ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

14.12.2023 Справа № 914/3545/23

Суддя Господарського суду Львівської області Мазовіта А.Б., розглянувши

за заявою:Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго», м. Львів
доОСОБА_1 , с. Раневичі, Львівська область
про:про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 22 565,00 грн заборгованості за перетікання реактивної електричної енергії, 268,40 грн судового збору та 1 000,00 грн витрат на правову допомогу

ВСТАНОВИВ:

04.12.2023 до Господарського суду Львівської області від Приватного акціонерного товариства «Львівобленерго», м. Львів надійшла заява про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з з ОСОБА_1 22 565,00 грн заборгованості за перетікання реактивної електричної енергії, 268,40 грн судового збору та 1 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Відповідно до поданих матеріалів між заявником (постачальником) та боржником фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (споживачем) на підставі поданої споживачем заяви від 01.01.2019 було укладено договір споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії. За перетікання електричної енергії відповідно до умов договору боржнику за червень, серпень та вересень 2023 року нараховано 22 565,00 грн, про що фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 виставлено відповідні рахунки на оплату.

Оскільки заявлена до стягнення заборгованість з перетікання електричної енергії у розмірі 22 565,00 грн не була сплачена боржником, ПрАТ «Львівобленерго» звернулось до суду із заявою про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості.

Згідно ч. 1 ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

Судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 1 ст. 148 ГПК України).

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Згідно п. 16 ч. 1 ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридичні особи або фізична особа - підприємець.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Частиною третьою статті 147 ГПК України встановлено, що заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 150 ГПК України, у заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначена, зокрема, вказівка на статус фізичної особи-підприємця (для фізичних осіб-підприємців).

Водночас, у заяві про видачу судового наказу заявником не зазначено про статус заявника як фізичної особи-підприємця.

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 147 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Статтею 51 ЦК України встановлено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Як вбачається із заяви про видачу судового наказу, боржником у даній справі зазначено ОСОБА_1 , який на момент укладення договору про надання послуг з розподілу електричної енергії шляхом подання заяви-приєднання від 01.01.2019 здійснював підприємницьку діяльність та був зареєстрований як фізична особа-підприємець.

На переконання заявника, споживач по договору про надання послуг з розподілу електричної енергії ОСОБА_1 повинен належно виконати взяті на себе зобов`язання по зазначеному договору - сплатити заборгованість за перетікання реактивної електричної енергії, яка виникла у червні, серпні та вересні 2023 року.

Водночас, згідно інформації, відображеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 27.08.2020 до реєстру внесено запис за №003010047 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

У відповідності до ч. 1 ст. 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців є відкритою (ч. 2 ст. 50 Цивільного кодексу України).

Таким чином, боржник фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , станом на момент виникнення заборгованості за перетікання реактивної електричної енергії та виставлення рахунків на оплату такої заборгованості припинив свою підприємницьку діяльність, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.05.2018 у справі №910/11188/17 зазначає, що при вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 Господарського кодексу України. Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Водночас, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження факту здійснення боржником підприємницької діяльності без реєстрації статусу фізичної особи-підприємця.

Враховуючи те, що ФОП ОСОБА_1 припинив здійснення підприємницької діяльності 27.08.2020, тобто задовго до виникнення заборгованості з перетікання реактивної енергії у червні, серпні, вересні 2023 року та виставлення боржнику рахунків на оплату, суд доходить висновку, що вимоги ПрАТ «Львівобленерго», викладені у заяві про видачу судового наказу, не пов`язані із підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася ОСОБА_1 , тобто під час реєстрації його як підприємця.

Суд звертає увагу, що боржник не має статусу підприємця з 2020 року і не мав такого на час виникнення заборгованості з перетікання реактивної енергії (за червень, серпень, вересень 2023 року) та виставлення боржнику рахунків на оплату. Наявність лише укладеного раніше договору, умови якого не були змінені з огляду на припинення боржником підприємницької діяльності, чи виставлення боржнику рахунків як фізичній особі-підприємцю, хоча на момент такого виставлення у боржника вже був відсутній статус фізичної особи-підприємця, не є підтвердженням, що між сторонами є спір, який би виник саме з господарських відносин.

За приписами п. 4 ч. 1 ст. 152 ГПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо наявні обставини, зазначені у частині першій статті 175 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 1. ст. 175 ГПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

За наведених обставин, суд доходить висновку про відмову у видачі судового наказу з підстави, визначеної п. 4 ч. 1 ст. 152 ГПК України вказані вимоги не підлягають розгляду за правилами господарського судочинства.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 153 ГПК України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3 - 6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження

Таким чином, заявнику слід звернутися із заявою про видачу судового наказу до суду загальної юрисдикції, в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.

Керуючись ст.ст. 147, 148, 150, 152, 153, 175 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Приватному акціонерному товариству «Львівобленерго» у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 22 565,00 грн заборгованості за перетікання реактивної електричної енергії, 268,40 грн судового збору та 1 000,00 грн витрат на правову допомогу.

2. Ухвала набирає законної сили у порядку, встановленому ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 256, 257 ГПК України.

Веб-адреса сторінки суду http://lv.arbitr.gov.ua на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається.

Суддя Мазовіта А.Б.