ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2023 р. Справа№ 910/5616/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

матеріали апеляційної скарги Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2023, повний текст якого складений 25.08.2023

у справі № 910/5612/22 (суддя Удалова О.Г.)

за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»

до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва»

про стягнення 32 488,94 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача 27 825,11 грн. основного боргу за поставлену позивачем відповідачу у період жовтня 2018 року по грудень 2021 року теплову енергію, інфляційних втрат в сумі 3327,75 грн. та 3 % річних в сумі 1 336,08 грн., які нараховані за період з 01.08.2019 по 31.12.2021.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати вартості поставленої у спірні періоди теплової енергії у нежитлове приміщення загальною площею 65,4 кв.м. (прим. 125) за адресою: м. Київ, вул. Богдана Гаврилишина (Ванди Василевської), 12/16 (особовий рахунок НОМЕР_1 ) балансоутримувачем якого є відповідач. На підтвердження факту надання послуг на заявлену до стягнення суму позивачем надані корінці нарядів на включення та відключення будинку на опалювальний сезон, відомості споживання теплової енергії, довідки про нарахування за теплову енергію, облікові картки, акти приймання-передавання товарної продукції.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:

- відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 №80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція» нежитлове приміщення загальною площею 65,4 кв.м., розміщене у будинку № 12/16 по вулиці Богдана Гаврилишина у місті Києві, відповідачу не передавалося та не обліковувалося ним як ідентифікований та виокремлений об`єкт нерухомості, а позивачем не надано доказів щодо приналежності зазначеного приміщення відповідачу. Згідно вказаного розпорядження на балансі відповідача знаходиться інше нежитлове приміщення площею 203,00 кв.м.;

- надання комунальних послуг з постачання теплової енергії здійснюється виключно на договірних умовах;

- у довідці про нарахування за теплову енергію наведено розрахунки (з травня 2019 року по грудень 2019 року) постачання теплової енергії споживачам будинку № 12/16 по вулиці Богдана Гаврилишина, із вказівкою параметрів «Договірне навантаження», яке здійснювалося на підставі договору №340295-14 про постачання теплової енергії (проект договору надано до позову), однак, у вказаних довідках не ідентифікований об`єкт, якому надавалася послуга з теплопостачання, не вказана його опалювальна площа, правові підстави для надання такої послуги, не зазначено виконавця послуг та їх споживача; такої інформації не місять також облікові картки, акти приймання-передавання товарної продукції, відомості споживання теплової енергії, рахунки-фактури.

- відповідачу надавався проект договору на постачання теплової енергії, а не надання житлово-комунальної послуги з постачання теплової енергії, який суперечив вимогам Закону України «Про житлово-комунальні послуги», проект договору було повернуто позивачеві без підписання.

Також у відзиві на позові відповідачем наведено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи, згідно з яким загальна вартість таких витрат становить 5 000,00 грн.

У відповіді на відзив позивач зазначив про те, що:

- оскільки нежитлове приміщення загальною площею 65,4 кв.м. (прим. 125) за адресою: м. Київ, вул. Богдана Гаврилишина (Ванди Василевської), 12/16 перебувало у відповідача на балансі та на праві господарського відання, саме відповідач, як користувач та розпорядник нежитлового приміщення, несе зобов`язання по оплаті за спожиту теплову енергію за спірний період;

- відсутність письмового договору про постачання теплової енергії не звільняє осіб, які використовували теплову енергію без укладення договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту теплову енергію;

- позивач є постачальником теплової енергії до нежитлових приміщень житлового будинку за адресою м. Київ, вул. Богдана Гаврилишина, 12/16, яке приєднане до загальнобудинкової системи теплової мережі. На підставі виданих корінців нарядів підключається весь будинок за вказаною адресою в цілому. На окрему частину нежитлового приміщення, корінці нарядів не видаються;

- оскільки відповідач є балансоутримувачем нежитлових приміщень за адресою: м. Київ, вул. Богдана Гаврилишина (Ванди Василевської), 12/16, окремий облік теплоспоживання відповідача пропорційно його опалюваній площі здійснюється за особовим рахунком №340295-14.

У додаткових поясненнях відповідач зазначив, що:

- у 2016-2017 роках було проведено інвентаризацію приміщень, які передані відповідачу відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 №80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція», виготовлено технічні паспорти та згодом зареєстровано право власності на ці приміщення за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради, а саме - на два нежитлові приміщення: 115,5 кв.м., право власності зареєстровано 12.09.2018 (копія техпаспорту від 21.03.2018 та витяг в ДРРП № 138359087); 123,1 кв.м., право власності зареєстровано 06.03.2017 (копія техпаспорту від 26.10.2016 та витяг в ДРРП № 82140504);

- з 16.11.2015 та до сих пір нежитлове приміщення, площею 123,1 кв.м., перебуває в оренді у ГО «Реабілітаційний центр учасників та інвалідів АТО»;

- 16.06.2023 відповідач провів огляд у спірному будинку з метою виявлення нежитлового приміщення загальною площею 65,4 кв.м., а за результатами огляду встановлено наявність у вказаному будинку лише ідентифікованих вище нежитлових приміщень;

Також у додаткових поясненнях відповідач зазначив, що у серпні 2021 року, коли опалення у м. Києві було відсутнє, споживання, нараховане відповідачу позивачем, склало 7 631,86 грн., що в 7 разів більше від середнього споживання за 1 місяць. При цьому, у довідці про нарахування за теплову енергію за серпень 2021 відповідачу нараховано теплову енергію за жовтень, листопад, грудень 2018 року, січень, лютий, березень, квітень 2019 року. Таким чином, на переконання відповідача, позивач без належних та допустимих доказів надання послуг з постачання теплової енергії за вказані вище періоди приховано включає суми за ніби то поставлену теплову енергію у інші місяці, а ніж заявлені у позові, не надаючи при цьому жодних доказів такої поставки.

У поясненнях по справі позивач зауважив на тому, що нежитлові приміщення площею 115,5 кв.м. фактично складаються з групи приміщень площею 45,1 кв.м. які відповідачем передані в оренду Головному управлінню Національної поліції у м. Києві на підставі договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 849/1 від 06.12.2018 та нежитлового приміщення площею 65,4 кв.м., яке займає відповідач.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2023 у справі № 910/5616/22 у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами як надання послуг у заявленому позивачем обсязі, так і факт передачі відповідачу саме спірного приміщення площею 65,40 кв. м., з урахуванням того, що відповідним розпорядженням передано приміщення площею 203,00 кв. м. (в подальшому зареєстровано два приміщення [площею 115,50 кв. м. та 123,10 кв. м.], одне з яких [123,10 кв. м.] перебуває в оренді громадської організації).

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2023 у справі № 910/5616/22 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції.

До апеляційної скарги апелянтом додано копію постанови Верховного Суду від 14.07.2023 у справі № 910/21848/21, проте, як інформація щодо судових рішень є відкритою, їх тексти містять у вільному доступі в мережі Інтернет, вказана постанова не може вважатися додатковим доказом по справі.

Крім того, скаржником заявлене клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вищевказаного рішення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.09.2023, справу № 910/5616/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу ІV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/5616/22, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/5616/22.

09.10.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (глава 1. Апеляційне провадження Розділу IV ГПК України - прим. суду).

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684*100=268 400 грн.) крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 268 400,00 грн., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.10.2023 клопотання Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2023 у справі № 910/5616/22 залишено без розгляду, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2023 у справі № 910/5616/22, постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

09.11.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач, з посиланням на ті ж самі обставини, що й під час розгляду справи в суді першої інстанції, просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю. Також у відзиві на апеляційну скаргу відповідач навів посилання на судовупрактику у аналогічних спорах.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив розгляд апеляційної скарги здійснювати у судовому засіданні з викликом сторін, заявив клопотання про огляд доказів, а також зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на оплату правової допомоги адвоката становить 5 000,00 грн.., а докази понесення таких витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення апеляційним судом.

Колегія суддів не знайшла підстав для задоволення заявленого відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу клопотання про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з викликом сторін, з огляду на наступне.

Як на підставу для задоволення вказаного клопотання відповідач послався на складність справи та необхідність:

- повного з`ясування та перевірки заперечень апелянта відносно дійсних обставин справи та доказів, встановлених судом першої інстанції;

- встановлення правовідносин (купівлі-продажу чи житлово-комунальні послуги), з яких виник борг;

- поновного, всебічного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи, перевірки їх на наявність доказів.

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Водночас за змістом п. 2 ч. 10 ст. 270 ГПК з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Частина 1 ст. 73 ГПК України встановлює, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За містом положень ч. 2 ст. 73 ГПК України ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Отже, чинний ГПК України не визначає в якості доказу пояснення учасників судового процесу, що свідчить про те, що надання учасниками судового процесу будь-яких усних пояснень фактично не впливає на вирішення спору сторін по суті.

Колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що він не був позбавленим права викласти свою правову позицію по суті спірних правовідносин письмово, що фактично ним і було зроблено у відзиві на апеляційну скаргу та інших письмових поясненнях по суті спору.

Колегія суддів вважає, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, так як предметом розгляду у цій справі є позовні вимоги про стягнення заборгованості за теплову енергію, власні правові позиції сторін вони неодноразово виклали письмово, вказані позиції є чіткими та зрозумілими.

За таких обставин колегія суддів не вбачає правових підстав для розгляду апеляційної скарги в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та відмовляє у задоволення відповідного клопотання відповідача.

Також колегія суддів не знайшла підстав для задоволення клопотання відповідача про огляд доказів, а саме огляд будинку за адресою: м. Київ, вул. Богдана Гаврилишина, 12/16 та нежитлового приміщення площею 65,40 кв.м., якщо воно знаходиться у вказаному будинку з підстав, які будуть наведені нижче.

Станом на 12.12.2023 інших відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.

Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його продовження Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 01.05.2023 № № 254/2023, від 26.07.2023 № № 451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», справа розглядається у розумний строк.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, з наступних підстав.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить стягнути з відповідача 27 825,11 грн. основного боргу за поставлену позивачем відповідачу у період жовтня 2018 року по грудень 2021 року теплову енергію теплову енергію, інфляційних втрат в сумі 3327,75 грн. та 3 % річних в сумі 1 336,08 грн., які нараховані за період з 01.08.2019 по 31.12.2021.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати вартості поставленої у спірні періоди теплової енергії у нежитлове приміщення загальною площею 65,4 кв.м. (прим. 125) за адресою: м. Київ, вул. Богдана Гаврилишина (Ванди Василевської), 12/16 (особовий рахунок НОМЕР_1 ), балансоутримувачем якого є відповідач. На підтвердження факту надання послуг на заявлену до стягнення суму позивачем надані корінці нарядів на включення та відключення будинку на опалювальний сезон, відомості споживання теплової енергії, довідки про нарахування за теплову енергію, облікові картки, акти приймання-передавання товарної продукції.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив, з чим колегія суддів погодитись не може, з огляду на таке.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації №1693 від 27.12.2017 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», позивача визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування Публічного акціонерного товариства «Київенерго».

Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №591 від 10.04.2018 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам та з 1 травня 2018 року здійснює постачання теплової енергії.

Згідно з пунктом 2.2.1 Статуту позивача предметом діяльності підприємства є надання комунальних послуг з постачання теплової енергії, постачання гарячої води, постачання та розподілу електричної енергії.

Позивач направив на адресу відповідача проект договору на постачання теплової енергії №340295-14 від 09.07.2019.

Додатком №8 вказаного проекту договору встановлено, що об`єктом теплопостачання є нежитлове приміщення, площею 65,4 кв.м., розташоване за адресою: місто Київ, вулиця Ванди Василевської (на даний час - Богдана Гаврилишина) , будинок 12/16 (прим. 125).

Отже, за твердженням позивача, відповідач не вносив плату за отриману за період з жовтня 2018 року по грудень 2021 року теплову енергію, обов`язок з оплати якої виник у відповідача як у балансоутримувача вказаного приміщення.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Статтею 4 ЦК України встановлено, що:

- основу цивільного законодавства України становить Конституція України.

- основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

- актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу

- цивільні відносини можуть регулюватись актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

За змістом положень ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 № 1875-IV (далі Закон 1) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Частиною 1 ст. 13 Закону 1 встановлено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 19 Закону 1 відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Частинами 2 та 3 ст. 19 Закону 1 встановлено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем.

За змістом положень ст. 1 Закону 1:

- власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку;

- виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

- виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги;

- споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація) (ч. 4 ст. 19 Закону 1).

За змістом положень ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (далі Закон 2) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Виконавцями послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація (ст.. 6 Закону 2).

Згідно з положеннями ст. 1 Закону 2:

- управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб;

- індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги;

- колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги;

- колективний договір про надання комунальних послуг (далі - колективний договір) - договір про надання комунальних послуг, який укладається з виконавцем комунальних послуг за рішенням співвласників (на умовах, визначених у рішенні співвласників (об`єднання співвласників багатоквартирного будинку) та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками.

Отже, Закон 2 ліквідував інститут «балансового утримання» багатоквартирного будинку та визначив учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг: 1) споживачів; 2) управителя; 3) виконавців комунальних послуг.

Колегія суддів зазначає про те, що у спірних правовідносинах, тобто у правовідносинах з постачання теплової енергії до нежитлового приміщення загальною площею 65,4 кв.м., розташоване за адресою: місто Київ, вулиця Богдана Гаврилишина, будинок 12/16 (прим. 125) Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» є виконавцем комунальних послуг з постачання теплової енергії, а споживачем є особа, яка отримувала вказану послугу, тобто особа, якій належить право володіння, користування та розпорядження таким приміщенням.

Верховний Суд у постанові від 03.10.2022 у справі №910/5841/21 дійшов висновку, що на особу, у господарському віданні якої перебуває майно, покладені права та обов`язки власника такого майна, але обмежена можливість його розпоряджання. Суть спору у справі №910/5841/21 полягала в тому, чи повинна особа, якій передані у господарське відання квартири, сплачувати внески на утримання будинку.

При цьому у спірних правовідносинах відповідач є не суб`єктом, який забезпечує утримання та експлуатацію будинку, користування спільним майном у такому будинку, а є суб`єктом, якому ймовірно на праві господарського відання були передані відокремлені нежитлові приміщення за адресою: місто Київ, вулиця Салютна, будинок 10, а отже особою, яка має всі повноваження власника об`єкту нерухомого майна та несе обов`язок його належного утримання.

Тобто для вирішення спору сторін по суті слід встановити чи було передано відповідачу у господарське відання спірне нежитлове приміщення загальною площею 65,4 кв.м., розташоване за адресою: місто Київ, вулиця Богдана Гаврилишина, будинок 12/16 (прим. 125), тобто чи є він індивідуальним споживачем в розумінні Закону 2.

Щодо вказаного колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 №80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція», з урахуванням розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 30.12.2016 №801 «Про внесення змін до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації №80 від 09.02.2011 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція», КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» здійснює господарське відання житлового, нежитлового фонду Шевченківського району в місті Києві та обслуговування закріплених за ним житлових будинків.

Як вбачається з додатку до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 30.12.2016 №801, за відповідачем під порядковим №172 закріплено на праві господарського відання жилий будинок за адресою: м. Київ, вул. Ванди Василевської, 12/16 під інвентарним номером №5808. Під цим же інвентарним номером вказано загальну площу приміщень, які передано відповідачу за зазначеною адресою, що становить 10 121,41 кв.м., зокрема і нежитлові приміщення загальною площею 203,00 кв.м.

Зі змісту наведеного розпорядження вбачається, що на баланс відповідачу переданий весь будинок за адресою: м. Київ, вул. Ванди Василевської, 12/16, включно з усіма нежитловими приміщеннями в ньому загальною площею 203,00 кв. м, з чого слідує, що спірне приміщення, площа якого менша, а саме - 65,4 кв.м., передано відповідачу.

З наданих відповідачем до матеріалів справи документів слідує наступне.

За замовленнями відповідача було проведено інвентаризацію приміщень, які передані відповідачу відповідно до розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 №80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція», виготовлено технічні паспорти та згодом зареєстровано право власності на ці приміщення за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради, а саме - на два нежитлові приміщення:

- 115,5 кв.м. (група приміщень № 125), право власності зареєстровано 12.09.2018 (копія техпаспорту від 21.03.2018 та витяг в ДРРП № 138359087);

- 123,1 кв.м. (група приміщень № 21-22), право власності зареєстровано 06.03.2017 (копія техпаспорту від 26.10.2016 та витяг в ДРРП № 82140504).

При цьому з 16.11.2015 та до сих пір нежитлове приміщення площею 123,1 кв.м., перебуває в оренді у ГО «Реабілітаційний центр учасників та інвалідів АТО»;

Водночас частину з нежитлового приміщення загальною площею 115,5 кв.м. (група приміщень № 125), а саме - групу приміщень площею 45,1 кв.м. відповідачем передані в оренду Головному управлінню Національної поліції у м. Києві на підставі договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 849/1 від 06.12.2018.

Водночас матеріали справи не містять доказів передачі в оренду іншим особам решти нежитлового приміщення загальною площею 115,5 кв.м. (група приміщень № 125), а саме - приміщень площею 65,4 кв.м. (115,5-45,1), стягнення плати за постачання теплової енергії у якій і є предметом цього позову.

Колегія суддів зауважує на тому, що відповідачем не було надано жодного доказу, який би підтверджував, що ним або іншою особою оплачувались послуги теплопостачання у нежитлові приміщення площею 65,4 кв.м., щодо передачі йому яких він фактично не заперечує.

Слід зазначити і про те, що відомостей про стягнення вказаної заборгованості в судовому порядку у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні.

Відповідачем надано у матеріали справи копію Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 138359087, згідно з яким власником нежитлових приміщень з № 1 по № 11 (група приміщень № 125), літ. «А», загальною площею 115,5 кв.м. по вул. Богдана Гаврилишина, 12/16 в м. Києві з 12.09.2018 є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради.

Колегія суддів вважає, що вказаний витяг не спростовує викладених вище обставин, так як не містить відомостей про те, що вказані приміщення передані на праві господарського відання будь-якій іншій особі.

З огляду на вказані обставини, а саме те, що наявними у матеріалах справи доказами фактично підтверджується те, що нежитлові приміщення площею, 65,40 кв.м. є частиною нежитлових приміщень загальною площею 115,5 кв.м. (група приміщень № 125) проти існування яких відповідач не заперечує, підстави для задоволення клопотання відповідача про огляд доказів, а саме огляд будинку за адресою: м. Київ, вул. Богдана Гаврилишина, 12/16 та якщо воно знаходиться у вказаному будинку відсутні.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази з урахуванням приписів ст.ст. 76-79 ГПК України, колегія суддів зазначає про те, що, оскільки позивач просить стягнути вартість поставленої теплової енергії у менше за площею приміщення, ніж передано відповідачу, а відповідачем не було надано доказів того, що він оплачував послуги теплопостачання у нежитлові приміщення площею 65,4 кв.м., які є частиною нежитлових приміщень загальною площею 115,5 кв.м. по вул. Богдана Гаврилишина, 12/16 в м. Києві, обов`язок з оплати яких він має, позивачем надано більш переконливі та вагомі докази на підтвердження того, що нежитлове приміщення площею 65,4 кв.м. входить в передані відповідачу площі нежитлових приміщень за спірною адресою.

Щодо посилань відповідача на те, що надання комунальних послуг з постачання теплової енергії здійснюється виключно на договірних умовах, колегія суддів зазначає про таке.

За змістом ч. 2 ст. 7 Закону 2 індивідуальний споживач, серед іншого, зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Частина 5 ст. 13 Закону 2 встановлює, що відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Обов`язок оплачувати щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію встановлений і ст. 19 Закону України «Про теплопостачання».

Споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказана позиція є усталеною та викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі №922/4239/16, Верховного Суду від 09.06.2021 у справі №303/7554/16-ц, від 21.08.2019 у справі №922/4239/16, 25.09.2019 у справі №522/401/15-ц та 10.12.2018 у справі №638/11034/15-ц, від 26.04.2018 у справі №904/6293/17.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 29.11.2019 у справі №910/12034/18 зазначено, що факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, проте необхідним є доведення факту надання та споживання таких послуг.

Відповідач зазначає про те, що наданими позивачем доказами не підтверджується обсяги поставленої теплової енергії, стягнення вартості якої є предметом цього позову.

Щодо вказаного слід зазначити наступне.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що будинок за адресою: м. Київ, вул. Богдана Гаврилишина, 12/16 оснащений інженерною мережею з централізованого опалення, нежитлові приміщення у житловому будинку мають спільну інженерну мережу з централізованого опалення, а відтак у позивача відсутня технічна можливість не здійснювати постачання теплової енергії виключно у спірне приміщення.

Теплова енергія постачається безперервно (п.29 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1198 від 03.10.2007 (далі - Правила №1198)).

Постачання теплової енергії на індивідуальні теплові пункти споживачів для потреб опалення та приготування гарячої води здійснюється безперервно, з урахуванням перерв, визначених ст.16 цього Закону (ч. 4 ст. 21 Закону 2). Аналогічні положення містяться у п.3 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ №630 від 21.07.2005 (далі - Правила №630).

Згідно з п.36 Правил № 1198 теплопостачальна організація зобов`язується забезпечувати протягом обумовленого в договорі часу безперервне постачання теплової енергії (за винятком нормативно встановлених перерв), підтримувати параметри теплоносія, що подається з колекторів джерела теплової енергії, на вході в теплову мережу споживача теплової енергії відповідно до температурного графіка теплової мережі, не допускаючи відхилення параметрів, визначених договором.

Споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється (пункти 24, 25 Правил № 630).

Матеріли справи не містять доказів відключення у спірний період від теплопостачання як будинку за адресою: м. Київ, вул. Богдана Гаврилишина, 12/16, так і спірних нежитлових приміщень.

З матеріалів справи слідує, що:

- обсяг спожитої відповідачем теплової енергії в ГКал., а також щомісячне нарахування по особовому рахунку підтверджені обліковими картками споживача за його обліковим записом 340295-14;

- постачання теплової енергії підтверджено, зокрема, актом прийняття теплового вузла обліку, актом про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи та актами перевірки стану вузла обліку, які підтверджують, що житловий будинок за адресою м. Київ, вул. Богдана Гаврилишина, 12/16 обладнаний комерційним приладом обліку, який опломбований та готовий до роботи;

- надання послуг також підтверджено корінцями нарядів на включення та відключення об`єкту тепло споживання, відомостями обліку спожитої теплової енергії, що підтверджує обсяги споживання теплової енергії, обліковими картками (помісячно), що підтверджують порядок нарахування, враховуючи обсяг спожитої теплової енергії відповідачем (як частки опалювальної площі будівлі), кількість діб / годин роботи (споживання) та її вартість;

- нарахування плати за надані послуги теплопостачання здійснювалося на підставі відомостей споживання та діючих в період споживання тарифів. Фактично здійснювалося обслуговування всього житлового будинку в цілому, а щомісячне нарахування обсягу спожитої теплової енергії вираховувалося пропорційно опалювальній площі споживача (65,4 кв. м) за обліковим записом 340295-14.

Питання прийняття облікових карток (табуляграм) як доказів у справах про стягнення заборгованості за договорами постачання (купівлі-продажу) теплової енергії у гарячій воді, у контексті їх оцінки судами, неодноразово вирішувалося у судовій практиці (постанови Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/6652/17, від 12.07.2018 у справі №910/6654/17, від 12.10.2018 у справі №910/30728/15 та від 03.09.2020 у справі №910/17662/19).

Колегія суддів зауважує на тому, що правовідносини між позивачем та відповідачем з приводу постачання теплової енергії у нежитлові приміщення, які перебувають у господарському віданні останнього, були предметом розгляду у справі № 910/21848/21. Так, Верховним Судом у постанові від 14.07.2023 викладені правові висновки, які враховані колегією суддів при розгляді цієї справи № 910/5616/22.

Отже, надані позивачем докази у сукупності підтверджують як факт постачання теплової енергії до будинку, що знаходиться за спірною адресою, так і обов`язок відповідача оплатити теплову енергію.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

Згідно ч. 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Статтею 4 ЦК України встановлено, що:

- основу цивільного законодавства України становить Конституція України.

- основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.

- актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу

- цивільні відносини можуть регулюватись актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність.

За змістом ч. 2 ст. 7 Закону 2 індивідуальний споживач, серед іншого, зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджено, що у спірний період (з жовтня 2018 року по грудень 2021 року) відповідач у розумінні Закону 2 був індивідуальним споживачем послуг з теплопостачання, які надавались у спірному приміщенні, а наданими позивачем доказами підтверджено факт надання протягом вказаного період послуг з постачання теплової енергії, та їх обсяги, відповідач повинен оплатити надані позивачем послуги.

Доказів оплати відповідачем вказаних послуг матеріали справи не містять, а відповідачем фактично не заперечується те, що такі послуги ним оплачені не були.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як передбачено ч. 1 ст. 9 Закону 2 споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до п. 18 Постанови № 630 розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

За таких обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 27 825,11 грн. підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вказаних позовних вимог підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт несвоєчасного виконання відповідачем свого обов`язку щодо оплати поставленої у спірні періоди теплової енергії, позивач відповідно до положень ст. 625 ЦК України має право нарахувати на прострочені суми грошових зобов`язань інфляційні втрати та 3 % річних та звернутися за їх стягненням до суду.

За таких обставин позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 3327,75 грн. та 3 % річних в сумі 1 336,08 грн. підлягають задоволенню за розрахунками позивача, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вказаних позовних вимог підлягає скасуванню.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

За змістом ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч. 2 ст. 277 ГПК України).

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мала місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, тому рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2023 у справі № 910/5616/22 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким позов задовольняється повністю, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають основний борг в сумі 27 825,11 грн., інфляційні втрати в сумі 3 327,75грн. та 3 % річних в сумі 1 336,08 грн..

Враховуючи вимоги та доводи, які викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задовольняється повністю.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати позивача по сплаті судового збору за звернення з позовом та з апеляційною скаргою покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2023 у справі № 910/5616/22 задовольнити повністю.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2023 у справі № 910/5616/22 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

3. Стягнути з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (04050, м. Київ, вул. Білоруська, буд. 1, ідентифікаційний код 34966254) на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (01001, м. Київ, пл. Івана Франка, буд. 5, ідентифікаційний код 40538421) основний борг в сумі 27 825 (двадцять сім тисяч вісімсот двадцять п`ять) грн. 11 коп., інфляційні втрати в сумі 3 327 (три тисячі триста два сім) грн. 75 коп., 3 % річних в сумі 1 336 (одна тисяча триста тридцять шість) грн. 08 коп., витрати по сплаті судового збору за подачу позову в сумі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн. та витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 3 721 (три тисячі сімсот двадцять одна) грн. 50 коп.

4. Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/5616/22.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала