РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.11.2023Справа № 910/12230/23

За позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України»

до Київської міської ради

про звернення стягнення на нерухоме майно

Суддя Сівакова В.В.

секретар судового засідання Ключерова В.С.

за участю представників сторін:

від позивача Орєхов А.В., довіреність № ДП24701/23-0239 від 14.07.2023

від відповідача не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

02.08.2023 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до Київської міської ради про

1) зобов`язання Київську міську раду зареєструвати за собою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на житлову квартиру АДРЕСА_1 на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13.01.2023 у справі № 756/6908/22;

2) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 27108С3 від 29.01.2008 у розмірі 82.897,11 доларів США та 510.319,50 грн, звернути стягнення на житлову квартиру АДРЕСА_1 , яка належить Київській міській раді на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13.01.2023 у справі № 756/6908/22 шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29.01.2008 між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - Банк) правонаступником якого є позивач та ОСОБА_1 (далі - позичальник) було укладено кредитний договір № 27108С3 (далі - кредитний договір). Відповідно до умов кредитного договору позичальникові на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, було надано кредит у сумі 110.500,00 дол. США з кінцевою датою погашення 15.01.2033 для оплати придбання нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , зі сплатою процентів за користування кредитом у валюті кредиту в розмірі річної процентної ставки не менше 11% річних. Також, 29.01.2008 між Банком та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 27108Z6, посвідчений ПНКМНО Коваленко Н.Є., зареєстрований за № 219. Згідно умов іпотечного договору, в якості забезпечення виконання умов кредитного договору в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1 . У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04.12.2019 прийнятим у справі № 756/127058/18 за позовом Банку до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, з останнього було стягнуто на користь банку заборгованість за кредитом та судові витрати в розмірі 82.897,11 дол. США та 510.319,50 грн. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер. У зв`язку з тим, що позичальник помер до набрання законної сили рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04.12.2019, примусове виконання зазначеного рішення суду не здійснювалось, а враховуючи, що добровільне повернення заборгованості позичальником за життя також не здійснювалось, зобов`язання за кредитним договором залишається невиконаним. 13.01.2023 Оболонський районний суд м. Києва прийняв рішення у справі № 756/6908/22, яким визнано відумерлою спадщину ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме житлову однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та передано вищевказану житлову квартиру у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради. 07.04.2023 на адресу відповідача було направлено вимогу № 0000608/11235-23 від 06.04.2023, якою відповідачу було запропоновано узгодити питання оцінки житлової квартири та протягом 35 календарних днів з дня одержання листа задовольнити вимоги позивача. У відповідь відповідач листом № 3056/95-08/10217 від 20.04.32023 повідомив про вчинення ним дій щодо реєстрації відумерлого майна. При цьому, питання узгодження вартості майна та задоволення вимог позивача були проігноровані. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з вимогами до відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/12230/23 від 09.08.2023 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання відповідних документів.

21.08.2023 позивачем усунено недоліки позовної заяви шляхом подання до суду відповідних документів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.2023 відкрито провадження у справі № 910/12230/23 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 05.10.2023.

07.09.2023 від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач визнає вимоги про звернення стягнення на квартиру, а в іншій частині в позові просить відмовити. Також у відзиві відповідач просить розглядати справу без участі представника відповідача.

Відповідач у підготовче засідання 05.10.2023 не з`явився.

Ухвалою Господарського суду міста Києва № 910/12230/23 від 05.10.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 31.10.2023.

09.10.2023 від позивача на адресу електронної пошти суду надійшли пояснення по справі.

Позивач в судовому засіданні 31.10.2023 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач у судове засідання 31.10.2023 не з`явився.

31.10.2023 у судовому засіданні відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 14.11.2023.

Відповідач у судове засідання 14.11.2023 не з`явився.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд приходить до висновку, що наявних в матеріалах справи документів достатньо для вирішення справи по суті без участі представника відповідача.

В судовому засіданні 14.11.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.01.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Укрексімбанк» та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір № 27108С3 (надалі - кредитний договір).

Відповідно до п.п. 2.1, 2.2, 2.4 кредитного договору банком позичальникові на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання було надано кредит у сумі 110.500,00 доларів США з кінцевою датою погашення 15.01.2033 для оплати придбання нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , зі сплатою процентів за користування кредитом у валюті кредиту в розмірі річної процентної ставки не менше 11% річних, в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит банку та сплатити йому проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених договором, згідно графіку, який є додатком № 1 до кредитного договору.

Договором № 27108С3-1 від 15.09.2009 про внесення змін до кредитного договору № 27108С3 від 29.01.2008, додатковим договором № 27108С3-1 від 07.12.2012 та додатковим договором № 27.108С-3 від 13.03.2015, укладеними між ПАТ «Укрексімбанк» та ОСОБА_1 , вносились зміни до кредитного договору, а саме сторонами погоджено зміни щодо періоду надання документів фінансового стану в разі встановлення відстрочення погашення кредиту, процентної ставки кредиту, строків погашення кредиту, умов надання звіту про ненадання/несвоєчасного надання актуалізованого звіту про незалежну оцінку вартості майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання з викладенням графіків погашення заборгованості за кредитним договором в новій редакції.

У жовтні 2018 року АТ «Укрексімбанк» звернулося до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 27108С3 від 29.01.2018 у розмірі 82.897,11 доларів США центів та 470.379,13 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва № 756/12705/18 від 04.12.2019 позов задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» 65.344,43 доларів США заборгованість за кредитом, 17.552,68 долари США заборгованість за процентами за користування кредитом, 334.927,82 грн пені за порушення строків погашення кредиту, 94.221,79 грн пені за порушення строків повернення процентів, 31.953,40 грн 3% річних від простроченої суми заборгованості за кредитом, 9.276,12 грн 3% річних від простроченої суми заборгованості за процентами за користування кредитом, 39.940,37 грн судового збору, а всього 82.897,11 доларів США та 510.319,50 грн.

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого 04.01.2020 року, ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Листом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори від 31.08.2021 повідомлено про те, що спадкова справа № 307-2020 щодо майна ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , заведена на підставі отриманої претензії ПАТ «Укрексімбанк», станом на 21.08.2021 шестимісячний строк для прийняття спадщини сплинув, ніхто зі спадкоємців до Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини чи відмову від прийняття спадщини не звертався.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 339442799 від 18.07.2023 вбачається, що відомості про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 відсутня. Разом з цим, наявні відомості про реєстрацію 29.01.2008 обтяження на вказане нерухоме майно на підставі іпотечного договору № 271108Z6 від 29.01.2008.

26.08.2022 АТ «Укрексімбанк» звернулося до Оболонського районного суду м. Києва із заявою, у якій просило визнати відумерлою спадщину, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва № 756/6908/22 від 13.01.2023 заяву Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», заінтересовані особи: Київська міська рада, Двадцять перша київська державна нотаріальна контора про визнання спадщини відумерлою задоволено. Визнано відумерлою спадщину, а саме житлову однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Києві. Передано житлову однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Приписами частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 29.01.2008 між Акціонерним товариством «Банк Альянс» (заставодержатель) та ОСОБА_1 (заставодавець, відповідач) укладено іпотечний договір № 27108Z6 (далі - іпотечний договір), посвідчений питаним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коваленко Н.Є. та зареєстрований за № 219.

Так, відповідно до п. 1.1 іпотечного договору іпотекою за цим договором забезпечуються вимоги Іпотекодержателя до Іпотекодавця, що випливають з Кредитного договору від 29.01.2008 № 27108С3, укладеного між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, відповідно до якого останній при виконання Іпотекодавцем умов Кредитного договору надасть Іпотекодацю кредит у сумі 110.500,00 доларів США зі строком остаточного його погашення до 15.01.2033 включно зі сплатою процентів та інших платежів н мовах, визначених Кредитним договором.

Згідно з п. 1.3 іпотечного договору предметом іпотеки, що є забезпеченням викладених у Кредитному договорі зобов`язань Іпотекодавця є нерухоме майно, а саме: однокімнатна квартира номер АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначає, що внаслідок набуття відповідачем права власності на відумерле майно до відповідача перейшов обов`язок задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, а тому у позивача виникло право звернення стягнення заборгованості за кредитним договором за рахунок предмета іпотеки.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Слід зазначити, що позивач в позовній заяві заявляючи позовну вимогу про зобов`язання відповідача зареєструвати право власності на квартиру не наводить її обґрунтування, а навпаки вказує на те, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише офіційним визнанням і підтвердження державою вже набутого права власності.

Пункт 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише офіційним визнанням і підтвердженням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.01.2021 у справі № 644/3546/17, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15, у постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18.

В даному випадку набуття відповідачем права власності на відумерле майно підтверджується рішенням Оболонського районного суду м. Києва № 756/6908/22 від 13.01.2023.

Статтею 13 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

З огляду на зміст Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності відбувається за волевиявленням власника та не є його обов`язком.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частини 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Також статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондують положенням статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зазначеними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Отже, обов`язковою умовою звернення до суду є наявність мети - захистити порушене, невизнане чи оспорюване право та, зрештою, ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач посилається на необхідність захисту його прав шляхом зобов`язання відповідача здійснити реєстрацію права власності на відумерле майно.

Проте, позивачами не доведено суду, в чому саме та з яких підстав його права та законні інтереси є порушеними з боку відповідача шляхом не здійснення реєстрації права власності на відумерле майно.

Отже, позивач просить захистити його права, факту порушення яких судом не встановлено.

З огляду на викладене, вимоги позивача про зобов`язання відповідача зареєструвати за собою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на житлову квартиру № 20, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Героїв Дніпра, 38-е на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13.01.2023 у справі № 756/6908/22 не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст. 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 2.1.4 іпотечного договору Іпотекодержатель має право у разі невиконання Іпотекодавцем Кредитного договору та/або невиконання умов цього договору одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами Іпотекодавця.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва № 756/12705/18 від 04.12.2019 встановлено неналежне виконання позичальником кредитного договору.

За умовами п. 2.1.5 іпотечного договору Іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити в повному обсязі:

- вимоги, що випливають із Кредитного договору на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, неустойку;

- витрати, пов`язані з пред`явленням вимоги за основним зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки;

- витрати на утримання, збереження предмета іпотеки та страхування предмета іпотеки;

- збитки, задані порушенням Іпотекодавцем зобов`язань за Кредитним договором чи умов цього договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 1277 Цивільного кодексу України право власності на спадщину, що визнана відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а на нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до ст. 1231 Цивільного кодексу України (ч. 4 ст. 1277 Цивільного кодексу України).

У разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки (ч.ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку»).

З огляду на те, що до відповідача перейшло право власності на предмет іпотеки останній набув статус іпотекодавця за іпотечним договором № 27108Z6 від 29.01.2008, а отже несе всі його обов`язки за цим іпотечним договором.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 5.1 іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем умов Кредитного договору та/або порушення Іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання Іпотекодавцем своїх зобов`язань за Кредитним договором, а у разі їх невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з п. 5.2 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в пункті 5.3 цього договору, або будь-яким іншим чином відповідно до законодавства України, чинного на дату звернення стягнення, за вибором Іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Судом встановлено, що позичальником свої зобов`язання з повернення кредиту всупереч положень кредитного договору виконано не було, внаслідок чого у позивача виникло право звернути стягнення на предмет іпотеки.

У зв`язку з тим, що однокімнатна квартира № 20, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Героїв Дніпра, 38-е визнана відумерлою спадщиною та перейшла у власність територіальної громади міста Києва позивач звернувся до Київської міської ради з вимогою № 0000608/11235-23 від 06.04.2023 згідно якої просив 1) зареєструвати право власності на житлову квартиру за територіальною громадою міста Києва; 2) з метою встановлення реальної вартості відумерлого майна - обрати суб`єкта оціночної діяльності; 3) протягом 35 днів з дня одержання цього листа задовольнити вимоги банку.

Відповідач листом № 056/95-08/10217 від 20.04.2023 повідомив позивача про те, що Київською міською радою вчиняються всі необхідні дії для реєстрації права власності відумерлого майна, при цьому питання узгодження вартості майна та задоволення вимог позивача залишились без відповіді.

Згідно зі ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на електронних аукціонах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення електронного аукціону ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку»)

Відповідно до п. 5.5 іпотечного договору реалізація предмета іпотеки у разі звернення на нього стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог чинного законодавства України.

Враховуючи те, що відповідач є особою, до якої перейшли права та обов`язки іпотекодавця за іпотечним договором № 27108Z6 від 29.01.2008, тому невиконані кредитні зобов`язання, які забезпечені відповідним договором іпотеки можуть бути погашені за рахунок предмета іпотеки - однокімнатної квартири № 20, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Героїв Дніпра, 38-е.

Суд відзначає, що відповідач у відзиві визнає та просить задовольнити вимогу позивача про звернення стягнення на квартиру.

З огляду на викладене, вимоги позивача про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором № 27108С3 від 29.01.2008 у розмірі 82.897,11 доларів США та 510.319,50 грн на житлову квартиру № 20, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Героїв Дніпра, 38-е, яка належить Київській міській раді на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13.01.2023 у справі № 756/6908/22 шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України».

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 129, 238-240 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 27108С3 від 29.01.2008 у розмірі 82.897,11 доларів США та 510.319,50 грн, звернути стягнення на житлову квартиру № 20, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Героїв Дніпра, 38-е, яка належить Київській міській раді на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13.01.2023 у справі № 756/6908/22 шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

3. Стягнути з Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, ) на користь Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (03150, м. Київ, вул. Антоновича, 127, ) 8.031 (сімнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят сім) грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. В іншій частині в позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повне рішення складено 12.12.2023.

Суддя В.В.Сівакова