ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2023 Справа № 922/3754/23

Господарський суд Полтавської області у складі судді Тимощенко О.М., при секретарі судового засіданні Михатило А В., розглянувши справу № 922/3754/23

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик", вул. Є. Харченка, 42, м. Київ, 02088, адреса для листування: вул. Каштанова, 10, м. Харків, 61124

до відповідача фізичної особи - підприємця Горбань Таїси Володимирівни, АДРЕСА_1

про стягнення 12 784,32 грн заборгованості, -

Без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

25.08.2023 року до Господарського суду Харківської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" до відповідача фізичної особи - підприємця Горбань Таїси Володимирівни про стягнення заборгованості за договором поставки №БХ 3092 від 25.03.2019 року у розмірі 12 784,32 грн (вх. №3754/23).

Ухвалою від 28.08.2023 року Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/3754/23 направив за підсудністю до Господарського суду Полтавської області.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Господарського суду Полтавської області від 19.09.2023 справа №922/3754/23 була передана на розгляд судді Тимощенко О. М.

В обґрунтування позову позивач посилається на не здійснення відповідачем розрахунків за поставлений товар на підставі договору поставки № БХ 3092 від 25.03.2019 року.

Ухвалою суду від 21.09.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання). Встановлено відповідачу строки: для подання відзиву на позов, оформленого з урахуванням вимог ст. 165 ГПК України - протягом 15 днів з дня отримання ухвали; після отримання від позивача відповіді на відзив подати до суду заперечення в строк 5 днів з дня отримання такої відповіді від позивача з урахуванням вимог ст.ст. 167,184 ГПК України. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив з урахуванням вимог ст. 166 ГПК України - 5 днів з моменту отримання від відповідача відзиву на позов.

12.10.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 13046), якому зазначено, що на момент подання позовної заяви до суду заборгованість перед позивачем зі сплати коштів за поставлений товар за договором поставки №БХ 3092 від 25.03.2019 року у відповідача відсутня. Відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Також у відзиві відповідач зазначив, що бажає приймати участь в судовому засіданні під час розгляду справи в режимі відеоконференції.

З приводу даного клопотання суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.247 Господарського процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Пунктом 1 частини 5 статті 12 Господарського процесуального кодексу України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 6 ст. 252 ГПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов:

1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

За наявності одночасно двох умов, передбачених ч. 6 ст. 252 ГПК України, та з огляду на приписи ч. 5 ст. 12 ГПК України суд розглядає дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, а отже це унеможливлює задоволення клопотання відповідача про участь в судовому засіданні під час розгляду справи в режимі відеоконференції.

26.10.2023 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву де зазначено, що враховуючи що сума заборгованості точно збігається з сумою за накладною №2333/1678 від 18.01.2022 року, позивач помилково прийшов до висновку про необхідність надати лише вказану накладну, вважаючи її неоплаченою. У зв`язку з чим, вважав за доцільне надати декілька видаткових накладних, які підтверджують поставку товару та зазначив фактичну оплату за поставлений товар. У відповіді на відзив позивач підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити (вх. № 13734).

31.10.2023 року від представника позивача через систему "Електронний суд" надійшло клопотання про надання додаткового строку на надання відповіді на відзив (вх. № 13997).

13.11.2023 року до суду від представника позивача через систему "Електронний суд" надійшло клопотання про поновлення строку для подання відповіді на відзив на позовну заяву (вх. № 14546).

Ухвалою суду від 14.11.2023 року задоволено клопотання представника позивача про поновлення пропущеного строку для подання відповіді на відзив на позовну заяву (з додатками) та поновлено строк для подання вказаної відповіді на відзив (вх. № 13734 від 26.10.2023 року).

Відповідно до частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Отже зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 та у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

При цьому суд зазначає, що підставою позову залишається договір поставки №БХ3092 від 25.03.2019 року.

04.12.2023 року до суду від відповідача надійшли заперечення з додатками (вх. № 15558), в яких зазначено про непогодження з викладеними обставинами та правовою оцінкою обставин, викладених у відповіді на відзив, так як до моменту подачі позовної заяви до суду позивач жодних претензій щодо наявності боргу до відповідача не пред`являв, а спірні накладні повністю оплачені. Також відповідач просив поновити пропущений процесуальний строк на подання заперечень, у зв`язку з тим, що для написання заперечення необхідні були певні документи, з якими потрібно було ознайомитися і підготувати правову позицію по даній справі, оскільки матеріали знаходилися в іншому місця.

Згідно з частиною 1 статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк. Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію ( ч.4-5 ст. 119 ГПК України).

Відповідач разом із клопотанням про поновлення пропущеного строку вчинив відповідну дію - подав заперечення на відповідь на відзив (з додатками).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем додано до відповіді на відзив як доказ її направлення відповідачеві - опис вкладення у цінний лист та поштову накладну №023 від 23.10.2023 року.

З сайту АТ "Укрпошта" вбачається інформацію, що відповідачем отримано дане поштове відправлення (№023) - 31.10.2023 року.

Відповідно до ухвали суду від 21.09.2023 року та норм чинного законодавства, відповідач мав був подати заперечення на відповідь на відзив до 06.11.2023 року включно, тоді як вказані заперечення подано до суду 27.11.2023 року (відповідно до поштового штемпеля на конверті).

З метою забезпечення повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи, а також забезпечення змагальності судового процесу та дотримання балансу прав учасників справи, суд визнає причини пропуску строку на подачу заперечення на відзив з доказами поважними, оскільки необхідність у подачі таких доказів зумовлена запереченнями відповідача, суд дійшов висновку про поновлення відповідачу строку на подання заперечення з доказами та приймає їх до розгляду.

Відповідно до частини п`ятої статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

За ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За ч. 2 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. За ст. 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 ГПК України дане рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

25.03.2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" (далі - позивач, постачальник) та Фізичною особою-підприємцем Горбань Таїсою Володимирівною укладено договір поставки № БХ 3092 (далі - договір, а. с. 5, 6).

В укладеному договорі сторони узгодили, зокрема, наступне:

- постачальник зобов`язується передати у власність покупця алкогольні напої (далі - Товар), а покупець зобов`язався прийняти і оплатити цей товар в порядку, визначеному умовами цього договору (п. 1.1. договору);

- сторона зобов`язана надати іншій стороні належним чином завірені копії документів: ліцензія на право торгівлі алкогольними напоями; витяг та/або виписка з ЄДР; свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ (витяг із Реєстру платників ПДВ), або Свідоцтво про сплату єдиного податку; документ, підтверджуючий повноваження посадової особи на підписання даного договору (п. 1.2 договору);

- постачання товару здійснюється силами та за рахунок постачальника, на умовах DDP відповідно до вимог Міжнародних правил тлумачення термінів Інкотермс (в редакції 2010 року). Сторони можуть визначати інші умови постачання товару, при узгодженні замовлення на товар (п. 3.1 договору);

- постачальник зобов`язаний поставити товар за адресою, яка зазначена в його замовленні, а також в засвідчених покупцем копіях ліцензій як місце здійснення діяльності, або за адресою, яка зазначена в засвідчених покупцем копіях довідок про внесення місць зберігання алкоголю до Єдиного державного реєстру (п. 3.2 договору);

- постачальник постачає товар покупцю на підставі його замовлення. Покупець має право здійснити замовлення в усній формі або за допомогою факсимільного, електронного чи поштового зв`язку (п. 3.3 договору);

- покупець зобов`язаний до моменту першої поставки надати постачальникові довіреність зі зразками підписів осіб, уповноважених приймати товар і підписувати товаросупроводжувальні документи, та зразками печаток/штампів (за наявності). Підпис особи, уповноваженої приймати товар, на товаросупроводжувальних документах, зразок якого є у довіреності, наданій покупцем, вважається достатнім доказом того, що товар прийнятий уповноваженою особою покупця, без необхідності завірення такого підпису печаткою/штампом. У випадку, якщо зразок підпису та (або) зразок печатки/штампу на накладній не збігається зі зразками підписів та (або) зразками печаток/ штампів, наданих покупцем постачальнику у довіреності, проте такий підпис наявний на накладних , що були оплачені покупцем раніше, то вважається, що товар прийнятий уповноваженою особою покупця (п. 3.6 договору);

- найменування, кількість, асортимент товару визначається покупцем у замовленні та зазначається постачальником у видатковій накладній на товар (п. 4.1 договору);

- ціна на товар визначена у прайс - листі постачальника, який діє на момент здійснення покупцем замовлення (п. 5.1 договору);

- ціна на товар зазначається постачальником у видатковій накладній на товар (п. 5.2 договору);

- розрахунки за товар здійснюються покупцем протягом 14 календарних днів з дня отримання товару, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника або в іншому узгодженими сторонами порядку та формі, що не суперечить чинному законодавству України, або за домовленістю сторін - шляхом попередньої оплати (п. 6.1 договору);

- датою оплати покупцем вартості отриманого від постачальника товару є дата зарахування цих грошових коштів на рахунок постачальника (п. 6.2 договору);

- даний договір чинний (строк дії): протягом 2 років з дати укладення. У випадку, якщо жодна зі сторін не заявила про свої наміри розірвати або змінити договір за один місяць до його закінчення, даний договір вважається автоматично пролонгованим на той же термін на тих же умовах (п. 9.7 договору).

Як стверджує позивач, на виконання умов договору позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 43 590,74 грн. Вказане підтверджується видатковими накладними: № 50443/45789 від 23.11.2021 року на суму 13557,34 грн, № 57995/52419 від 31.12.2021 року на суму 1290,18 грн, № 57896/52420 від 31.12.2021 року на суму 1918,20 грн, № 57985/52421 від 31.12.2021 року на суму 1855,32 грн, № 50443/45789 від 18.01.2022 року на суму 12784,32 грн, № 2334/1679 від 18.01.2022 року на суму 6253,26 грн, № 3399/2577 від 25.01.2022 року на суму 3633,42 грн, №3400/2578 від 25.01.2022 року на суму 2298,60 грн (а. с. 66 - 75) та довіреністю на отримання матеріальних цінностей від ТОВ Баядера Логістик (а. с. 76).

Позивач зазначає, що відповідач оплатив товар, отриманий по вказаних вище видаткових накладних частково на суму 30 806,42 грн (а. с. 22).

Станом на дату подачі позову загальна сума боргу становить 12 784,32 грн.

При цьому відповідач у відзиві та запереченнях зазначає, що не погоджується з твердженнями позивача відносно існування заборгованості за договором №БХ 3092, оскільки жодних претензій за період дії договору позивач не мав, між сторонами була сформована тривала ділова практика отримання плати за товар представником позивача готівкою, про що останні робили відповідні відмітки у видаткових накладних (ставили суму, дату, підпис та ПІБ, чим підтверджували факт отримання оплати за товар). Так, за видатковою накладною № 2334/1679 від 18.01.2022 року кошти у сумі 6 253,26 грн - 30.06.2022 року отримав представник позивача Шокало Д. І., за видатковою накладною № 3399/2577 від 25.01.2022 року кошти у сумі 3633,42 грн - 24.06.2022 року отримав представник позивача Шокало Д. І., за видатковою накладною № 3400/2578 від 25.01.2022 року кошти у сумі 2 298,60 грн - 24.06.2022 року отримав представник позивача Шокало Д. І., за видатковою накладною № 2333/1678 від 18.01.2022 року кошти у сумі 12 784,32 грн - отримав представник позивача Шокало Д. І. частинами. По іншим спірним накладним також погашена заборгованість.

Отже, вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 12 784,32 грн основного боргу.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази (копії): договір поставки № БХ3092 від 25.03.2019 року, довіреності на отримання матеріальних цінностей від ТОВ Баядера Логістик, виписку з ЄДРЮОФОПГФ відносно відповідача станом на 19.07.2018 року, паспорт відповідача, картку фізичної особи - платника податків відповідача, ліцензію на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями, Видаткові накладні: № 50443/45789 від 23.11.2021 року на суму 13557,34 грн, № 57995/52419 від 31.12.2021 року на суму 1290,18 грн, № 57896/52420 від 31.12.2021 року на суму 1918,20 грн, № 57985/52421 від 31.12.2021 року на суму 1855,32 грн, №2333/1678 від 18.01.2022 року на суму12 784,32 грн, № 2334/1679 від 18.01.2022 року на суму 6253,26 грн, № 3399/2577 від 25.01.2022 року на суму 3633,42 грн, №3400/2578 від 25.01.2022 року на суму 2298,60 грн, витяг з ЄДРЮОФОПГФ відносно позивача, довіреність від 15.05.2023 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю,

Відповідач, заперечуючи проти позову надав наступні докази (копії): ордер серія АХ №1152294 від 09.10.2023 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 21.03.2018 року, видаткову накладну на суму 6 253,26 грн, видаткову накладну №3400/2578 від 25.01.2022 року на суму 2 298,60 грн, видаткову накладну №3399/2577 від 25.01.2022 року на суму 3 633,42 грн, видаткову накладну №2333/1678 від 18.01.2022 року на суму 12 784,32 грн.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до вимог ст. ст. 525, ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Статтею 193 Господарського України передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем Договору, суд прийшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання, в тому числі Глави 54 Цивільного кодексу України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у обумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

т. 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ч. 1 ст. 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 74 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 86 ГПК України).

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України, в тому числі змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивачем було поставлено відповідачу товар в сумі 43 590,74 грн. Вказане підтверджується видатковими накладними: № 50443/45789 від 23.11.2021 року на суму 13557,34 грн, № 57995/52419 від 31.12.2021 року на суму 1290,18 грн, № 57896/52420 від 31.12.2021 року на суму 1918,20 грн, № 57985/52421 від 31.12.2021 року на суму 1855,32 грн, № 50443/45789 від 18.01.2022 року на суму 12784,32 грн, № 2334/1679 від 18.01.2022 року на суму 6253,26 грн, № 3399/2577 від 25.01.2022 року на суму 3633,42 грн, №3400/2578 від 25.01.2022 року на суму 2298,60 грн та довіреністю на отримання матеріальних цінностей від ТОВ Баядера Логістик.

Видаткові накладні підписані відповідачем та скріплені печаткою товариства без заперечень на зауважень.

Підписання покупцем видаткових накладних, які є первинними обліковими документами та фіксують факт здійснення господарської операції, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Позивач зазначає, що фізична особа - підприємець Горбань Т. В. оплатила товар, отриманий по вказаних вище видаткових накладних, частково на суму 30 806,42 грн.

Надані відповідачем як докази оплати поставленого товару - спірні видаткові накладні з відповідними відмітками, суд оцінює критично, адже з даних доказів суд не має можливості ідентифікувати особу, яка ставила відмітку про отримання коштів, відсутня інформація про повноваження вказаної особи, а на частині видаткових накладних (№ 50443/45789 від 23.11.2021 року, № 57995/52419 від 31.12.2021 року, № 57896/52420 від 31.12.2021 року, № 57985/52421 від 31.12.2021 року) міститься лише підпис та дата отримання.

Клопотань про витребування доказів представником відповідача заявлено не було.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач належним чином виконував зобов`язання за вищезазначеним договором щодо здійснення ним поставки товару. Тоді як, доказів на підтвердження повної оплати поставленого позивачем товару на загальну суму 43 590,74 грн відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу шляхом надання належних доказів, не спростував.

З огляду на вищевикладене, ненадання відповідачем на підтвердження своїх заперечень переконливих доказів, які б свідчили про оплату поставленого товару, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено відсутності у нього заборгованості в сумі 12 784,32 грн.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини, надавши оцінку доводам учасників справи, господарський суд керуючись стандартом вірогідності доказів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги, а саме стягнення заборгованості з оплати поставленого товару у розмірі 12 784,32 грн. Дана вимога є правомірною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись статтями 126, 129, 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця Горбань Таїси Володимирівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" (вул. Є. Харченка, 42, м. Київ, 02088, ) 12 784,32 грн основного боргу та 2 684,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення складено та підписано 21.12.2023 р.

Згідно із ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 256 ГПК України та п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Суддя О. М. Тимощенко