ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2023 р. Справа№ 910/2518/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

за участю секретаря судового засідання Михайленко С.О.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 у справі № 910/2518/21 (суддя Васильченко Т.В.)

за позовом Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Горизонт»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

17.02.2021 Акціонерне товариство «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк розвитку» про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії № ККMV.142395.014 від 18.07.2013 року, на думку позивача, не відповідав вимогам чинного законодавства на момент укладення, а саме: статтям 203, 215, 241 Цивільного кодексу України, статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства», пунктам 3, 7 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, частині 5 статті 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» та підпункту 14 пункту 9.5.5 Статуту ПАТ «ДАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.06.2021 року закрито провадження у справі №910/2518/21 на підставі пункту 6 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку із припиненням юридичної особи відповідача.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 28.07.2021 року ухвалу Господарського суду міста Києва від 08.06.2021 у справі №910/2518/21 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 у задоволенні позову Акціонерному товариству «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Горизонт» про визнання договору недійсним відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір станом на дату його вчинення сторонами не суперечив вимогам частини 1 статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства» та підпункту 14 пункту 9.5.5 Статуту ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз», оскільки його ціна (ліміт кредитування еквівалентом 150000000,00 грн) при укладенні договору була погоджена у встановленому законом та Статутом позивача порядку як Міненерговугіллям України, так і НАК «Нафтогаз України», що підтверджується листом №04/13-2101 від 12.07.2013.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста 17.01.2023 у справі № 910/2518/21 та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити. Також в апеляційній скарзі містяться клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 у справі № 910/2518/21, яке обґрунтовано тим, що позивач отримав оскаржуване рішення лише 16.02.2023 , та клопотання про відстрочення сплати судового збору, яке обґрунтовано тим, що як зазначає заявник, неможливо оперативно провести платежі, внаслідок необхідності отримання погодження заінтересованих осіб (бухгалтерської служби, служби фінансового контролю, планово-економічної служби та внутрішньої безпеки) позивача на використання коштів державного акціонерного товариства, представники яких виконують трудові обов`язки дистанційно.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийняте за нез`ясування обставин, що мають значення для справи, та недоведеності обставин, які суд визнав встановленими, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим висновки суду не відповідають обставинам справи.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт вказував, що оспорюваний договір був укладений від імені позивача особою, яка не мала необхідного обсягу дієздатності на його укладення, діяла з перевищенням своїх повноважень, оскільки спірний договір є значним правочином та всупереч статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства» та підпункту 14 пункту 9.5.5. статуту позивача був укладений за відсутності рішення правління позивача про його укладення та без погодження з Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» як єдиним акціонером позивача.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.03.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Кропивна Л.В. (головуючий), Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.05.2023 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 у справі № 910/2518/21 залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги потягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

22.05.2023 до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додано докази сплати судового збору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2023, зокрема, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 у справі № 910/2518/21 та призначено апеляційний розгляд справи № 910/2518/21 в судовому засіданні на 26.07.2023 о 13 год. 15 хв.

Судове засідання у справі № 910/2518/22, призначене на 26.07.2023 о 13 год. 15 хв. не відбулося, у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги у місті Києва.

У відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 09.1-13/16482/23 від 18.07.2023) Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Горизонт" заперечила проти доводів апеляційної скарги, просило залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, з тих мотивів, що оспорюваний договір станом на дату його вчинення сторонами не суперечив вимогам частини 1 статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства» та підпункту 14 пункту 9.5.5 Статуту ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз», оскільки його ціна (ліміт кредитування еквівалентом 150000000,00 грн) саме при укладенні договору була погоджена у встановленому законом та Статутом позивача порядку як Міненерговугіллям України, так і НАК «Нафтогаз України», що підтверджується листом №04/13-2101 від 12.07.2013 та не спростовано сторонами під час розгляду справи.

Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.07.2023 справу № 910/2518/21 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 призначено до розгляду у судовому засіданні на 11.10.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.10.2023 розгляд справи № 910/2518/21 відкладено на 22 листопада 2023 року о 13 год. 00 хв.

Розглянувши доводи апелянта, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

18.07.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» (позикодавець за договором) та Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» (позичальник за договором) було укладено кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії №ККMV.142395.014 (надалі - договір), згідно з умовами пунктів 1.1.1, 1.1.2, 1.1.3 якого кредит надається у вигляді відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з лімітом заборгованості у сумі 150000000,00 грн. Видача грошових коштів в рамках кредитної лінії передбачена в наступних валютах: гривня, долар США. Термін користування кредитом - до 17.07.2014 року. Процентна ставка: 18,3 % річних за кредитом у гривні; 11,3 % річних за кредитом у доларах США.

Пунктом 1.1.4 договору встановлено, що позичальник сплачує банку одноразово комісію за надання кредитних ресурсів 0,2 % відсотка від ліміту кредитної лінії, що зазначений в п.п. 1.1.1, з її сплатою позичальником у національній валюті України до отримання першого траншу кредитних коштів.

Відповідно до пункту 1.2 договору кредит надається на наступні цілі: придбання матеріалів, сировини, устаткування, оплата виконаних робіт і послуг, кредиторської заборгованості, виплата заробітної плати, оплата податків та інших обов`язкових платежів, рефінансування кредитної заборгованості.

Пунктом 2.1 договору передбачено, що видача кредиту здійснюється виключно після підписання договорів, які забезпечують виконання зобов`язань за цим договором на підставі заяви позичальника.

Згідно з пунктом 2.4 договору передбачено, що період сплати відсотків: з 1-го по 5-е число кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання кредитного договору. Заборгованість за відсотками погашається в сумі залишку на 1-ше число кожного поточного місяця за попередній місяць, починаючи з дати підписання даного договору. При несплаті відсотків у зазначений строк, вони вважаються простроченими (крім випадків розірвання договору згідно з п. 6.1). Проценти нараховуються та сплачуються у тій валюті, в якій надано кредит.

Пунктом 2.7 договору встановлено, що розрахунок відсотків здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно з пунктами 6.2, 6.4 договору за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом та п. п. 1.1.2, 4.2.2 банк нараховує позичальнику відсотки в розмірі подвійної процентної ставки, що встановлена п. 1.1.3 кредитного договору, від суми кредитної заборгованості за кожний день прострочення. За порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії, відповідно банк має право нараховувати позичальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення.

Пунктом 7.1 договору визначено строк його дії, згідно якого цей договір набуває чинності з дати підписання та скріплення печатками сторін та діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

16.08.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» та Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» було підписано додаткову угоду №1 до договору, якою сторони узгодили переліки документів, необхідних для підтвердження цільового використання кредиту.

04.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський банк розвитку» та Публічним акціонерним товариством «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» було підписано додаткову угоду №2 до договору, якою сторони визначили зобов`язання щодо збереження банківської таємниці.

На виконання умов договору, за період з 18.07.2013 року по 27.10.2014 року ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» надав, а ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» отримало кредитні кошти у загальному розмірі 284409665,72 грн згідно виписки по рахунку за період з 18.07.2013 року по 27.10.2014 року.

Із зазначеної виписки також вбачається, що за період дії договору ПАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» частково повернуло ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» суму основної заборгованості за кредитом в розмірі 154156543,73 грн та суму відсотків за користування кредитом у розмірі 13594748,53 грн. Розмір заборгованості станом на 30.01.2017 року за кредитом становив 130083121,99 грн та заборгованості по відсоткам за користування кредитом 24511321,66 грн.

Дані обставини щодо умов виконання сторонами кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії № ККMV.142395.014 від 18.07.2013 року встановлені рішенням Господарського суду Київської області від 04.08.2016 року та постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2017 року у справі №911/3648/14.

В подальшому, 30.10.2019 між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» (первісний кредитор) та ТОВ «Фінансова компанія Горизонт» (новий кредитор) був укладений договір №148 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. Згідно додатку до вказаного договору до нового кредитора перейшли права вимоги, у тому числі, до боржника - АТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» за кредитним договором №KKMV.142395.014 від 18.07.2013 року, який є предметом спору у даній справі.

Так, відповідно до додатку №1 до договору №148 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 30.10.2019 року до нового кредитора перейшли права вимоги, у тому числі, до боржника Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» за кредитним договором №KKMV.142395.014 від 18.07.2013 року, загальний залишок заборгованості на дату укладення договору 146798446,53 грн, залишок по тілу кредиту 130083121,99 грн, залишок по відсотках за користування кредитом 16715324,54 грн.

Відтак, згідно приписів статей 512-514 Цивільного кодексу України ТОВ «Фінансова компанія "Горизонт" є правонаступником прав вимоги, яке мало ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» за кредитним договором №KKMV.142395.014 від 18.07.2013 року в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав за договором №148.

Боржник у зобов`язанні (позивач), шляхом подання позову , намагається визнати кредитний договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії № ККMV.142395.014 від 18.07.2013 року таким, що не відповідав вимогам чинного законодавства, а саме: статтям 203, 215, 241 Цивільного кодексу України, статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства», пунктам 3, 7 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, частині 5 статті 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» та підпункту 14 пункту 9.5.5 Статуту ПАТ «ДАТ «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз».

В обгрунтування недійсності укладеного за його участю договору, позивач вказував на те, що Державним акціонерним товариством «Чорноморнафтогаз» як підприємством, утвореним внаслідок реорганізації державного підприємства «Чорноморнафтогаз», що провадить діяльність з транспортування магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах, укладений спірний правочин (кредитний договір), що створив реальні передумови для відчуження основних фондів (майна) позивача, а тому укладання такого договору заборонено згідно з приписами частини 5 статті 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт».

Позивач також вказував, що на момент погодження Міненерговугілля України умов спірного кредиту (позики) у ДАТ «Чорноморнафтогаз» був відсутній фінансовий план на 2013 рік і погодження умов оспорюваного договору відбувалось на підставі проекту фінансового плану підприємства на 2013 рік, що є порушенням вимог пункту 3 Порядку погодження залучення державними підприємствами, у тому числі господарськими товариствами (крім банків), у статутному капіталі яких 50 та більше відсотків акцій (часток) належать державі, кредитів (позик), надання гарантій або поруки за такими зобов`язаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 року №809 (далі - Порядок №809).

Крім того, позивач зазначав, що умовами пункту 1.2 оспорюваного договору передбачено використання кредиту, в тому числі на рефінансування кредитної заборгованості, що свідчить про те, що на момент погодження Міненерговугілля України умов кредитного договору у Державного акціонерного товариства «Чорноморнафтогаз» існувала заборгованість за іншими кредитами, то згідно з вимогами пункту 7 Порядку №809 реструктуризація боргових зобов`язань за кредитами (позиками) підлягала погодженню з Мінфіном або уповноваженим органом відповідно до цього Порядку шляхом подання техніко-економічного обґрунтування необхідності здійснення реструктуризації. Проте, Міненерговугіллям України або НАК «Нафтогаз України» не розглядалися техніко-економічні обґрунтування здійснення кредитної реструктуризації.

Позивач також зазначав, що оспорюваний ним кредитний договір в розумінні статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) та умов підпункту 14 пункту 9.5.5 Статуту ПАТ «ДАТ «Чорноморнафтогаз» є значним правочином, а тому його вчинення мало відбуватися за погодженням з НАК «Нафтогаз України» в особі голови правління або особи, що виконує його обов`язки, втім протокольне рішення єдиного акціонера ДАТ «Чорноморнафтогаз» - Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про надання згоди на укладання спірного договору на суму 150000000,00 грн не складалось та не приймалось, що є порушенням вимог статті 58, частини 4 статті 59, частини 4 статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В обґрунтування недійсності спірного договору позивач послався, зокрема на те, що спірний договір був укладений від імені позивача особою, яка не мала необхідного обсягу дієздатності на його укладення, діяла з перевищенням своїх повноважень, оскільки:спірний договір є значним правочином та всупереч статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства» та підпункту 14 пункту 9.5.5. статуту позивача був укладений за відсутності рішення правління позивача про його укладення та без погодження з Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» як єдиним акціонером позивача.

Аргументи апелянта в частині порушення статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства» та підпункту 14 пункту 9.5.5. Статуту колегія суддів апеляційного гсопдраського суду вважає неспроможними, адже листом №04/12-2101 від 12.07.2013 року Міненерговугілля України погодило укладання ДАТ «Чорноморнафтогаз» оспорюваного кредитного договору. Ця обставина не спростована під час розгляду справи, що таке погодження було надано, про що свідчить Протокол засідання правління НАК «Нафтогаз України» від 05.07.2013 року №79, яким було погоджено залучення додаткових кредитних коштів .

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції пунктом 1.2 кредитного договору визначено, що кредит надається на наступні цілі: придбання матеріалів, сировини, устаткування, оплата виконаних робіт і послуг, кредиторської заборгованості, виплата заробітної плати, оплата податків та інших обов`язкових платежів, рефінансування кредитної заборгованості, тоді як згідно пункту 1 постанови КМУ від 03.10.2012 року №899 обмеження щодо здійснення витрат суб`єктами господарювання державного сектору економіки не стосуються можливості залучення такими підприємствами кредитних коштів та укладання кредитних угод та договорів позики, а тому погодження Міненерговугіллям укладання позивачем спірного кредитного договору на підставі проекту фінансового плану підприємства на 2013 рік не суперечило чинному на момент виникнення спірних правовідносин законодавству, не вимагало від позивача здійснення витрат, на які розповсюджуються відповідні обмеження.

Доводи апелянта в частині порушення пункту 7 Порядку №809, з огляду на відсутність погодження з Мінфіном або уповноваженим органом відповідно до цього Порядку підлягають відхиленню з огляду на те, що реструктуризація боргу за кредитом та рефінансування кредитної заборгованості не є тотожними поняттями, оскільки в разі рефінансування складається новий кредитний договір, а реструктуризація передбачає зміну вже чинного кредитного договору: суми кредиту, його терміну, процентної ставки та інших істотних умов, тобто з урахуванням вимог п. 1.2 Договору та пункту 7 Порядку №809 погодження його укладення з Мінфіном або уповноваженим органом не вимагалось.

Разом з цим суд зауважує, що згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно із частинами першою, другою статті 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів. Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав суб`єктів господарювання. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

У справі, яка розглядається, позивач обрав спосіб захисту у вигляді визнання недійсним кредитного договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії №ККMV.142395.014 від 18.07.2013 року, але, при цьому, не заявив вимогу про застосування наслідків недійсності правочину - двосторонню чи односторонню реституцію, стягнення збитків або стягнення всього отриманого відповідачем на користь позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Так, у статті 216 Цивільного кодексу України встановлено правові наслідки недійсності правочину. У частині 1 статті 216 Цивільного кодексу України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з цього недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з частиною 2 статті 216 Цивільного кодексу України, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки, передбачені частиною 1 та 2 статті 216 Цивільного кодексу України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає, що позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише у разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення збитків або стягнення всього отриманого відповідачем на користь позивача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.

З огляду на наявність рішення у справі № 911/3648/14, яким з позивача стягнуто за порушення умов оспорюваного договору грошові кошти у розмірі 130083121,99 грн. основного боргу, 15925865,32 відсотків за користування кредитом, колегія суддів зазначає, що вимога про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту.

Подібна правова позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 26.05.2023 у справі № 905/77/21

Викладені в апеляційній скарзі доводи фактично свідчать про незгоду апелянта з висновками суду, проте по суті їх не спростовують; підстав для скасування чи зміни рішення не містять, а тому визнаються судом апеляційної інстанції неспроможними.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.ст. 76-77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Водночас, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.

Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Висновок суду

Судова колегія вважає, що місцевий господарський суд з достатньою повнотою дослідив усі обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, висновки суду не суперечать матеріалам справи, обставини, які мають значення по справі, судом установлені вірно. Порушень норм матеріального та процесуального права не установлено.

Відповідно до ст. 276 ГПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин справи апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення - слід залишити без змін.

Розподіл судових витрат

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державне акціонерне товариство «Чорноморнафтогаз» залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2023 у справі № 910/2518/21 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/2518/21 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 Господарського процесуального кодексу України

Повний текст постанови складено 15.12.2023

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко