідності до Правил ринку здійснити реєстрацію узгоджених з урахуванням п. 2.1 обсягів електричної енергії на електронній платформі Оператора системи передач, згідно графіків у додатку № 1.

Згідно з п. 2.6 договору не пізніше 3-х робочих днів місяця, наступного за місяцем купівлі-продажу електроенергії, продавець зобов`язується направити покупцю підписані та скріплені печаткою продавця 2 примірники акту купівлі-продажу електроенергії, у яких зазначаються обсяги відпуску/відбору електричної енергії відповідно до зареєстрованих обсягів електричної енергії на електронній платформі Оператора системи передачі. Покупець не пізніше 2-х робочих днів, наступних за днем отримання актів, зобов`язується направити продавцю один примірник оригіналу акту, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або направити в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акту.

Згідно з п. 3.1 договору, ціна на електричну енергію, яка підлягає продажу, та загальна вартість договору визначаються у додатку № 1 за результатами аукціону з продажу електричної енергії за двосторонніми договорами на підставі відповідного аукціонного свідоцтва.

Відповідно до п. 3.2 договору, оплата за електричну енергію проводиться покупцем грошовими коштами у національній валюті України на розрахунковий рахунок продавця, зазначений у Розділі 10 цього договору, шляхом перерахування грошових коштів розмірі 100 % всього обсягу електричної енергії, передбаченої цим договором (за вирахуванням суми гарантійного внеску), протягом 2-х (двох) банківських днів з дати укладення цього договору.

У пункті 3.3 договору визначено, що період відпуску/відбору становить з 01.03.2022 р. до 30.04.2022 р. включно.

Відповідно до п. 4.4 договору, відмова покупця від договірного обсягу електричної енергії або його будь-якої частини та/або порушення покупцем строків оплати продавцю за договірний обсяг електричної енергії або будь-якої частини такого обсягу електричної енергії у відповідності до умов цього договору дає право продавцю розпоряджатися таким обсягом електричної енергії на власний розсуд, в тому числі продати будь-яким третім особам та/або дає право продавцю зменшити обсяг відпуску електричної енергії, що має постачатись в майбутньому, до обсягів визначених продавцем.

Додатками до цього договору є додаток № 1 Графік відпуску/відбору електричної енергії; додаток № 2 Інформація про частку кожного джерела енергії, використаного для виробництва електричної енергії (пункт 9.1 договору).

Згідно з додатком № 1 до договору сторонами був передбачений графік відпуску/відбору електричної енергії у період з 01.03.2022 р. по 30.04.2022 р. із базовим навантаженням 14630 МВт.год за ціною 2105,00 грн./1 МВт.год без ПДВ (2526,00 грн./1 МВт.год з ПДВ) загалом на суму 36955380,00 грн. (з ПДВ та акцизним податком).

ПАТ ЦЕНТРЕНЕРГО листом № 24/4231 від 14.12.2021 р. підтвердило отримання гарантійного внеску за договором від Української енергетичної біржі в сумі 11704000,00 грн., що відповідно до п. 3.4 договору зараховується продавцем як оплата (часткова оплата) електричної енергії за останній місяць відпуску/відбору згідно із договором.

На виконання п. 3.4 договору ТОВ ЕТГ було сплачено ПАТ ЦЕНТРЕНЕРГО платіжним дорученням № 4554 від 15.12.2021 р. суму ПДВ від вартості електричної енергії, що дорівнює 20% сплаченого гарантійного внеску, у розмірі 2340800,00 грн.

На виконання п. 3.2 договору ТОВ ЕТГ було перераховано ПАТ ЦЕНТРЕНЕРГО в оплату вартості електричної енергії 22910580,00 грн. згідно із платіжним дорученням № 21305 від 15.12.2021 р.

З огляду на зазначене, ТОВ ЕТГ, на виконання умов договору, загалом було перераховано ПАТ ЦЕНТРЕНЕРГО 36955380,00 грн. в оплату вартості електричної енергії в обсязі 14630 МВт.г., що підлягала відпуску у період 01.03.2022 р. 30.04.2022 р.

ПАТ ЦЕНТРЕНЕРГО листами № 24/245 від 25.01.2022 р., № 24/411 від 07.02.2022 р., № 24/602 від 17.02.2022 р., посилаючись на п. 2.1 договору, повідомило ТОВ ЕТГ про зменшення відпуску електричної енергії з 01 по 10 березня 2022 року, з 11 по 20 березня 2022 року, з 21 по 31 березня 2022 року в обсязі по 2400 МВт.г за кожний вказаний період.

ТОВ ЕТГ у відповідь на лист ПАТ ЦЕНТРЕНЕРГО № 24/245 від 25.01.2022 р., направило вимогу № 31/01-01 від 31.01.2022 р. про припинення порушення умов договору, за змістом якої позивач вимагав негайного припинення порушення умов двостороннього договору № 20/21-361-РДД купівлі-продажу електричної енергії від 13.12.2021 р. в частині намагання зменшити обсяг відпуску/відбору електричної енергії за договором.

Проте, в період відпуску/відбору електричної енергії, визначений п. 3.3 договору, а саме - з 01.03.2022 р. по 30.04.2022 р., відпуску/відбору електричної енергії не відбулося, право власності на електричну енергію від відповідача до позивача не перейшло.

ТОВ ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП було направлено ПАТ ЦЕНТРЕНЕРГО вимогу № 05/07-06 від 05.07.2022 р. про повернення грошових коштів, за змістом якої позивач вимагав від відповідача в термін до 3-х банківських днів, з дня отримання цієї вимоги, повернути ТОВ ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП грошові кошти, сплачені останнім на користь ПАТ ЦЕНТРЕНЕРГО за договором № 20/21-361-РДД купівлі-продажу електричної енергії від 13.12.2021 р. Суму передоплати за договором у розмірі 36955380,00 грн. повернуто не було, відповідь на вимогу не отримано, що і стало причиною звернення ТОВ ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП до суду з позовом у справі № 911/1340/22.

Суд відзначає, що вказані вище обставини були досліджені та встановлені Господарським судом Київської області у справі № 911/1340/22.

Рішенням Господарського суду Київської області від 02.03.2023 р. позовні вимоги задоволено в частині стягнення з ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» на користь ТОВ «ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП» 36955380,00 грн. основного боргу, 554330,70 грн. судового збору.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 23.05.2023 р. вказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.09.2023 р. касаційну скаргу ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» було залишено без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 02.03.2023 р. та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.05.2023 р. у справі № 911/1340/22 залишено без змін.

На виконання рішення суду від 02.03.2023 р. у справі № 911/1340/22 Господарським судом Київської області 29.06.2023 р. було видано наказ.

Згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Предметом розгляду даної справи № 911/2357/23 є вимоги позивача до відповідача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з порушенням виконання зазначеного вище зобов`язання з повернення грошових коштів, яке (порушення) встановлено судовим рішенням у справі № 911/1340/22, нарахованих за період з 30.07.2022 р.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Приписами ч. 2 п. 1 ст. 193 ГК України передбачено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Рішенням Господарського суду Київської області від 02.03.2023 р. у справі № 911/1340/22 було встановлено порушення виконання ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» зобов`язань щодо своєчасного повернення суми передоплати за договором у розмірі 36955380,00 грн. і, зокрема, встановлено, що з 30.07.2022 р. заборгованість з повернення передоплати за договором у розмірі 36866380,00 грн. є простроченою.

Позивач, звертаючись до суду з позовом у даній справі № 911/2357/23, просить стягнути з відповідача 1072212,26 грн. 3% річних за період з 30.07.2022 р. по 17.07.2023 р. та 4428973,85 грн. інфляційних втрат за період з 01.08.2022 р. до 30.06.2023 р.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Поряд з цим, згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поряд з цим, приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

За приписами ст.ст. 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 3% річних вбачається, що їх розмір було визначено позивачем у сумі 1072212,26 грн., нарахованій на заборгованість відповідача за загальний період з 30.07.2023 р. до 17.07.2023 р. на суму 36955380,00 грн., він є арифметично вірним та обґрунтованим.

Розмір інфляційних втрат, визначений позивачем в сумі 4428973,85 грн. за період з серпня 2022 року по червень 2023 року на суму 36955380,00 грн., також є обґрунтованим та арифметично вірним.

З матеріалів справи слідує, що відповідач проти позову заперечував, вказуючи, серед іншого, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу електричної енергії містить елементи кредиту, оскільки позивачем здійснювалась попередня оплата за електричну енергію. Як наслідок, на думку відповідача, до даних правовідносин має застосовуватись положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, яким визначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штраф, пеня) за таке прострочення.

Однак, дані твердження відповідача є безпідставними і відхиляються судом, оскільки між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є товар - електрична енергія, а не грошові кошти. Внаслідок укладення договору купівлі-продажу у відповідача виникає зустрічний обов`язок з поставки товару електричної енергії у визначений договором строк. Тобто, у відповідача не виникає право правомірного користування отриманими грошовими коштами без зустрічної поставки товару.

У свою чергу, пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України стосується правовідносин, що виникли з договору позики або кредитного договору, за умовами яких позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем). Отже, оскільки спірні правовідносини сторін у даній справі виникли за договором купівлі-продажу, предметом якого є електрична енергія, тому на спірні правовідносини не можуть поширюватися приписи п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Також відповідач посилався на те, що позивач передчасно звернувся до суду з даним позовом, оскільки матеріали справи не містять відомостей про надсилання відповідачу відповідної вимоги, у зв`язку з чим відповідач не порушив права позивача на відповідні нарахування 3% річних та інфляційних втрат, а відсутність факту порушення права є самостійною підставою для відмови в позові.

Дані твердження відповідача відхиляються судом з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 р. у справах № 703/2718/16-ц, № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 р. у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18).

У постанові від 07.04.2020 р. у справі № 910/4590/19 Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 р. у справі № 686/21962/15-ц, від 31.10.2018 р. у справі № 161/12771/15-ц, від 19.06.2019 р. у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 р. у справі № 711/4010/13, від 23.06.2020 р. у справі № 536/1841/15-ц, від 07.07.2020 р. у справі № 712/8916/17, від 22.09.2020 р. у справі № 918/631/19, від 09.11.2021 р. у справі № 320/5115/17).

Поряд з цим, за приписами ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу за весь час прострочення. Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 р. у справі № 916/190/18.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього безпосередньо в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок щодо оплати кредитору 3% річних та інфляційних втрат за весь час прострочення.

Поряд з цим, у відзиві на позовну заяву відповідачем було заявлено клопотання про зменшення розміру інфляційних нарахувань та 3% річних на 99%. Заявляючи таке клопотання, відповідач зазначав, що рівень його вини у наявності боргу перед позивачем спричинений обставинами, які не залежали від нього. Відповідно до звіту про фінансові результати за I півріччя 2023 року збиток товариства становить ,00 грн. (звіт про фінансові результати (Звіт про сукупний дохід) форма № 2). У першу чергу, це пов`язано з підвищенням собівартості електричної енергії, а також недоотриманням внаслідок збройної агресії Російської Федерації доходу у порівнянні з аналогічним періодом попереднього року. Внаслідок збройної агресії у 2022 році повністю перестала функціонувати одна з трьох ТЕС ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО», а інші дві неодноразово зупиняли свою роботу, що істотно вплинуло на виробничі потужності з виробництва електричної енергії, та унеможливило її виробництво та відпуск у обсягах, які планувались. Як наслідок, ПАТ «ЦЕНТРЕНЕРГО» не лише зазнало майнових втрат (збитків) у вигляді знищення та пошкодження майна, а також недоотримало частину грошових коштів за невироблений обсяг електроенергії.

Суд звертає увагу на те, що неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили (навіть за умови належного доведення наявності останніх) відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення лише від відповідальності за порушення зобов`язання. Тобто можливим є звільнення від відповідальності за невиконання, а не від виконання зобов`язань в цілому; форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, відтак, в будь-якому випадку сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи, а кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Поряд з цим, Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі.

За частинами 1, 2 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Згідно з частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналіз приписів статей 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен, зокрема, об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та інше. При цьому, обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення 3% річних та інфляційних втрат слід зазначити, що за змістом ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування на суму боргу інфляційних втрат та відсотків річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, у зв`язку з чим заявлені до стягнення 3% річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями у розумінні положень Цивільного кодексу України і Господарського кодексу України.

Отже, оскільки чинним законодавством не передбачено можливості для зменшення розміру заявлених до 3% річних та інфляційних втрат, то клопотання відповідача про їх зменшення є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

У свою чергу, посилання відповідача на невірне нарахування інфляційних втрат (не було взято до уваги індекс інфляції за липень 2023 року), є необґрунтованим, оскільки позивачем інфляційні втрати були заявлені до стягнення та розраховані за період з серпня 2022 року по червень 2023 року включно. Зокрема, при зверненні до суду з позовною заявою позивач зазначив період прострочення при нарахуванні інфляційних втрат по червень 2023 року включно.

При цьому судом враховано, що згідно з приписами ч.ч. 1, 2 ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП у повному обсязі.

Щодо інших пояснень та доводів учасників судового процесу суд зауважує наступне.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Слід зазначити, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову не спростовує.

Також, відповідно до змісту позову позивач просив суд стягнути з відповідача судові витрати, у тому числі - 50000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, зазначаючи, що докази понесення таких витрат будуть подані в порядку та термін, передбачені приписами Господарського процесуального кодексу України після прийняття рішення.

За приписами ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Оскільки станом на час прийняття рішення, у підтвердження понесення заявлених очікуваних судових витрат (витрат на правову допомогу), позивачем не надано доказів на підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, то підстави для вирішення судом питання щодо розподілу витрат позивача на професійну правничу допомогу на час прийняття рішення є відсутніми.

Витрати зі сплати судового збору відповідно до ст.ст. 123, 129 ГПК України покладаються судом на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства ЦЕНТРЕНЕРГО (08711, Київська обл., Обухівський р-н, смт. Козин, вул. Рудиківська, буд. 49, код 22927045) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ЕЛЕКТРОТРЕЙДІНГ ГРУП (04116, м. Київ, вул. Старокиївська, буд. 14, код 42190 (чотири мільйони чотириста двадцять вісім тисяч дев`ятсот сімдесят три) грн. 85 коп. інфляційних втрат, 1072212 (один мільйон сімдесят дві тисяч двісті дванадцять) грн. 26 коп. 3% річних, 66014 (шістдесят шість тисяч чотирнадцять) грн. 23 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 18.12.2023 р.

Суддя В.М. Бабкіна