РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.12.2023Справа № 910/13022/23

За позовомПриватного акціонерного товариства «Просто-страхування»
до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1
простягнення 11765,45 грн
Суддя Смирнова Ю.М.

Без виклику учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Просто-страхування» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» 11765,45 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Приватним акціонерним товариством «Просто-страхування» на підставі договору добровільного страхування наземних транспортних засобів PVP.S №2201876 від 19.07.2022 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля Opel, державний номер НОМЕР_1 , а тому позивачем відповідно до положень ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст.993 Цивільного кодексу України отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля Volkswagen, державний номер НОМЕР_2 , водієм якого скоєно ДТП, застрахована Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР/213540018, а тому позивач вказує, що обов`язок з відшкодування збитків покладається на відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.08.2023 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №910/13022/23, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, залучено до участі у справі ОСОБА_1 третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі №910/13022/23 отримана відповідачем 04.09.2023, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №866.

05.09.2023 від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла інформація з єдиної централізованої бази даних МТСБУ.

08.09.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позову заперечує, вказуючи, зокрема, на те, що позивач не надав доказів вини водія автомобіля Volkswagen, державний номер НОМЕР_2 , у настанні ДТП.

12.09.2023 від третьої особи надійшли пояснення, в яких третя особа проти задоволення позову заперечує, вказуючи на відсутність своєї вини у настанні ДТП, а також стверджуючи про відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження розміру шкоди, заявленої до відшкодування.

За приписами ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

19.07.2022 між Приватним акціонерним товариством «Просто-страхування» (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів PVP.S №2201876 від 19.07.2022 (надалі - Договір), об`єктом страхування за яким є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням майном, а саме автомобілем Opel, державний номер НОМЕР_1 , на випадок настання страхових випадків, зокрема, пошкодження чи знищення транспортного засобу або його частин внаслідок ДТП.

28.04.2023 о 16:00 на проспекті Академіка Глушкова в місті Києві сталася ДТП за участю автомобіля Volkswagen, державний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля Opel, державний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 .

Вищезазначена дорожньо-транспортна пригода була оформлена водіями повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (європротоколом), надалі - Європротокол.

На підставі страхового акту №163895 від 09.05.2023, у відповідності до розрахунку суми страхового відшкодування, визначеного вказаним актом, та заяви страхувальника про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування позивач, виконуючи свої зобов`язання за Договором, здійснив відшкодування завданої шкоди внаслідок ДТП шляхом виплати коштів у сумі 14265,45 грн на рахунок виконавця ремонтних робіт - Фізичної особи-підприємця Логвінова Валерія Валерійовича, що підтверджується платіжною інструкцією №2638 від 10.05.2023.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 14265,45 грн право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частинами 1, 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ДТП сталася з вини водія автомобіля Volkswagen, державний номер НОМЕР_2 , - ОСОБА_1 , а тому з огляду на те, що відповідальність власника автомобіля Volkswagen, державний номер НОМЕР_2 , на момент ДТП була застрахована Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР/213540018, позивач вказує, що обов`язок з відшкодування збитків покладається на відповідача.

В свою чергу, заперечуючи проти позову, відповідач та третя особа стверджують, що наявне у справі повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду не підтверджує вину водія автомобіля Volkswagen, державний номер НОМЕР_2 , оскільки такий Європротокол не містить жодних відомостей про те, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення будь-кого з водіїв Правил дорожнього руху України, чи відомостей про визнання одним з водіїв своєї вини в дорожньо-транспортній пригоді.

Також, заперечуючи проти позову, відповідач посилається на постанову Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 №187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації» та зазначає, що структура власності позивача не відповідає діючим вимогам до структури власності надавачів фінансових послуг, а тому відповідач, не маючи достатньої інформації щодо ключових учасників усіх юридичних осіб у ланцюгу володіння ПАТ «Просто-страхування», не вбачає за можливе здійснити виплату страхового відшкодування позивачу, який приховує від регуляторних органів та учасників страхового ринку свого кінцевого бенефіціарного власника.

Третя особа у поданих суду поясненнях, серед іншого, вказує, що доданий до позовної заяви звіт щодо визначення вартості матеріального збитку не відповідає дотриманню вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»; в акті огляду транспортного засобу не вказано, коли саме з`явилися пошкодження та факту взаємодії автомобіля з іншим транспортним засобом (залишків фарби іншого автомобіля); позивачем безпідставно виплачено необ`єктивно завищені кошти на підставі рахунка-фактури №АР-0087/23С від 03.05.2023.

За приписами ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

У ч. 3 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін.

Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

За змістом ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з абз. 3 п. 2.11 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортних засобів, зазначених у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови експлуатації таких транспортних засобів особами, відповідальність яких застрахована, відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за умови досягнення згоди водіїв таких транспортних засобів щодо обставин скоєння дорожньо-транспортної пригоди, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, та у разі складення такими водіями спільного повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду відповідно до встановленого Моторним (транспортним) страховим бюро зразка. У такому випадку водії згаданих транспортних засобів після складення ними зазначеного в цьому пункті повідомлення звільняються від обов`язків, передбачених підпунктами «д» - «є» пункту 2.10 цих Правил.

Відповідно до п. 33.2 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. У такому разі водії транспортних засобів після складення зазначеного в цьому пункті повідомлення мають право залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та звільняються від обов`язку інформувати відповідні підрозділи Національної поліції про її настання.

Суд констатує, що наявне в матеріалах справи повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол) є заповненим обома учасниками дорожньо-транспортної пригоди у відповідних частинах, що стосуються інформації про транспортний засіб А (Volkswagen, державний номер НОМЕР_2 ) та транспортний засіб В (Opel, державний номер НОМЕР_1 ), зазначено у відповідних пунктах дату, час та місце дорожньо-транспортної пригоди, наявна схема дорожньо-транспортної пригоди, визначені обставини дорожньо-транспортної пригоди, а також відсутні зауваження водіїв стосовно відомостей, які зазначені у даному Європротоколі. Крім того, у повідомленні міститься інформація про наявність полісів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Посилання відповідача та третьої особи на відсутність в Європротоколі відомостей про визнання одним з водіїв своєї вини в дорожньо-транспортній пригоді до уваги судом не приймаються, оскільки положеннями абз. 3 п. 2.11 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, та п.33.2 ст.33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вимагається досягнення згоди водіїв транспортних засобів саме щодо обставин скоєння дорожньо-транспортної пригоди, а не визнання своєї вини одним з учасників.

У п.п. 12, 14 наявного у справі Європротоколу водій транспортного засобу Volkswagen, державний номер НОМЕР_2 , підтвердив зіткнення його автомобіля із задньою частиною іншого транспортного засобу під час руху в одному і тому ж напрямку та по одній і тій же смузі, а також вказав, що він рухався в напрямку м.Одеса із швидкістю приблизно 10 км в годину. В свою чергу, у п.14 Європротоколу водій транспортного засобу Opel, державний номер НОМЕР_1 , підтвердив, що «під час їзди у пробці отримав удар в задню частину автомобіля». При цьому, напрямок руху «м.Одеса» та розташування транспортних засобів сторони відобразили на схемі у п. 13 Європротоколу.

Таким чином, з наявного у справі європротоколу вбачається, що сторонами було досягнуто згоди щодо обставин відповідної дорожньо-транспортної пригоди і жодних протирічь зі змісту цього європротоколу не слідує.

Отже, враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги приписи чинного законодавства, суд приймає доданий до позовної заяви Європротокол як належний доказ настання 28.04.2023 дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортних засобів Volkswagen, державний номер НОМЕР_2 , та Opel, державний номер НОМЕР_1 .

Дослідивши схему та обставини дорожньо-транспортної пригоди, які вказані водіями у європротоколі, суд приходить до висновку про порушення Правил дорожнього руху водієм транспортного засобу Volkswagen, державний номер НОМЕР_2 , та наявності вини водія автомобіля Volkswagen, державний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Так, за приписами п. 13.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Відповідно до п. 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, безпечна дистанція - відстань до транспортного засобу, що рухається попереду по тій самій смузі, яка у разі його раптового гальмування або зупинки дасть можливість водієві транспортного засобу, що рухається позаду, запобігти зіткненню без здійснення будь-якого маневру.

В наявному у справі європротоколі водій автомобіля Volkswagen, державний номер НОМЕР_2 , - ОСОБА_1 підтвердив зіткнення цього автомобіля із задньою частиною іншого транспортного засобу під час руху в одному і тому ж напрямку та по одній і тій же смузі, що свідчить про недотримання водієм транспортного засобу Volkswagen, державний номер НОМЕР_2 , вимог п. 13.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, щодо необхідності дотримання безпечної дистанції.

Доказів зворотного матеріали справи не містять.

Згідно з інформацією з єдиної централізованої бази даних Моторного (транспортного) страхового бюро України, наданою на запит суду, станом на момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля Volkswagen, державний номер НОМЕР_2 , була застрахована Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР/213540018 із встановленим розміром франшизи 2500,00 грн та страховою сумою за шкоду, заподіяну майну, - 160000,00 грн.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Положеннями ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до рахунку-фактури №АР-0087/23С від 03.05.2023, виставленого ремонтною організацією - Фізичною особою-підприємцем Логвіновим Валерієм Валерійовичем, вартість відновлювального ремонту автомобіля Opel, державний номер НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження у ДТП, становить 14265,45 грн.

Відповідачем не було надано заперечень щодо переліку та вартості робіт, зазначених у рахунку-фактурі №АР-0087/23С від 03.05.2023.

Третя особа, стверджуючи про завищення та необґрунтованість вартості робіт та матеріалів, вказаних у рахунку-фактурі №АР-0087/23С від 03.05.2023, жодних доказів на підтвердження своїх тверджень не надала. При цьому, з огляду на характер пошкоджень транспортного засобу та вид виконуваних ремонтних робіт, доводи третьої особи про безпідставність включення до відшкодування вартості мийки автомобіля судом відхиляються.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що з огляду на визначені полісом №ЕР/213540018 страхову суму та франшизу, розмір шкоди, право на вимогу якої перейшло до позивача, а також вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу, за спірним страховим випадком відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу витрати в розмірі 11765,45 грн (14265,45 грн мінус 2500,00 грн франшизи за полісом).

При цьому, судом враховано, що при здійсненні розрахунку належної до виплати суми страхового відшкодування (на підставі положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») слід виходити саме з вартості відновлювального ремонту транспортного засобу, вказаної в рахунку, виставленому СТО, яким здійснено ремонт автомобіля, а звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 13.03.2018 у справі №910/9396/17, від 06.07.2018 у справі №924/675/17.

Також судом враховано, що при здійсненні розрахунку не підлягає застосуванню коефіцієнт фізичного зносу транспортного, оскільки в даному випадку мав місце ремонт пошкоджених складових частин автомобіля, а не їх заміна на нові.

Стосовно посилань відповідача на анулювання ліцензії позивача на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг, а також на мораторій, установлений постановою Кабінету Міністрів України №187 від 03.03.2022, суд зазначає таке.

Дійсно, 03.03.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації», якою для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією російської федерації установлено до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, мораторій (заборону) на:

1) виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є російська федерація або такі особи (далі - особи, пов`язані з державою-агресором):

- громадяни російської федерації, крім тих, що проживають на території України на законних підставах;

- юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства російської федерації;

- юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є російська федерація, громадянин російської федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства російської федерації;

- юридичні особи, утворені відповідно до законодавства іноземної держави, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, яких є російська федерація, громадянин російської федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства російської федерації, - у випадку виконання зобов`язань перед ними за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті.

Зазначене обмеження не застосовується до юридичних осіб, утворених та зареєстрованих відповідно до законодавства України: які є банками або за рахунками яких на підставі нормативно-правових актів або рішень Національного банку дозволяється здійснення обслуговуючими банками видаткових операцій; які є постачальниками електронних комунікаційних мереж та/або електронних комунікаційних послуг, визначеними розпорядженням Національного центру оперативно-технічного управління мережами телекомунікацій, прийнятим відповідно до Порядку оперативно-технічного управління телекомунікаційними мережами в умовах надзвичайних ситуацій, надзвичайного та воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 2004 № 812 «Деякі питання оперативно-технічного управління телекомунікаційними мережами в умовах надзвичайних ситуацій, надзвичайного та воєнного стану» (Офіційний вісник України, 2004, № 26, ст. 1696); безоплатного відчуження/передачі на користь держави Україна; задоволення вимог Національного банку за наданими кредитами рефінансування з підтримки ліквідності банків; відчуження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб або уповноваженою особою Фонду майна банку, щодо якого Національним банком прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку;

3) відчуження, передачу в заставу, будь-які інші дії, які мають чи можуть мати наслідком відчуження нерухомого майна, цінних паперів, корпоративних прав, прав вимоги до боржника у справах про банкрутство (неплатоспроможність), транспортних засобів, повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання на користь осіб, пов`язаних з державою-агресором, або Російської Федерації, крім набуття ними права власності на такі об`єкти на підставі рішення суду або свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до інформації, розміщеної на офіційному Інтернет-представництві Національного банку України, рішенням Правління Національного банку України від 27.04.2023, яке набрало чинності з 28.04.2023, анульовано Приватному акціонерному товариству «Просто-страхування» ліцензії на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) у зв`язку з тим, що структура власності страховика не відповідає вимогам законодавства України.

Невідповідність структури власності небанківської фінансової установи вимогам законодавства України є підставами для анулювання ліцензій на провадження діяльності з надання фінансових послуг відповідно до ст. 38-1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Суд зазначає, що офіційний текст рішення Правління Національного банку України від 27.04.2023 відсутній на веб-сайті Національного банку України та не був наданий відповідачем.

До відзиву на позовну заяву відповідач додав схематичне зображення структури власності Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» станом на 17.06.2021 (роздруковане з сайту позивача), згідно з яким власниками товариства є:

- 99,999761% Lavidia Limited (Лавідіа Лімітед), Республіка Кіпр (трастова конструкція якої відображена як: Martiros Avetisyan (Мартирос Аветісян), Республіка Вірменія, бенефіціар - трастова угода - Savvas Charalambous (Саввас Хараламбус), Республіка Кіпр, довірчий розпорядник - 100% Laxmiras LTD (Лаксмірас ЛТД), Республіка Кіпр - 100% Lavidia Limited (Лавідіа Лімітед), Республіка Кіпр);

- 0,000119% Приватне акціонерне товариство «Життя та пенсія», Україна;

- 0,000119% ОСОБА_5 , Україна.

Проте, з наданих відповідачем документів чи загальнодоступної інформації, розміщеної на офіційному Інтернет-представництві Національного банку України, не вбачається, що відкликання ліцензій мало місце через наявність у структурі власності позивача російської федерації, громадянина російської федерації або юридичної особи, створеної та зареєстрованої відповідно до законодавства російської федерації.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 18.12.2023 станом на момент розгляду справи кінцевим бенефіціарним власником позивача є громадянин Вірменії ОСОБА_6 із відсотком частки статутного капіталу або відсотком права голосу (непрямий вплив): 99,9.

Докази того, що Приватне акціонерне товариство «Просто-страхування» є особою, пов`язаною з державою-агресором, в розумінні положень постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 №187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації» у справі відсутні, а тому посилання відповідача на встановлений даною постановою мораторій як на підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування судом відхиляється.

При цьому, суд наголошує, що після відкликання ліцензій фінансова установа позбавляється права провадити діяльність за видами відкликаних ліцензій, однак не звільняє фінансову установу від виконання своїх зобов`язань за договорами про надання фінансових послуг.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми страхового відшкодування у розмірі 11765,45 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Також позивач просить покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 6000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За приписами ч.ч. 3 - 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката позивач надав:

- копію договору про надання правової допомоги №1 від 02.01.2020, укладеного між позивачем та Адвокатським бюро «Синюк та партнери»;

- копію реєстру справ від 04.07.2023;

- копію акта виконаних робіт від 27.07.2023, відповідно до якого адвокатське бюро надало позивачу правову допомогу за період «липень 2023 року» згідно переліку справ, в тому числі по спірному страховому випадку із гонораром 6000,00 грн;

- копію платіжних інструкцій №3524 від 04.07.2023 та №3530 від 05.07.2023;

- детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних для надання правової допомоги;

- ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АІ №1116322, виданого АБ «Синюк та партнери» на ім`я адвоката Синюка Станіслава Леонідовича, та копію свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю Синюка Станіслава Леонідовича серії КС №6423/10 від 15.02.2018.

Наведеними документами підтверджується понесення позивачем у зв`язку з розглядом даної справи витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 6000,00 грн.

На думку суду, такі витрати відповідають критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру.

Заяв про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, в порядку ч. 5 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України від відповідача не надходило.

За таких обставин, враховуючи, що витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 6000,00 грн підтверджені документально, такі витрати підлягають розподілу між сторонами у відповідності до ст.ст. 126, 129 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

За приписами ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи (окрім судового збору), покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у справі №910/13022/23 позов задоволено повністю, витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 6000,00 грн покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 126, 129, 236, 237, 238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (Україна, 02081, місто Київ, вулиця Здолбунівська, будинок 7Д, ідентифікаційний код 00034186) на користь Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» (Україна, 04050, місто Київ, вулиця Герцена, будинок 10, ідентифікаційний код 24745673) суму страхового відшкодування у розмірі 11765 (одинадцять тисяч сімсот шістдесят п`ять) грн 45 коп., судовий збір у розмірі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 6000 (шість тисяч) грн 00 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.М. Смирнова