ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2023 р. Справа№ 910/23042/16

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Барсук М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі: Овчинніковій Я.Д.

за участю представників сторін:

від стягувача: не з`явились;

від боржника: Кулініч А.П., Пішковцій О.В.;

від третьої особи: не з`явились;

прокурор: не з`явились;

від ДВС: Юлдашев І.М., Заєць Т.І.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.04.2023 року (повний текст складено 10.04.2023) про закриття провадження

за скаргами Акціонерного товариства "Українська залізниця" на дії та бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

у справі №910/23042/16 (суддя Ярмак О.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп"

до Акціонерного товариства "Українська залізниця"

третя особа Державне підприємство "Донецька залізниця"

за участю Прокуратури міста Києва

про стягнення заборгованості за кредитними договорами в розмірі 942 885,45 доларів США та 52 621 324,56 грн,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та хід розгляду справи

У провадженні Господарського суду міста Києва перебувала справа №910/23042/16 за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до Акціонерного товариства «Українська залізниця» третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державне підприємство «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості за кредитними договорами в розмірі 942 885,45 доларів США та 52 621 324,56 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 позов задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» 192 805, 68 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.12.2016 складає 5 033 928, 79 грн грн. 79 коп. 3% річних за несвоєчасне повернення кредитів, 88725 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.12.2016 складає 2 316 505 грн. 05 коп. 3% річних за несвоєчасну сплату процентів, 47 656 150 грн. 80 коп. пені за порушення строків повернення кредитів, 3 026 758 грн. 17 коп. пені за порушення строків сплати процентів, 155 303 грн. 66 коп. витрат по сплаті судового збору. В решті позову відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16 змінено.

Постановою Верховного Суду від 10.08.2022 постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022 у справі №910/23042/16 скасовано в частині стягнення пені, а справу в цій частині передано на новий розгляд до апеляційного суду.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16 скасовано в частині стягнення пені та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" щодо стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" 47 656 150,80 грн пені за порушення строків повернення суми кредитів та 4 965 173,76 грн пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом.

23.02.2022 через відділ автоматизованого документообігу суду від Акціонерного товариства «Українська залізниця» надійшла скарга на неправомірні дії, рішення та бездіяльність заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

В подальшому, 08.09.2022 від Акціонерного товариства "Українська залізниця" надійшла скарга на неправомірні дії, рішення та бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції та зобов`язання вчинити дії.

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.04.2023 року провадження у справі №910/23042/16 за скаргами Акціонерного товариства «Українська залізниця» на дії та бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України закрито.

Закриваючи провадження за результатами скарг, суд першої інстанції зазначив, що заявлене до захисту право скаржника повністю відновлене винесенням Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постанови про закінчення виконавчого провадження № 68709373 від 15.11.2022.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.04.2023 року у справі №910/23042/16 та задовольнити скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» на дії та бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в рамках виконавчого провадження ВП №68709373.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:

- закриваючи провадження у справі з мотивів наявності постанови про закінчення виконавчого провадження, суд не врахував, що така постанова не дає правову оцінку діям та бездіяльності державного виконавця під час здійснення примусового виконання рішення, про які було наголошено у поданих скаргах;

- суд першої інстанції не звернув увагу на постанову Великої Палати Верховного суду від 07.09.2022 у справі № 910/22858/17 в аналогічних правовідносинах за участю тих же сторін;

- у державного виконавця були визначені Законом України «Про виконавче провадження» підстави для зупинення вчинення виконавчих дій;

- державний виконавець не мав права вчиняти дії, пов`язані із виконанням судового наказу, оскільки положення п. 11 ч. 1 ст. 34 Закону України Про виконавче провадження» передбачають імперативний обов`язок зупинити вчинення всіх виконавчих дій за наявності відповідних обставин (мораторію);

- державний виконавець не розглянув заяву боржника про закінчення виконавчого провадження та не вжив заходів щодо закінчення виконавчого провадження, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження» з наслідками, що встановлені у ст. 40 цього Закону;

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу №910/23042/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Барсук М.А. - головуюча суддя; судді - Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою суду від 29.05.2023 відкрито апеляційне провадження у справі №910/23042/16 та призначено до розгляду на 27.06.2023.

Ухвалою суду від 26.06.2023 розгляд справи призначено на 18.07.2023.

Ухвалою суду від 18.07.2023 відкладено розгляд справи на 19.09.2023 та витребувано матеріали виконавчого провадження.

Ухвалою суду від 19.09.2023 відкладено розгляд справи на 03.10.2023.

Засідання суду, призначене на 03.10.2023 року, не відбулося у зв`язку з перебуванням головуючої судді Барсук М.А. на лікарняному.

Ухвалою суду від 17.10.2023 розгляд справи призначено на 31.10.2023.

Ухвалою суду від 31.10.2023 розгляд справи відкладено на 14.11.2023.

14.11.2023 о 14 год. 37 хв. у місті Києві та Київській області була оголошена повітряна тривога, у зв`язку з чим судове засідання за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.04.2023 року у справі № 910/23042/16 не відбулося.

Ухвалою суду від 14.11.2023 розгляд справи призначено на 12.12.2023.

Позиції учасників справи

20.06.2023 через відділ документального забезпечення суду від державного виконавця надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції просив залишити без змін.

Явка представників сторін

Представники прокуратури та третьої особи у судове засідання 12.12.2023 не з`явився, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи вказані особи були повідомлена належним чином, оскільки вся поштова кореспонденція направлялась на юридичну адресу даних осіб.

Колегією суддів також враховано, що юридичну особу стягувача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" було припинено 03.10.2022, інформація про що міститься у ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Колегією суддів під час розгляду даної справи враховано, що на підставі указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 (із подальшими змінами), Закону України № 2102-IX від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Стаття 27 Конституції України передбачає, що обов`язок держави - захищати життя людини.

Разом з тим, у відповідності до вимог п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

А тому, враховуючи, що під час воєнного стану суди не припинили свою діяльність та продовжують здійснювати правосуддя, колегія суддів, з урахуванням принципу розумності строків розгляду справи судом, з метою забезпечення права на доступ до правосуддя, передбаченого Конституцією України і гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (право на справедливий суд), зважаючи на те, що явка представників учасників справи у судове засідання не визнавалась обов`язковою, дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника стягувача, прокурора та третьої особи у судовому засіданні 12.12.2023.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16 позов Акціонерного товариства "Перший український міжнародний банк" задоволено частково, стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь позивача 192 805,68 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.12.2016 складало 5 033 928,79 грн, 3% річних за несвоєчасне повернення кредитів, 88 725 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.12.2016 складало 2 316 505,05 грн, 3% річних за несвоєчасну сплату процентів, 47 656 150,80 грн пені за порушення строків повернення кредитів та 3 026 758,17 грн пені за порушення строків сплати процентів, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16 змінено, стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" 192 805,68 доларів США 3% річних за несвоєчасне повернення кредитів, 84 472,50 доларів США 3% річних за несвоєчасну сплату процентів, 47 656 150,80 грн пені за порушення строків повернення кредитів та 3 026 758,17 грн пені за порушення строків сплати процентів, 155 025,00 грн витрат по сплаті судового збору, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

10.02.2022 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021, зміненого постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022 у справі № 910/23042/16, видано наказ.

17.02.2022 заступником начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 68709373 на підставі наказу № 910/23042/16 від 10.02.2022.

21.02.2022 заступником начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про арешт коштів боржника.

21.02.2022 державним виконавцем виставлено платіжну вимогу №68709373/1 на переказ 55 922 129,22 грн на рахунок Міністерства юстиції України, призначення платежу: стягнення коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" згідно наказу Господарського суд міста Києва від 10.02.2022 №910/23042/16; виконавчий збір; витрати виконавчого провадження.

22.02.2022 Акціонерним товариством «Ощадбанк» виконано/проведено платіжну вимогу №68709373/1 від 21.02.2022 шляхом списання 55 922 129,22 грн з рахунку UA3011661, що належить Акціонерному товариству «Українська залізниця».

Постановою Верховного Суду від 10.08.2022 постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022 у справі №910/23042/16 скасовано в частині стягнення пені, а справу в цій частині передано на новий розгляд до апеляційного суду.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16 скасовано в частині стягнення пені та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" щодо стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" 47 656 150,80 грн пені за порушення строків повернення суми кредитів та 4 965 173,76 грн пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом. Змінено рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 в частині розподілу судових витрат. Здійснено поворот виконання наказу Господарського суду міста Києва від 10.02.2022, виданого на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16.

15.11.2022 заступником начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 68709373 на підставі наказу № 910/23042/16 від 10.02.2022.

23.02.2022 Акціонерним товариством «Українська залізниця» до Господарського суду міста Києва подано скаргу на неправомірні дії, рішення та бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій останній просить:

1) визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця про арешт коштів боржника від 21.02.2022 ВП № 68709373;

2) визнати неправомірними дії державного виконавця щодо виставлення та направлення в банківські установи платіжних вимог про примусове списання грошових коштів з рахунків АТ «Укрзалізниця» згідно наказу Господарського суду міста Києва від 10.02.2022 № 910/23042/16 в рамках виконавчого провадження № 68709373;

3) визнати незаконною бездіяльність заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, які полягають в незупиненні вчинення виконавчих дій по ВП № 68709373, відкритого на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 10.02.2022 № 910/23042/16;

4) усунути порушене право АТ «Укрзалізниця» шляхом зобов`язання посадової особи Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відізвати платіжні вимоги із банківських установ та зупинити вчинення виконавчих дій в рамках виконавчого провадження № 68709373, відкритого на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 10.02.2022 № 910/23042/16.

Вказана скарга обґрунтована тим, що всупереч вимогам чинного законодавства під час дії мораторію на звернення стягнення на активи АТ «Укрзалізниця» державний виконавець вчинив виконавчі дії, зокрема, виставив та направив до банківських установ платіжні вимоги щодо примусового списання коштів з рахунків скаржника, а також не зупинив вчинення виконавчих дій в рамках виконавчого провадження № 68709373.

08.09.2022 від Акціонерного товариства "Українська залізниця" надійшла скарга на неправомірні дії, рішення та бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якій заявник просить:

1) визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця, яка полягає в незакінчені виконавчого провадження ВП № 68709373, відкритого на підставі наказу Господарського суду міста Києва у справі № 910/23042/16;

2) усунути порушене право АТ "Українська залізниця" шляхом зобов`язання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винести постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 68709373 у відповідності до п. 5 ст. 39 та вжити відповідних заходів передбачених п. 7 ч. 5 ст. 27 та ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказана скарга обґрунтована тим, що у зв`язку з скасуванням судового рішення, на виконання якого було видано наказ на примусове виконання, державний виконавець не виніс постанову про закінчення виконавчого провадження та не вжив заходів передбачених п. 7 ч. 5 ст. 27, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Закриваючи провадження за результатами розгляду даних скарг, суд першої інстанції зазначив, що заявлене до захисту право скаржника повністю відновлене винесенням Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постанови про закінчення виконавчого провадження № 68709373 від 15.11.2022.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно ст. 129-1 Конституції України та ст. 326 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Аналогічні положення містить ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (стаття 327 ГПК України).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються статтею 1 Законом України "Про виконавче провадження".

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 14, частини 1 статті 15 Закону України "Про виконавче провадження" учасниками виконавчого провадження є, зокрема, виконавець, сторони (стягувач і боржник), представники сторін.

Так, права та обов`язки виконавців визначені статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження", зокрема, частиною 1 та пунктом 1 частини 2 названої статті встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Водночас, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина 1 статті 74 Закону України "Про виконавче провадження" та аналогічна норма міститься у статті 339 Господарського процесуального кодексу України).

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі вказав, що заявлене до захисту право скаржника повністю відновлене винесенням Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постанови про закінчення виконавчого провадження № 68709373 від 15.11.2022.

Водночас, колегія суддів відзначає, що правомірність чи неправомірність дій чи бездіяльності державного виконавця, які на думку скаржника порушують його права та охоронювані законом інтереси, повинні перевірятись судом на момент їх вчинення згідно Закону України «Про виконавче провадження».

А тому, закриття виконавчого провадження на підставі постанови від 15.11.2022, без дослідження викладених у таких скаргах доводах щодо неправомірності дій (бездіяльності) державного виконавця, не усуває порушене право скаржника, за відновленням якого він звернувся до суду, оскільки така постанова, якою було закрито виконавче провадження, не дає правову оцінку діям та бездіяльності державного виконавця під час здійснення ним заходів щодо примусового виконання рішення за наказом від 10.02.2022 у справі № 910/23042/16.

З цих підстав, є помилковим висновок суду першої інстанції про можливість закриття провадження за скаргами у повному обсязі, без дослідження правомірності/неправомірності дій державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження з виконання наказу від 10.02.2022 у справі № 910/23042/16, про які скаржник вказував у поданих ним скаргах.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши аргументи скарги від 23.02.2022 АТ "Українська залізниця", зазначає наступне.

20.12.2016 був прийнятий Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо підприємств залізничного транспорту, майно яких розташоване на території проведення антитерористичної операції" №1787-VIII (набрав чинності 17.02.2017), яким розділ III "Перехідні та прикінцеві положення" Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" №4442-VI доповнено пунктами 5-1 та 5-2 такого змісту:

" 5-1. До проведення відповідно до законодавства інвентаризації і оцінки майна підприємств залізничного транспорту, що розміщене на території проведення антитерористичної операції, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та затвердження передавального акта щодо цього майна товариству як правонаступнику прав і обов`язків зазначених підприємств встановити мораторій на звернення стягнення на активи товариства за зобов`язаннями таких підприємств.

5-2. Мораторій на звернення стягнення на активи товариства, встановлений згідно з пунктом 5-1 цього розділу, втрачає чинність після проведення відповідно до законодавства інвентаризації і оцінки майна підприємств залізничного транспорту, що розміщене на території проведення антитерористичної операції, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та затвердження передавального акта щодо цього майна товариству, але не пізніше ніж через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції".

Цим же Законом були внесені зміни до Закону України "Про виконавче провадження", зокрема:

- частину 1 статті 34 доповнено пунктом 11 і визначено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі "встановлення мораторію на звернення стягнення на активи боржника за зобов`язаннями підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене на території проведення антитерористичної операції, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження";

- розділ XIII "Прикінцеві та перехідні положення" доповнено пунктом 10-1 такого, згідно якого на період дії мораторію, встановленого згідно з пунктом 5-1 розділу III "Перехідні та прикінцеві положення" Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", підлягають зупиненню виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо звернення стягнення на активи публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування, 100 відсотків акцій якого належать державі, за зобов`язаннями підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене на території проведення антитерористичної операції, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження".

18.10.2018 був прийнятий Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене в районі відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, проведення антитерористичної операції" №2604-VIII (набрав чинності 12.01.2019), яким внесені зміни до наведених вище положень Законів України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" №4442-VI та "Про виконавче провадження", зокрема після слів "що розміщене на території проведення антитерористичної операції" доповнено словами "здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях", а також уточнено, що мораторій втрачає чинність не пізніше ніж через шість місяців з дня припинення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях та відновлення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей.

Отже, вказаними законами визначено такі умови мораторію:

- строк мораторію починається з 17.02.2017 і завершується (залежно від того, яка подія настане раніше):

1) після проведення відповідно до законодавства інвентаризації і оцінки майна підприємств залізничного транспорту, що розміщене на території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та затвердження передавального акта щодо цього майна АТ "Укрзалізниця" як правонаступнику прав і обов`язків зазначених підприємств;

2) через шість місяців з дня припинення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях та відновлення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей.

- предмет мораторію - звернення стягнення на активи АТ "Укрзалізниця". Норми чинного законодавства України включають гроші до складу активів товариства.

- мораторій стосується не всіх зобов`язань АТ "Укрзалізниця", а лише зобов`язань підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене на території проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють своїх повноважень. Вказане місце розташування майна стосується ідентифікації підприємств залізничного транспорту, за зобов`язаннями яких встановлений мораторій на звернення стягнення на активи АТ "Укрзалізниця", а не безпосередньо майна АТ "Укрзалізниця". При цьому в указаних законах немає вказівки про те, що на непідконтрольній території має бути розміщене все майно підприємств залізничного транспорту;

- наслідками встановлення мораторію є: зупинення виконавчих проваджень та заходів примусового виконання рішень щодо звернення стягнення на активи АТ "Укрзалізниця" за зобов`язанням таких підприємств, а також зупинення вчинення виконавчих дій.

Як вбачається із судових рішень у даній справі, заборгованість у цій справі виникла на підставі зобов`язань ДП "Донецька залізниця", правонаступником якого є АТ "Укрзалізниця".

Згідно частини 1 статті 35 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у випадках, передбачених пунктами 1, 4, 6, 8, 11 частини 1 статті 34 цього Закону, до закінчення строку дії зазначених обставин, а у випадках, передбачених пунктами 2, 3 і 5 частини першої статті 34 цього Закону, - до розгляду питання по суті.

Колегією суддів враховано, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.09.2022 у справі №910/22858/17, проаналізувавши норми Конституції України, Закону "Про виконавче провадження", ЦК, ГПК, Законів №2604-VIII, №4442-VI, №1404-VIII, рішення Конституційного Суду України від 15.05.2019 №2-р(II)/2019, від 10.06.2003 №11-рп/2003, від 13.12.2012 №18-рп/2012 та практику Європейського Суду з прав людини, дійшла висновку, що введення державою мораторію на звернення стягнення на активи АТ "Укрзалізниця" за зобов`язаннями підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене на території проведення антитерористичної операції, само собою не суперечить нормам Конституції України та Конвенції.

Разом з тим запровадження такого мораторію покладає на державу позитивний обов`язок створити необхідні правові механізми, щоб затримка виконання рішень не була настільки надмірною, аби призвести до порушення суті права, гарантованого ст.6 Конвенції.

Тобто, відповідно до релевантної на сьогоднішній день правової позиції Великої Палати Верховного Суду, оскільки майно, належне боржнику - АТ "Українська залізниця", як правонаступнику ДП "Донецька залізниця", розміщене на території проведення АТО (у Донецькій області), в умовах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють своїх повноважень, у державного виконавця наявні визначені положеннями Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та Закону України "Про виконавче провадження" підстави для зупинення виконавчого провадження та вчинення виконавчих дій і заходів із примусового виконання рішення суду.

З цих підстав, висновки суду першої інстанції, що матеріали справи не містять доказів розміщення всього майна боржника на непідконтрольній території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють своїх повноважень суду, а тому обов`язку із зупинення виконавчого провадження у виконавця не має, є необґрунтованими, оскільки відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду достатнім у даному випадку є встановлення факту наявності зобов`язання підприємства залізничного транспорту (в даному випадку ДП «Донецька залізниця», правонаступником якого виступає боржник), що розміщене на території проведення антитерористичної операції, для зупинення виконавчого провадження згідно з п. 11 частини 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Водночас, стосовно обставин поведінки заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в частині бездіяльності по вчиненню дій щодо зупинення ВП № 68709373, відкритого на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 10.02.2022 № 910/23042/16, та дій щодо виставлення та направлення в банківські установи платіжних вимог про примусове списання грошових коштів з рахунків АТ «Укрзалізниця» згідно наказу Господарського суду міста Києва від 10.02.2022 № 910/23042/16 в рамках виконавчого провадження № 68709373, колегія суддів зазначає наступне.

Так, на час вчинення органом ДВС оскаржуваних заходів із примусового виконання рішення суду в межах ВП № 68709373 була наявна постанова Верховного Суду від 25.06.2021 у справі №910/22748/16 за результатами розгляду скарги на бездіяльність заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Тетяни Ігорівни, дії якої оскаржуються в даному провадженні.

Так, Верховний Суд у даній постанові визначив:

- забезпечення виконання остаточного судового рішення суду є позитивним обов`язком держави, проте пункт 11 частини 1 статті 34; пункт 10-1 розділу"Прикінцеві та перехідні положення" Закону від 02.06.2016 N 1404-VIII; пункти 51 та 52 розділу III "Прикінцеві та перехідні положення" Закону від 23.02.2012 N 4442-VI унеможливлюють виконання остаточного судового рішення протягом тривалого часу, що очевидно обмежує конституційне право особи на судовий захист та порушує принцип верховенства права, зважаючи на відсутність встановленого законодавцем передбачуваного та ефективного правового регулювання суспільних відносин щодо розумних строків погашення відповідної заборгованості;

- пункт 11 частини 1 статті 34; пункт 10-1 розділу"Прикінцеві та перехідні положення" Закону від 02.06.2016 N 1404-VIII; пункти 51 та 52 розділу III "Прикінцеві та перехідні положення" Закону від 23.02.2012 N 4442-VI за змістом є такими, що не відповідають Конституції України (суперечить ст.8, ч.2 ст.19, частинам 1, 2 ст.55, п.9 ч.2 ст.129, частинам 1, 2 ст.129-1 Конституції України);

- Держава, запровадивши мораторій на звернення стягнення на активи ПАТ "Укрзалізниця" за зобов`язаннями ДП "Донецька залізниця" фактично на невизначений строк, чітко не визначила механізм, який би забезпечив виконання судового рішення у цій справі протягом розумного строку, що, за висновком суду, є втручанням у майнові права стягувача, та поклало на стягувача непропорційний тягар.

- з огляду на невиконання рішення проти державного підприємства протягом чотирьох років, неспроможність державної виконавчої служби здійснити необхідні заходи для виконання рішення на користь стягувача внаслідок прямої законодавчої заборони, відсутність ефективного засобу правового захисту, має місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

У постанові від 25.06.2021 у справі №910/22748/16 Верховний Суд виснував, що єдиним можливим та ефективним способом захисту прав стягувача у цьому випадку є задоволення його скарги, поданої в порядку статті 343 Господарського процесуального кодексу України, шляхом визнання неправомірною бездіяльності заступника начальника Відділу в частині невжиття заходів в частині примусового виконання рішення та зобов`язання останнього поновити порушене право заявника шляхом забезпечення виконання рішення, а саме невідкладно вжити всі необхідні заходи їх його примусового виконання.

Тобто, у справі №910/22748/16 Верховний Суд виклав правову позицію, що застосування державним виконавцем норм Закону в частині мораторію, порушує конституційні права стягувача на виконання судового рішення у розумні строки, не узгоджується з принципом верховенства права та є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, у зв`язку з чим Верховний Суд вказав на неконституційність норм щодо мораторію та зобов`язав державного виконавця забезпечити негайне виконання рішення шляхом вжиття заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Колегією суддів у даному випадку враховано, що висновки про застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 25.06.2021 у справі №910/22748/16, стосувались дій державного виконавця, бездіяльність якого є предметом оскарження і у даній справі - заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Тетяни Ігорівни.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно вимог ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад:

1) верховенства права;

2) обов`язковості виконання рішень;

3) законності;

4) диспозитивності;

5) справедливості, неупередженості та об`єктивності;

6) гласності та відкритості виконавчого провадження;

7) розумності строків виконавчого провадження;

8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями;

9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Тобто, державний виконавець, здійснюючи заходи щодо примусового виконання рішення, повинен, насамперед, керуватись Конституцією України та цим Законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів.

Водночас, відповідно до ч.5. ст.13 Закону "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно з вимогами ст. 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Тобто, з огляду на приписи Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» виконавець (як державний, так і приватний) є суб`єктом владних повноважень.

Отже, висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25.06.2021 у справі №910/22748/16, в якому констатовано порушення державним виконавцем Заєць Тетяною Ігорівною вимог пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції в частині примусового виконання рішення в розумні строки та зобов`язання останньої забезпечувати виконання рішення суду в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» (без урахування норм про мораторій), був обов`язковим для такого державного виконавця при виконанні ним своїх обов`язків з примусового виконання рішення в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів зазначає, що державний виконавець Заєць Тетяна Ігорівна, як суб`єкт владних повноважень, здійснюючи заходи із примусового виконання рішення суду в межах ВП № 68709373, враховував правовий висновок, який викладений у постанові від 25.06.2021 у справі №910/22748/16 (який стосувався оскарження його дій як посадової особи органу ДВС в аналогічних правовідносинах, що і у даній справі), що є його обов`язком відповідно до вимог ч.5. ст.13 Закону "Про судоустрій і статус суддів".

Апелянтом належними та допустимими доказами не доведено, що цим же державним виконавцем в межах інших виконавчих проваджень у ідентичний проміжок часу (з дня наданих Верховним Судом вказівок в постанові від 25.06.2021 у справі №910/22748/16 та до дати ухвалення Великою Палато Верховного Суду постанови від 07.09.2022 у справі № 910/22858/17) вчинялись протилежні дії щодо примусового виконання рішення суду про стягнення з АТ «Укрзалізниця» коштів за зобов`язаннями ДП «Донецька залізниця».

Тобто, дії державного виконавця на момент їх вчинення щодо виконання рішення суду в межах ВП № 68709373 відповідали вказівкам, наданим у постанові Верховного Суду від 25.06.2021 у справі №910/22748/16.

Посилання стягувача, що на момент вчинення державним виконавцем виконавчих дій існувала інша судова практика щодо застосування норм закону про мораторій, колегія суддів відхиляє, оскільки як було встановлено колегією суддів постанова Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 905/1987/19, в якій було застосовано норми Закону щодо мораторію, стосувалась іншого державного виконавця, а саме Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення виконання рішень у Донецькій області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), тоді як у постанові Верховного Суду від 25.06.2021 у справі №910/22748/16 оскарження дій стосувалось саме заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Тетяни Ігорівни.

Колегією суддів враховується, що одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у господарських справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби.

Так, розділом VІ Господарського процесуального кодексу України та статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження» врегульовано порядок судового контролю за виконанням судових рішень.

А тому, Верховний Суд, роблячи у постанові Верховного Суду від 25.06.2021 у справі №910/22748/16 висновки щодо неконституційності норм Закону про мораторій, в порядку судового контролю за виконанням судових рішень надав прямі вказівки державному виконавцю Заєць Тетяні Ігорівні про порядок виконання рішень суду щодо звернення стягнення на активи АТ "Укрзалізниця" за зобов`язаннями підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене на території проведення антитерористичної операції, а саме не застосовувати норми Закону про мораторій.

У постанові від 25.06.2021 Верховний Суд висловив позицію, що пункт 11 частини 1 статті 34; пункт 10-1 розділу"Прикінцеві та перехідні положення" Закону від 02.06.2016 N 1404-VIII; пункти 51 та 52 розділу III "Прикінцеві та перехідні положення" Закону від 23.02.2012 N 4442-VI за змістом є такими, що не відповідають Конституції України, не лише в контексті виконання судового рішення у справі № 910/22748/16.

Верховний Суд загалом оцінив ці норми та вказав, що вони не відповідають Конституції України та зазначив державному виконавцю Заєць Тетяні Ігорівні, що такі норми не повинні застосовуватись останнім під час виконання відповідних судових рішень, які виникли з даних правовідносин.

Тому, вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 25.06.2021 у справі № 910/22748/16, були обов`язковими для державного виконавця Заєць Тетяни Ігорівни не тільки під час примусового виконання рішення у справі № 910/22748/16, а і в цілому під час виконання аналогічних судових рішень, які стосувались звернення стягнення на активи АТ "Укрзалізниця" за зобов`язаннями підприємств залізничного транспорту, майно яких розміщене на території проведення антитерористичної операції.

Водночас, враховуючи наявність суперечливістю судової практики щодо застосування законодавства про мораторій на звернення стягнення на активи АТ «Укрзалізниця» за зобов`язаннями ДП «Донецька залізниця». на розгляд Великої Палати Верховного Суду було передано справу № 910/22858/17.

Зокрема, в ухвалі від 19.01.2022, якою справу № 910/22858/17 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія Касаційного господарського суду посилається на постанову Касаційного господарського суду від 25 червня 2021 року у справі № 910/22748/16, в якій останній не застосував норми пункту 11 частини першої статті 34, пункту 101 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII, пунктів 51 та 52 розділу ІІІ «Перехідні та прикінцеві положення» Закону № 4442-VI з підстав їх невідповідності нормам Конституції України внаслідок фактичного унеможливлення виконання остаточного судового рішення. При цьому в постанові від 20 травня 2021 року у справі № 905/1987/19 Касаційний господарський суд у повністю подібних відносинах застосував зазначені норми права без висновку про їх невідповідність Конституції України. На наявність мораторію, встановленого вказаними правовими нормами, послалась також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17, не висловлюючись про його неконституційність.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.09.2022 у справі №910/22858/17, враховуючи суперечність судової практики щодо застосування законодавства про мораторій на звернення стягнення на активи АТ «Укрзалізниця» за зобов`язаннями ДП «Донецька залізниця», вирішила відступити від висновку Касаційного господарського суду, викладеного у пункті 6.30 постанови від 25 червня 2021 року у справі № 910/22748/16, про те, що пункт 11 частини першої статті 34, пункт 101 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII, пункти 51 та 52 розділу ІІІ «Перехідні та прикінцеві положення» Закону № 4442-VI за змістом є такими, що не відповідають Конституції України (суперечать статті 8, частині другій статті 19, частинам першій, другій статті 55, пункту 9 частини другої статті 129, частинам першій, другій статті 1291 Конституції України).

Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки майно, належне боржнику - АТ "Українська залізниця", як правонаступнику ДП "Донецька залізниця", розміщене на території проведення АТО (у Донецькій області), в умовах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють своїх повноважень, у державного виконавця наявні визначені положеннями Закону України "Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та Закону України "Про виконавче провадження" підстави для зупинення виконавчого провадження та вчинення виконавчих дій і заходів із примусового виконання рішення суду.

В той же час, відповідний висновок Великої Палати Верховного Суду був сформований пізніше, а саме після вчинення державним виконавцем дій щодо примусового виконання рішення суду, які є предметом оскарження у даній справі.

Отже, у даному випадку, колегія суддів зазначає, що між датою ухвалення постанови Верховного Суду від 25.06.2021 у справі №910/22748/16, в якій Верховний Суд вказав на неконституційність норм закону про мораторій та надав державному виконавцю Заєць Тетяні Ігорівні пряму вказівку щодо негайного виконання рішення суду, та датою ухвалення Великою Палатою Верховного Суду постанови від 07.09.2022 у справі №910/22858/17, в якій було відступлено від даного висновку, виник значний проміжок часу, протягом якого для виконавця існували прямі вказівки Верховного Суду, які є обов`язковими до виконання, а саме щодо необхідності захисту порушеного права стягувачів шляхом негайного виконання судового рішення у розумні строки.

А тому, державний виконавець Заєць Тетяна Ігорівна в момент вжиття оскаржуваних у даному провадженні дій щодо примусового виконання рішення мала об`єктиві підстави для їх вчинення з огляду на прямі вказівки Верховного Суду, який визнав її бездіяльність, у зв`язку із застосуванням норм Закону про мораторій, незаконною та зобов`язав вжити заходи щодо примусового виконання судового рішення в аналогічних правовідносинах.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч.1 ст.8 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), поняття "якість закону" означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "C. Дж. та інші проти Болгарії" (C. G. and Others v. Bulgaria) від 24.04.2008 (заява №1365/07, § 39); "Олександр Волков проти України" (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 09.01.2013 (заява №21722/11, § 170).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденному житті (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Кантоні проти Франції" (Cantoni v. France) від 11.11.1996 (заява №17862/91, § 31, 32); "Вєренцов проти України" (Vyerentsov v. Ukraine) від 11.04.2013 (заява №20372/11, § 65).

ЄСПЛ також зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви міста Люпені проти Румунії» (Lupeni greek catholic parish and Оthers v. Romania), заява № 76943/11).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Веренцов проти України», заява № 20372/11; рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії» (Del Rio Prada v. Spain), заява № 42750/09).

А тому, враховуючи приписи ч.5. ст.13 Закону "Про судоустрій і статус суддів", відповідно до яких державний виконавець Заєць Тетяна Ігорівна, як суб`єкт владних повноважень, при виконанні своїх обов`язків щодо вчинення виконавчих дій була зобов`язана враховувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25.06.2021 у справі №910/22748/16, які стосувались питання бездіяльності того ж державного виконавця в аналогічних правовідносинах, що і у даній справі, колегія суддів дійшла до висновку, що у даному, конкретному випадку, відсутні неправомірні дії чи бездіяльність державного виконавця, які виявились у вчиненні дій щодо примусового виконання ВП № 68709373 (направлення і виставлення платіжних вимог на примусове виконання рішення суду), оскільки останній діяв у відповідності до висновків Верховного Суду, які були релевантні в момент здійснення ним виконавчих дій, та з огляду на вказівки Верховного Суду, які були обов`язковими для врахування виконавцем під час примусового виконання рішення суду.

Висновки Великої Палати Верховного Суду в межах справи № 910/22858/17 були сформовані лише 07.09.2022, а тому державний виконавець, за всієї обачності, під час вчинення ним дій з примусового виконання рішення суду (з 17.02.2022 по 22.02.2022) не міг передбачити зміну судової практики щодо застосування норм закону про мораторій та, відповідно, ігнорувати прямі вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 25.06.2021 у справі №910/22748/16, який визнав таку бездіяльність державного виконавця незаконною та зобов`язав останнього вжити заходів з примусового виконання рішення суду в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

З вказаних вище обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення скарги АТ «Українська залізниця» від 23.02.222 в частині вимог про:

2) визнання неправомірними дій державного виконавця щодо виставлення та направлення в банківські установи платіжних вимог про примусове списання грошових коштів з рахунків АТ «Укрзалізниця» згідно наказу Господарського суду міста Києва від 10.02.2022 № 910/23042/16 в рамках виконавчого провадження № 68709373;

3) визнання незаконною бездіяльності заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, які полягають в незупиненні вчинення виконавчих дій по ВП № 68709373, відкритого на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 10.02.2022 № 910/23042/16.

Водночас, щодо вимог скаржника, викладених у скарзі від 23.02.2022, про: визнання незаконною та скасування постанови державного про арешт коштів боржника від 21.02.2022 ВП № 68709373; усунення порушеного права АТ «Укрзалізниця» шляхом зобов`язання посадової особи Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відізвати платіжні вимоги із банківських установ та зупинити вчинення виконавчих дій в рамках виконавчого провадження № 68709373, відкритого на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 10.02.2022 № 910/23042/16, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, постановою державного виконавця від 23.02.2022, на підставі заяви боржника, було знято арешт з коштів боржника, що містяться на рахунках в АТ «Альфа-Банк», накладеного відповідно до постанови про арешт коштів від 21.02.2022 ВП № 68709373, а в подальшому на підставі постанови від 26.08.2022 знято арешт з коштів боржника, накладеного відповідно до постанови ВП № 68709373 від 21.02.2022.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, станом на дату прийняття оскаржуваної ухвали 15.11.2022 заступником начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 68709373 на підставі наказу № 910/23042/16 від 10.02.2022.

Доказів оскарження чи скасування даної постанови від 15.11.2022 матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 343 ГПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право).

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано закрив провадження в цій частині скарги від 23.02.2022 на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, оскільки станом на дату прийняття оскаржуваної ухвали виконавцем було знято арешт, накладений на підставі постанови від 21.02.2022, а виконавче провадження №68709373 було закінчене (постанова відділу ДВС від 15.11.2022) та будь-яких дій за ним не вчинялося та не може бути вчинене з огляду на вимоги ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Можливість застосування під час розгляду скарг на дії та бездіяльність органів ДВС приписів ст. 231 ГПК України підтверджено практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 06.03.2023 у справі № 903/403/22, від 17.08.2020 у справі № 910/7204/19, від 13.10.2021 у справі № 922/3858/20 та інших.

Стосовно скарги від 08.09.2022, в якій скаржник посилається на невчинення державним виконавцем дій щодо закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже було зазначено вище, рішенням Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16 позов задоволено частково.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16 змінено, стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" 192 805,68 доларів США 3% річних за несвоєчасне повернення кредитів, 84 472,50 доларів США 3% річних за несвоєчасну сплату процентів, 47 656 150,80 грн пені за порушення строків повернення кредитів та 30 26 758,17 грн пені за порушення строків сплати процентів, 155 025,00 грн витрат по сплаті судового збору, в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

10.02.2022 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021, зміненого постаново Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022 у справі № 910/23042/16, видано наказ.

В подальшому, постановою Верховного Суду від 10.08.2022 постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022 у справі №910/23042/16 скасовано в частині стягнення пені, а справу в цій частині передано на новий розгляд до апеляційного суду.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Колегія суддів відзначає, що приписами п. 5 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII унормовано питання закінчення виконавчого провадження, зокрема, лише у разі скасування або визнання нечинним рішення на підставі якого виданий виконавчий документ. Будь-яких інших підстав наведена норма не містить. Положення пункту 5 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII не наділяють державного виконавця повноваженнями щодо прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження у разі перегляду рішення суду в апеляційному порядку, або у разі часткового скасування Верховним Судом постанови суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд до такого суду.

Поряд з тим, як свідчать матеріали справи № 910/23042/16, рішення господарського суду міста Києва від 27.07.2021 скасовано або визнано нечинним не було, а постановою Верховного Суду від 10.08.2022 скасовано постанову суду апеляційної інстанції в частині стягнення пені, а справу №910/23042/16 направлено на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду. Отже, у державного виконавця були відсутні правові підстави для закінчення виконавчого провадження у порядку визначеному пунктом 5 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII.

Вказане вище узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.06.2021 у справі № 925/1239/17.

Більше того, колегія суддів відзначає, що постанова Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022, якою було змінено рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021, була скасована Верховним Судом лише в частині стягнення пені (47 656 150,80 грн за порушення строків повернення суми кредитів та 4 965 173,76 грн за порушення строків сплати процентів за користування кредитом), і в цій частині справу було передано на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

В решті постанова Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2022, якою було змінено рішення господарського суду міста Києва від 27.07.2021 (щодо стягнення 192 805,68 доларів США 3% річних за несвоєчасне повернення кредитів, 84 472,50 доларів США 3% річних за несвоєчасну сплату процентів), скасована не була, у зв`язку з чим набрала чинності та підлягала виконанню.

Колегія суддів зауважує, що державному виконавцю не надано повноважень щодо закінчення виконавчого провадження у частині, яка підлягає виконанню.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 09.07.2019 у справі № 910/15888/17.

Колегією суддів також враховано, що постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.09.2022 рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16 скасовано в частині стягнення пені та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Акціонерного товариства "Українська залізниця" 47 656 150,80 грн пені за порушення строків повернення суми кредитів та 4 965 173,76 грн пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом.

Також даною постановою задоволено заяву Акціонерного товариства "Українська залізниця" та здійснено поворот виконання наказу Господарського суду міста Києва від 10.02.2022, виданого на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.07.2021 у справі №910/23042/16, шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Профінанс Груп" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" 50 682 908 грн 97 коп.

При цьому, колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 328 ГПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Доводи скаржника про бездіяльність державного виконавця щодо ненадання відповіді на його звернення від 28.09.2022 є безпідставними, оскільки органом державної виконавчої служби листом № 100563//20.1 від 31.10.2022 була дана відповідь на вказане звернення скаржника.

З цих підстав, колегія суддів дійшла до висновку, що доводи боржника, викладені у скарзі від 08.09.2022, є необґрунтованими, безпідставними, у зв`язку з чим скарга на неправомірні дії, рішення та бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції в частині невчинення державним виконавцем щодо закінчення виконавчого провадження у відповідності до п. 5 ст. 39 Закону №1404-VIII та зобов`язання останнього винести постанову про закінчення виконавчого провадження задоволенню не підлягає.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Дослідивши матеріали, наявні у справі, колегія суддів вважає, що підстав для скасування ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги не має.

В той же час, враховуючи повноваження суду апеляційної інстанції та те, що судом першої інстанції було невірно застосовано норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала місцевого господарського суду підлягає частковому скасуванню з прийняттям нового рішення за результатами розгляду поданих скарг.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.04.2023 у справі № 910/23042/16 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 04.04.2023 у справі № 910/23042/16 частково скасувати, ухваливши нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" від 23.02.2022 на неправомірні дії, рішення та бездіяльність заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в частині:

- визнання неправомірними дій Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, щодо виставлення та направлення в банківські установи платіжних вимог про примусове списання грошових коштів з рахунків АТ «Укрзалізниця» згідно наказу Господарського суду міста Києва від 10.02.2022 № 910/23042/16 в рамках виконавчого провадження № 68709373;

- визнання незаконною бездіяльності заступника начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, які полягають в незупиненні вчинення виконавчих дій по ВП № 68709373, відкритого на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 10.02.2022 № 910/23042/16.

3. Провадження за скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 23.02.2022 на дії та бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в частині скасування постанови про арешт коштів боржника від 21.02.2022, усунення порушеного права боржника шляхом зобов`язання посадової особи ВДВС відізвати платіжні вимоги із банківських установ та зупинити вчинення виконавчих дій в рамках виконавчого провадження № 68709373 закрити.

4. Відмовити у задоволенні вимог скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" від 08.09.2022 на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та зобов`язання вчинити дії.

5. Витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на скаржника.

6. Матеріали справи №910/23042/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 15.12.2023

Головуючий суддя М.А. Барсук

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко