СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року м. Харків Справа № 922/2165/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Шутенко І.А. , суддя Гребенюк Н.В.

за участю секретаря судового засідання Соляник Н.В.

за участю представників сторін:

від позивача - Бевзюк О.О.

від відповідача не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" (вх. № 1932Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 22.08.2023 у справі № 922/2165/23, повний текст якого складеного та підписано 29.08.2023 у приміщенні господарського суду Харківської області суддею Погореловою О.В

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд", м. Харків

до Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України", с. Гонтарівка

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" (позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" (відповідач), в якому просило стягнути з відповідача на свою користь суму боргу за договором купівлі-продажу товарів №909 від 21.01.2022 у розмірі 230 070,00 грн.; 115 294,80 грн. пені, 18 763,40 грн. штрафу, 36 588,60 грн. інфляційних втрат та 6 453,00 грн. 3% річних.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором щодо повної та своєчасної оплати поставленого товару. Судові витрати, які складаються з витрат на оплату судового збору у розмірі 6 107,50 грн. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн., позивач просив покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.08.2023 у справі № 922/2165/23 позов задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України (625701, Харківська область, Чугуївський район, с. Гонтарівка, вул. Дмитрівська, 102, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" (61022, м. Харків, вул. Клочківська, 98А, ) - 230 070,00 грн. основного боргу, 115 294,80 грн. пені, 18 763,40 грн. штрафу, 36 588,60 грн. інфляційних втрат, 6 453,00 грн. трьох процентів річних, 6 107,50 грн. судового збору та 20 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Державне підприємство "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 22.08.2023 у справі № 922/2165/23 та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити ТОВ "Овіс Трейд" у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що надані позивачем в якості додатків копії видаткових накладних не містять підпису уповноваженої особи ДП «ДГ «Гонтарівка» ІТ НААН України», а отже не можуть підтверджувати факт отримання зазначеного в них товару відповідачу. Таким чином, на дуку апелянта, за відсутності документально підтвердженого факту прийняття (отримання) відповідачем товару, позовні вимоги фактично є необґрунтованими та є такими, що не ґрунтуються на приписах укладеного між сторонами договору та нормах чинного законодавства.

Крім того, апелянт зазначає, що наданий позивачем в якості доказу наявності заборгованості акт звірки за договором № 909 від 21.01.2022 підписаний лише представником позивача, відповідачем вказаний акт не отримувався та жодними повноважними особами не підписувався.

Щодо наданої позивачем ТТН № 3928 від 17.04.2023 про поставку товару за видатковою накладною № 3928 від 17.04.2023 апелянт зазначає, що у даній видатковій накладній зазначено кількість палива 3, 64477 тис. л., в той час же вказана ТТН містить відомості про отримання нібито 9,27 тис.л. палива, що не узгоджується між собою, крім того, зазначена ТТН була підписана неуповноваженою особою від імені відповідача, що, на думку апелянта вказує про хибність висновку суду першої інстанції про отримання відповідачем товару.

Щодо податкових накладних, поданих позивачем в обґрунтування позову, апелянт зазначає, що вказані документи не можуть бути належними та допустимими доказами заборгованості відповідача.

Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції було неправомірно задоволено вимогу про стягнення штрафних санкцій, оскільки у відповідності до положень ст. 617 ЦК України та ст. 218 ГК України він є таким, що звільнений від відповідальності за невиконання зобов`язань за договором через те, що порушення сталося внаслідок непереборної сили.

Так, апелянт зазначає, що здійснення господарської діяльності для відповідача з 24.02.2022 є неможливим внаслідок дії форс-мажорних обставин, а саме військової агресії РФ та її наслідків у вигляді замінованих сільськогосподарських угідь, а також постійних ракетних (і не тільки) обстрілів як території Харківської області в цілому, так і території Старосалтівської селищної громади Чугуївського (колишнього Вовчанського) району.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 03.10.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" (вх. № 1932Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 22.08.2023 у справі № 922/2165/23. Справу призначено до розгляду на 14.11.2023.

30.10.2023 на адресу Східного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому в якому він проти апеляційної скарги заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка. Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу позивач навів орієнтовний розмір витрат на правову допомогу, які він просить покласти на апелянта.

Водночас, судове засідання призначене на 14.11.2023 з розгляду апеляційної скарги Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України", не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді Шутенко І.А., яка входить до складу колегії суддів з розгляду даної справи, на лікарняному.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 20.11.2023 повідомлено учасників справи, що наступне судове засідання із розгляду апеляційної скарги Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" (вх. № 1932Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 22.08.2023 у справі № 922/2165/23 відбудеться 05.12.2023.

В судове засідання, призначене на 05.12.2023, з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, надіслав 04.12.2023 до апеляційного суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що учасники судового процесу були повідомлені належним чином, явка представників сторін у судове засідання не була визнана обов`язковою, а наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

Щодо розумності строку розгляду справи судова колегія зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 273 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Проте, 24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 введено в Україні воєнний стан, який продовжено до 19.02.2023 (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 16.11.2022 №2738-IX).

Відповідно до ст.26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства в умовах воєнного стану забороняється.

При цьому, згідно Рекомендацій, прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, яка склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів, слід оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.

Враховуючи приписи статті 3 Конституції України, зважаючи на наявність активних військових дій та загрози небезпеки на території України, у тому числі в м. Харкові та Харківській області, а також особливого (дистанційного) режиму роботи Східного апеляційного господарського суду, обмеження доступу та відвідування працівниками та суддями будівлі Східного апеляційного господарського суду з міркувань безпеки, розгляд даної апеляційної скарги здійснений судом апеляційної інстанції у межах розумного строку в розумінні положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені у апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та розглянувши справу в порядку ст. 269 ГПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.01.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Овіс Трейд" (продавець за договором, позивач) та Державним підприємством "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" (покупець за договором, відповідач) був укладений договір №909, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати нафтопродукти, масла (мастила) та автохімію (надалі - товар) у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар та повністю оплатити його ціну (вартість).

Відповідно до п. 1.3 договору, загальна кількість товару, що передається за цим договором у власність покупця, сторонами не обмежується і визначається на підставі фактичного обсягу поставленого (переданого у власність) товару.

Відповідно до п. 2.4. договору, факт поставки (передачі у власність) кожної партії товару в рамках цього договору може підтверджуватися або актами приймання-передачі, або видатковими накладними на переданий товар, підписаними уповноваженими представниками обох сторін. Датою поставки (передачі у власність) партії товару вважається дата, що вказана у видатковій накладній або в акті приймання-передачі товару. Продавець не несе відповідальності за пошкодження чи втрату партії товару з моменту поставки (передачі) її покупцеві відповідно до умов цього пункту та пункту 2.1. цього договору.

Покупець зобов`язаний здійснювати оплату вартості кожної партії товару на умовах 100 % авансового платежу не пізніше дня, в якому отримано товар відповідно до видаткової накладної, якщо інше не передбачено у додатках (додаткових угодах) до Договору. Партія товару, що була поставлена продавцем покупцю без часткової або повної передплати, підлягає повній та остаточній оплаті в термін, що не перевищує 2-х (двох) календарних днів від дати поставки, вказаній у видатковій накладній (п. 3.3. Договору).

У пунктах 3.4, 3.6 договору сторони узгодили, що оплата вартості товару здійснюється у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок продавця. Датою оплати (отримання грошей продавцем) вважається дата надходження грошових коштів на банківський поточний рахунок продавця.

Відповідно до п. 7.1 договору, цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2022, а в частині взаєморозрахунків - до їх повного завершення. Якщо жодна із сторін за 30 календарних днів до закінчення строку цього договору не заявила про його розірвання, дія цього договору автоматично пролонгується на той же період.

У п. 8.2. договору сторони дійшли до згоди складати, підписувати уповноваженими особами та відправляти засобами електронного документообігу M.E.Doc 1S в електронному вигляді з накладенням електронно-цифрового підпису первинні та інші розрахункові документи: додатки до договору, видаткові накладні або акти прийому-передачі або акти виконаних робіт, податкові накладні, рахунки-фактури, акти звіряння тощо. Зазначені в даному пункті первинні та інші документи можуть бути оформлені та підписані уповноваженими особами в паперовому вигляді. Документи, що належно оформлені як в електронному вигляді, так і в паперовому вигляді є оригіналами та мають однакову юридичну силу.

На виконання умов вказаного договору, позивачем за період з 25.01.2022 по 17.04.2023 було поставлено товару на загальну суму 6 631 716,00 грн.

Факт поставки товару підтверджується видатковими накладними №№ 9457 від 19.10.2022, 305 від 17.01.2023, 537 від 24.01.2023, 674 від 25.01.2022, 2106 від 08.03.2023, 3284 від 05.04.2023, 3928 від 17.04.2023, 8436 від 21.09.2022, 8943 від 07.10.2022, 9464 від 18.10.2022, 10937 від 21.11.2022, 10945 від 22.11.2022, 11805 від 13.12.2022, 12524 від 27.12.2022, 306 від 17.01.2023, 3285 від 05.04.2023, 3106 від 31.03.2023, 12525 від 27.12.2022, 9456 від 19.10.2022, 2107 від 08.03.2023.

Крім того, на виконання вимог податкового законодавства позивачем по факту поставки були виписані та зареєстровані в ЄРПН на адресу відповідача податкові накладні, за якими сформовано податковий кредит по додатку на додану вартість, який використано відповідачем. Також, на виконання п. 231.3 ст. 231 Податкового кодексу України, позивачем виписані та зареєстровані в ЄРАН на адресу відповідача акцизні накладні, які підтверджують рух товару (пального).

Позивачем до матеріалів справи надано товарно-транспортну накладну №3928 від 17.04.2023 про поставку товару відповідачу за видатковою накладною №3928 від 17.04.2023, яка підписана відповідачем та скріплена печаткою підприємства відповідача.

Крім того, позивачем до матеріалів справи надані виписки з реєстру платежів та бухгалтерські проводки з контрагентом - Гонтарівка ДГ ІТНААНУ ДП, які відображають бухгалтерські операції між сторонами за спірним договором.

Проте, відповідач повністю отриманий товар не оплатив, внаслідок чого станом на 23.05.2023 утворилась заборгованість у розмірі 230 070,00 грн.

Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Через неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором щодо повної та своєчасної оплати поставленого позивачем товару, останнім відповідачу було нараховано до стягнення 115 294,80 грн. пені, 18 763,40 грн. штрафу, 36 588,60 грн. інфляційних втрат та 6 453,00 грн. три проценти річних.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з нормами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України, ч. 1 ст. 173 ГК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України, яка кореспондується зі ст. 180 ГК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

У ч. 3 ст. 180 ГК України визначено, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Оцінивши зміст договору, колегія суддів встановила, що сторонами погоджено його істотні умови. Договір підписано уповноваженими особами та скріплено печатками. Договір у встановленому порядку не оспорено; не розірвано; не визнано недійсним. Таким чином укладений між сторонами договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 655, 662-664 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В силу ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань.

За змістом ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, враховуючи, що матеріалами справи повністю підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов`язання по оплаті товару, отриманого від позивача на підставі договору купівлі-продажу №909 від 21.01.2022 за видатковими накладними, покладеними в основу позову, доказів повного погашення заборгованості за отриманий товар відповідач суду не надав, позивач правомірно звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача основної заборгованості у розмірі 230 070,00 грн.

Станом на момент розгляду справи, відповідач заборгованість не сплатив та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу. Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого товару на суму 230 070,00 грн.

Також позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 36 588,60 грн. та 3% річних у розмірі 6 453,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання встановлений та відповідачем не спростований, вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та процентів річних є правомірними.

Колегією суддів перевірений здійснений позивачем розрахунок інфляційних втрат та процентів річних, та встановлено, що він є арифметично вірним та правильним, тому позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 36 588,60 грн. та процентів річних у розмірі 6 453,00 грн. є правомірними та підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 18 763,40 грн. штрафу та 115 294,80 грн. пені, нарахованих відповідачу за порушення зобов`язання щодо повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень статей 546, 548 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися у відповідності до закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов`язання.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно частини четвертої статті 231 ГК України якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Колегія суддів зазначає, що можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України. При цьому, в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із принципом свободи договору, встановленим статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а в силу статей 217, 230 ГК України штраф та пеня визначені як види штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Відтак, в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 09.02.2018 у справі №911/2813/17 та від 22.03.2018 у справі №911/1351/17).

Пунктом 5.3. договору передбачено, що покупець, який неналежним чином виконує свої грошові зобов`язання (зокрема несвоєчасно розраховується за поставлений товар) повинен на вимогу і на користь постачальника сплатити пеню в розмірі 0,5% від несвоєчасно перерахованої (простроченої) суми за кожний день прострочення виконання (тобто за кожен день неперерахування цієї суми). У випадку непогашення грошової заборгованості більш як 30 календарних днів з моменту виникнення такої заборгованості покупець зобов`язаний додатково (окрім пені) сплатити на користь продавця штраф у розмірі 10% від вартості несвоєчасно оплаченого товару. Відповідно до пункту 5.8. договору позовна давність для стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється строком на тридцять шість місяців.

Перевіривши правильність здійсненого позивачем розрахунку пені, штрафу, колегією суддів встановлено, що останній виконано арифметично вірно, згідно з нормами чинного законодавства та у відповідності до умов договору.

Заперечуючи проти нарахування пені та штрафу, відповідач посилається на те, що порушення строку оплати зобов`язання сталося внаслідок виникнення обставин непереборної сили, а саме військової агресії з боку Російської Федерації.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

В підтвердження наявності обставин непереборної сили відповідач посилається на лист Торгово-промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".

Колегія суддів зазначає, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (ч.1 ст.617 ЦК, ч.2 ст.218 Господарського кодексу та ст.14-1 Закону "Про ТПП в Україні").

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Президент України видав Указ №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", на підставі якого в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 введено воєнний стан.

ТПП України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 засвідчила, що військова агресія російської федерації проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили).

Вказаний лист ТПП України адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

Верховний Суд у постанові від 07.06.2023 у справі №906/540/22 зазначив, що лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без виключення суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

У постанові Верховного Суду від 15.06.2023 у справі №910/8580/22 зазначено про те, що наявність сертифікату Торгово-промислової палати України про форс-мажор суд має оцінювати у сукупності з іншими доказами, тобто дані обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

В обґрунтування наявності форс-мажорних обставин апелянт посилається на повномасштабне вторгнення РФ, яке унеможливлює виконання зобов`язань, оскільки здійснення господарської діяльності для відповідача з 24.02.2022 є неможливим внаслідок дії форс-мажорних обставин, а саме військової агресії РФ та її наслідків у вигляді замінованих сільськогосподарських угідь, а також постійних ракетних (і не тільки) обстрілів як території Харківської області в цілому, так і території Старосалтівської селищної громади Чугуївського (колишнього Вовчанського) району.

Так, апелянт зазначає, що Указом президента України від 24.02.2022 №64/2022 введено військовий стан в Україні, який неодноразово було продовжено. При цьому необхідно зазначити, що населений пункт, де розташоване підприємство ДП "ДГ "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" - с. Гонтарівка, було окуповане військами РФ в перші години 24.02.2022, оскільки територіально розташоване поблизу державного кордону.

В подальшому, село Гонтарівка, Чугуївського району, Харківської області було звільнено ЗСУ 12 вересня 2022 року.

Наразі, територія с. Гонтарівка (яка входить до Старосалтівської селищної територіальної громади) з 12.09.2022 включена Наказом Мінреінтеграції від 20 лютого 2023 року № 56 до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією (https://minre.gov.ua/2023/02/28/zatverdzheno-zminy-do-pereliku-terytorij-na-yakyhvedutsya-velysya-bojovi-diyi-abo-tymchasovo-okupovanyh-2/) .

Слід зазначити, що з моменту деокупації і станом на сьогоднішній день на звільнених територіях відбуваються заходи з гуманітарного розмінування територій.

Так, відповідно до відомостей, що розміщені на офіційному сайті Головного управління ДСНС у Харківській області 01 серпня 2023 року піротехнічними розрахунками ДСНС проведено обстеження біля 6,4 га території, з них 7100 кв.м. за допомогою машин механізованого розмінування, а також 8,8 км ліній електропередач, 150 м газопроводів у Харківському, Ізюмському, Куп`янському, Богодухівському та Чугуївському районах області. Саперами виявлено та знешкоджено 59 одиниць ворожих мін, вибухівок та боєприпасів. До робіт залучався 32 піротехнічні розрахунки ДСНС у складі 161 сапера та 67 одиниць техніки.

Всього, з початку бойових дій піротехніки ДСНС обстежили близько 3380 га території, 277 км автомобільних доріг, 2330 км ЛЕП, 159 км залізничних колій та 191 км газопроводів, де виявлено та знешкоджено 74 тис. 549 ВНП (https://kh.dsns.gov.ua/news/nadzvicaini-podiyi/informaciia-shhodo-provedenniagumanitarnogo-rozminuvannia-xarkivshhini-pirotexnicnimi-pidrozdilami-dsns-ukrayini172).

На офіційному сайті Харківської військової адміністрації (https://kharkivoda.gov.ua/news/121300) розміщено наступну інформацію що до стану розмінування Харківської області:

«Начальник Харківської ОВА ( ОСОБА_1 , станом на 06.06.2023) повідомив, що більш ніж 500 тисяч гектарів сільськогосподарських земель ще необхідно розмінувати. Усього в регіоні засіяно понад 600 тисяч гектарів полів.

«Враховуючи воєнну ситуацію і географію земель, ми на сьогодні можемо приступати до розмінування 250 тисяч гектарів. З цього питання ми співпрацюємо безпосередньо з Першою віце-прем`єр-міністеркою Юлією Свириденко. І постійно наголошуємо, що Харківська область має бути в пріоритеті гуманітарного розмінування сільськогосподарських земель», прокоментував ОСОБА_2 .

Як зазначив т.в.о. начальника Головного управління ДСНС України у Харківській області Сергій Чабань, наразі піротехнічні розрахунки займаються першочергово розмінуванням газопроводів, ЛЕП, доріг і сільгоспугідь.

«Розуміємо, що необхідно якнайшвидше розмінувати сільгоспугіддя. Тут є і економічна складова, адже якщо не відбудеться посівна, то постраждає і бюджет регіону. Окрім того, ми отримуємо велику кількість заявок від цивільного населення, які знаходять вибухонебезпечні предмети», розповів Сергій Чабань.» https://kharkivoda.gov.ua/news/121300.

На думку колегії суддів, окупація тієї території, на якій перебувало підприємство, є загальновідомим фактом, що в розумінні приписів ст. 75 ГПК України не потребує доведення.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на 13.08.2023 основним видом діяльності відповідача є 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.

Таким чином, здійснення господарської діяльності для відповідача з 24.02.2022 є неможливим внаслідок дії форс-мажорних обставин, а саме військової агресії РФ та її наслідків у вигляді замінованих сільськогосподарських угідь, а також постійних ракетних (і не тільки) обстрілів як території Харківської області в цілому, так і території Старосалтівської селищної громади Чугуївського (колишнього Вовчанського) району.

Як вбачається з умов договору, сторона, до якої наступили обставини непереборної сили, зобов`язана письмово протягом 5 робочих днів з моменту настання цих обставин повідомити іншу сторону про це, вказати орієнтовний термін (строк) дії обставин непереборної сили, а також вжити заходів для зменшення заподіяння збитків другій стороні.

Однак про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс-мажорні обставини через неповідомлення, має бути прямо зазначено в договорі (подібний за змістом правовий висновок міститься у п.5.63 постанови Верховного Суду від 22.06.2022 у справі №904/5328/21).

Такого застереження даний договір не має, тобто обставина неповідомлення не позбавляє відповідача права посилатись на форс-мажорні обставини і застосовувати наслідки їх наявності.

Однак, враховуючи факт окупації території, на якій знаходиться підприємство відповідача і нефункціональність установ українського поштового зв`язку у на окупованих територіях, колегія суддів доходить до висновку про неможливість повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення пені у розмірі 110381,86 грн., нарахованої з 24.02.2022 та штрафу у розмірі 18 763,40 грн., нарахованого в порядку п. 5.3. спірного договору, з підстав наявності форс-мажорних обставин.

Підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову.

Щодо тверджень апелянта про недоведення позивачем факту поставки відповідачеві товару, у зв`язку з відсутністю на видаткових накладних та акті звірки підпису уповноваженої особи ДП «ДГ «Гонтарівка» ІТ НААН України» колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання вимог податкового законодавства позивачем по факту поставки були виписані та зареєстровані в ЄРПН на адресу відповідача податкові накладні, за якими сформовано податковий кредит по додатку на додану вартість, який використано відповідачем. Також, на виконання п. 231.3 ст. 231 Податкового кодексу України, позивачем виписані та зареєстровані в ЄРАН на адресу відповідача акцизні накладні, які підтверджують рух товару (пального).

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Згідно з п. 201.7 ст. 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою (п. 201.10 ст. 201 цього Кодексу).

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.

Підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником ПДВ при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце. Такий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29.06.2021 зі справи №910/23097/17.

У постанові Верховного суду від 03.06.2022 у справі № 922/2115/19 наведено правову позицію про те, що якщо сторона заперечує факт передачі товару за договором поставки за податковими накладними, але одночасно реєструє податкові накладні на придбання товарів від постачальника та формує як покупець податковий кредит за фактом поставки товару на підставі спірних видаткових накладних, і жодним чином не пояснює свої дії та правову підставу виникнення в платника права на податковий кредит з ПДВ за цими накладними, то така поведінка сторони не є добросовісною та розумною. У такому випадку дії сторони з реєстрації податкових накладних засвідчують волю до настання відповідних правових наслідків, тому податкова накладна, виписана однією стороною в договорі (постачальником) на постачання послуг на користь другої сторони (покупця), може бути допустимим доказом факту прийняття товару від контрагента на визначену суму, якщо покупець вчинив юридично значимі дії, зокрема, відобразив податковий кредит за вказаною господарською операцією з контрагентом.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме роздруківок податкових накладних, відповідач зареєстрував податковий кредит по оспорюваній поставці та встановив податковий кредит на суму цих поставок.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідачем використано податковий кредит за спірним договором, що підтверджує відображення даної господарської операції в бухгалтерському обліку відповідача.

Щодо тверджень апелянта про те, що ТТН № 3928 підписана з боку відповідача неуповноваженою особою, колегія суддів зазначає, що зазначена ТТН скріплена печаткою підприємства відповідача, в свою чергу, відповідачем не надано доказів того, що печатка була втрачена чи використовувалась сторонніми особами.

У відповідності до позиції ВС, викладеної в постанові у справі № 916//922/19, зазначено наступне: «Встановивши наявність відбитку печатки відповідача на спірних документах та, враховуючи, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на договорах, актах, суди мають дослідити питання встановлення обставин, що печатка була загублена відповідачем, викрадена в нього або в інший спосіб вибула з його володіння, через що печаткою могла б протиправно скористатися інша особа

З`ясування відповідних питань і оцінка пов`язаних з ними доказів має істотне значення для вирішення такого спору, оскільки це дозволило б з максимально можливим за даних обставин ступенем достовірності ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних господарських операцій (тобто чи співпадає така особа з відповідачем у даній справі, чи ні).

Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 910/6216/17 та від 05 грудня 2018 року у справі № 915/878/16.

При цьому, у постанові від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17 Верховний Суд дійшов висновку, що відсутність у видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за цією накладною, за наявності підпису у цій накладній, який засвідчений відтиском печатки покупця, не може свідчить про те, що такі видаткові накладні є неналежними доказами у справі. Відтиск печатки на видаткових накладних є свідченням участі особи у здійсненні господарської операції за цими накладними».

Щодо витрат позивача на правову допомогу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості; ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону).

Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених витрат на послуги адвоката позивачем надано: договір №17/05 від 17.05.2023 про надання правової допомоги (правничих послуг), укладений між ТОВ "Овіс Трейд" та адвокатом Бевзюк О.О., ордер серії ВІ №1143227 від 17.05.2023, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ №2166 від 19.06.2018, видатковий касовий ордер від 15.08.2023 на суму 40 000,00 грн., акт наданих послуг з правової допомоги від 15.08.2023, підписаний між адвокатом Бевзюк О.О. та ТОВ "Овіс Трейд".

Дослідивши зазначені докази, колегія судів вважає їх достатніми для підтвердження факту надання адвокатом професійної правничої допомоги.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 ГПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України). Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

Загальне правило розподілу судових витрат визначене у частині 4 статті 129 ГПК України, згідно приписів якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом із тим, у частині 5 статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Разом з цим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 126 ГПК України). Така правова позиція викладена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 05.11.2019 у справі № 908/2348/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Аналіз наведених норм статті 126 ГПК України, а також статті 129 цього Кодексу дає підстави для висновку, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість витрат та їх пропорційність предмету спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

З урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу до 20 000,00 грн.

Відповідно до п. 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до п.п. 1-3 ч.1 ст. 277 ГПК України, є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи.

З огляду на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового скасування рішення господарського суду Харківської області від 22.08.2023 у справі № 922/2165/23.

В зв`язку з тим, що спір доведений до суду з вини відповідача, тому саме на нього покладається судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" (вх. № 1932Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 22.08.2023 у справі № 922/2165/23 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 22.08.2023 у справі № 922/2165/23 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені у розмірі 110 381,86 грн., штрафу у розмірі 18 763,40 грн. та в цій частині прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 22.08.2023 у справі № 922/2165/23 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок і строки її оскарження визначені у статтях 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний тест постанови апеляційного суду складено 15.12.2023.

Головуючий суддя М.М. Слободін

Суддя І.А. Шутенко

Суддя Н.В. Гребенюк