ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2023 р. Справа№ 911/893/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 16.11.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Агро-Темп» на рішення Господарського суду Київської області від 03.07.2023 (повний текст рішення складено 14.07.2023)

у справі № 911/893/23 (суддя Лутак Т.В.)

за позовом Фермерського господарства «Агроцентр-2019»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Агро-Темп»

про стягнення 1623043, 00 грн

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором №94-Т/22 від 18.11.2022 у розмірі 1593043,50 грн, з яких: 1456000,00 грн основного боргу, 119671,23 грн пені, 7180,27 грн 3 % річних та 10192,00 грн інфляційних втрат. Крім того, позивач у позовній заяві просить суд покласти на відповідача судові витрати, а саме: 24345,65 грн - судового збору та 30000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань щодо поставки товару.

Рішенням Господарського суду Київської області від 03.07.2023 позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Агро-Темп» на користь Фермерського господарства «Агроцентр-2019» 1456000,00 грн основного боргу, 3350,79 грн 3 % річних, 21890,26 грн судового збору та 41223,47 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В частині позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Агро-Темп» на користь Фермерського господарства «Агроцентр-2019» 119671,23 грн пені, 3829,48 грн 3 % річних та 10192,00 грн інфляційних втрат відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Агро-Темп» 03.08.2023 через систему «Електронний суд» та 03.08.2023 (згідно поштового трекера на конверті) звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Київської області від 03.07.2023 у справі № 911/893/23 повністю та залишити позовну заяву без розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, рішення суду про задоволення позову прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.

Скаржник вважає, що суд дійшов хибного висновку, що відповідач не може здійснити поставку, визначеного спірним договором товару та станом на 27.01.2023 сторонам вже було достеменно відомо про неможливість здійснення поставки.

Крім того, відповідач вважає, що оскільки позивачем допущено порушення своїх договірних зобов`язань, а спірний договір не передбачає повернення передоплати та одностороннє розірвання договору, то суд дійшов хибного висновку про правомірність вимог позивача про повернення коштів.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №911/893/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Шаптала Є.Ю., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.08.2023 витребувано у Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/893/23. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Агро-Темп» на рішення Господарського суду Київської області від 03.07.2023 у справі № 911/893/23.

До Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №911/893/23.

У зв`язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці з 21.08.2023 по 01.09.2023, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 22.08.2023 у справі № 911/893/23 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.08.2023 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Агро-Темп» на рішення Господарського суду Київської області від 03.07.2023 у справі № 911/893/23 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А. Відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою, справу призначено до розгляду на 28.09.2023.

12.09.2023 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив позивача, в якому останній заперечив проти задоволення апеляційної скарги, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі, не відповідають фактичним обставинам, а рішення місцевого господарського суду від 03.07.2023 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Також 12.09.2023 позивач подав до Північного апеляційного господарського суду клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, в якому просив стягнути з відповідача 17000,00 грн.

В судовому засіданні 28.09.2023 відповідно до ст. 216 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 16.11.2023.

16.11.2023 позивач подав до Північного апеляційного господарського суду клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, в якому просив додатково стягнути з відповідача 5000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

У судове засідання 16.11.2023 до Північного апеляційного господарського суду з`явився представники позивача.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представник відповідача, про дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка представників учасників справи у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду скарги - відсутні.

Представник позивача заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі на підставі доводів зазначених у відзиві на скаргу та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 18.11.2022 між Фермерським господарством «Агроцентр-2019» (покупець - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Агро-Темп» (продавець - відповідач) укладено договір № 94-Т/22, за умовами якого відповідач зобов`язався передати у власність позивача сільськогосподарську техніку, а саме мобільна зерносушарка Mecmar D 24/175 Т2 (далі по тексту - товар), а позивач зобов`язався прийняти товар та сплатити за нього відповідну грошову суму згідно умов даного договору.

Відповідно до п. 2.1 договору вартість (ціна) товару за цим договором встановлюється в національній валюті, на день укладення договору складає за згодою 3 604 192,00 грн, в тому числі ПДВ 20 % - 600 698,67 грн, яка на день укладення договору відповідно до середнього обмінного курсу, еквівалентна 94 400,00 євро.

Згідно з п. 3.1 договору право власності на товар переходить від відповідача до позивача після повної оплати ціни (вартості) товару, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок відповідача. У разі несвоєчасної та/або неповної оплати ціни (вартості) товару після виконання зобов`язань розділу 4 та оплати штрафних санкцій.

Пунктом 3.1.1 договору передбачено, що документом, який є підставою для передачі товару у власність є видаткова накладна, яку виписує відповідач на ім`я позивача після повної оплати.

Відповідно до п. 3.1.2 договору одержання товару відбувається після виконання умов розділу 4 цього договору, у разі одержання представником - після подання належним чином оформленого доручення. Передача товару здійснюється комісією у складі уповноважених представників відповідача і позивача. У випадку часткової оплати товару на кожну передачу оформляється окрема податкова накладна на товар.

Згідно з п. 3.2 договору момент отримання товару, засвідчення його належної якості, відсутності видимих дефектів, пошкоджень, належну кількість та комплектність товару, а також виконання умов договору оформлюється актом прийому-передачі та/або видатковою накладною, що складається після виконання позивачем умов оплати, передбачених у цьому договорі та засвідчується підписами і завіряється печатками сторін.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що відповідач повідомляє позивача про день та час поставки товару (за допомогою електронної пошти, факсимільного зв`язку тощо). При умові виконання розділу 4 цього договору відповідач передає позивачу товар не пізніше 23 січня 2023 року.

Відповідно до п. 3.4 договору визначено умови поставки, а саме, що товар поставляється за рахунок відповідача за адресою: Полтавська обл., Полтавський р-н, с. Пустовари.

Розділом 4 цього договору визначено умови оплати , а саме:

- позивач зобов`язався сплатити 16 % від загальної суми товару за курсом Євро до національної валюти, розрахованим відповідно до умов, встановлених п. 2.2 даного договору, шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті на рахунок відповідача, в строк до 18 листопада 2022 року (п. 4.1 договору);

- позивач зобов`язався сплатити 24 % від загальної суми товару за курсом Євро до національної валюти, розрахованим відповідно до умов, встановлених п. 2.2 даного договору, шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті на рахунок відповідача, в строк до 02 грудня 2022 року (п. 4.2 договору);

- позивач зобов`язався сплатити 50 % від загальної суми товару за курсом Євро до національної валюти, розрахованим відповідно до умов, встановлених п. 2.2 даного договору, шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті на рахунок відповідача, в строк до 13 січня 2023 року (п. 4.3 договору);

- позивач зобов`язався сплатити 10 % від загальної суми товару за курсом Євро до національної валюти, розрахованим відповідно до умов, встановлених п. 2.2 даного договору, шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті на рахунок відповідача, в строк до 23 січня 2023 року (п. 4.4 договору).

Згідно з п. 4.5 договору сплатою за товар вважається день зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок відповідача.

Пунктом 4.7 договору передбачено, що продовження строків платежів може бути здійснено лише на підставі додаткової угоди до договору.

Відповідно до п. 8.1 договору відповідач зобов`язався: своєчасно поставити товар згідно умов цього договору; повідомити (за допомогою засобів зв`язку) позивача про дату отримання ним товару.

Згідно з п. 8.2 договору відповідач має право: на своєчасну оплату товару відповідно до умов цього договору; на відшкодування штрафних санкцій, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 8.3.1. договору позивач зобов`язався своєчасно прийняти товар та провести оплату згідно умов оплати цього договору. При перерахуванні коштів обов`язково вказувати в платіжному дорученні на оплату, назву товару, номер і дату рахунку до цього договору.

Згідно з п. 8.4.1 та 8.4.3. договору позивач має право: на одержання товару відповідно до умов цього договору; на відшкодування штрафних санкцій, передбачених цим договором.

Пунктом 11.1 договору передбачено, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та відповідним чинним законодавством України. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до п. 12.1 договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання повноважними представниками сторін, його скріплення печатками сторін і діє до 18.11.2023, а в частині виконання сторонами зобов`язань, що виникли в період дії цього договору й випливають із нього до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Додатки, які додаються до цього договору є його невід`ємною частиною і мають силу основного договору.

У додатку № 1 до договору № 94-Т/22 від 18.11.2022 «Специфікація» сторони погодили назву товару мобільна зерносушарка Mecmar D 24/175 Т2, його кількість і суму без ПДВ та з ПДВ.

Позивачем на виконання умов договору № 94-Т/22 від 18.11.2022 було перераховано відповідачу 1 456 000, 00 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжною інструкцією № 18 від 21.11.2022 на суму 80 000,00 грн, платіжним дорученням №92 від 21.11.2022 на суму 520 000,00 грн, платіжною інструкцією №20 від 05.12.2022 на суму 426 000,00 грн, платіжним дорученням №96 від 05.12.2022 на суму 430 000,00 грн та банківськими виписками за період з 01.11.2022 по 18.05.2023.

13.01.2023 позивач звернувся до відповідача з листом б/н б/д, у якому просив підтвердити фізичну та юридичну можливість повного виконання взятих на себе зобов`язань по договору № 94-Т/22 від 18.11.2022, а також вказати конкретні строки поставки товару; в разі неможливості проведення поставки товару за договором № 94-Т/22 від 18.11.2022 позивач просив відповідача надати свої пропозиції по врегулюванню цього питання.

Відповідач листом вих. № 2701-23/09 від 27.01.2023 повідомив позивача, що відповідно до останньої отриманої інформації від представника заводу-виробника Mecmar відповідачу як партнеру анульовано всі здійснені та частково передплачені замовлення на зерносушарки, скасовано дилерство та припинено контрактні відносини, без пояснень або обґрунтування причин, а тому поставка зерносушарки виробництва Mecmar, модель D 24/175 Т2 неможлива з незалежних та непередбачуваних відповідачем причин.

Натомість, відповідач зазначив, що готовий запропонувати позивачу мобільну зерносушарку іншого виробництва, яка має аналогічні характеристики, а у разі відхилення такої пропозиції повернути позивачу перераховані за договором № 94-Т/22 від 18.11.2022 кошти, у зв`язку з чим відповідачем запропоновано попередньо доступний графік повернення сплачених за договором № 94-Т/22 від 18.11.2022 коштів.

17.02.2023 позивач звернувся до відповідача з претензією б/н б/д, у якій зазначив, що приймає пропозицію відповідача щодо повернення сплачених за договором № 94-Т/22 від 18.11.2022 коштів, але на інших умовах та із врахуванням вимог чинного в Україні законодавства, а тому, керуючись статтями 526, 530, 612, 625 Цивільного кодексу України, позивач просив відповідача негайно в найкоротший термін, але не пізніше 7-ми днів від моменту пред`явлення вимоги, провести повернення передплачених по договору № 94-Т/22 від 18.11.2022 коштів в повному обсязі в загальній сумі 1 456 000, 00 грн.

У відповідь на вищевказану претензію позивача відповідач зазначив (лист вих. № 1703-23/09 від 17.03.2023) таке: невиконання відповідачем зобов`язань за договором № 94-Т/22 від 18.11.2022 сталося з непередбачуваних та незалежних від нього обставин, що потрапляють під ознаки форс-мажорних обставин; постачальник замовленого товару завод-виробник Mecmar так і не вирішив питання щодо повернення на адресу відповідача, отриманих переплат, що ускладнює ситуацію; відповідачем звернено увагу, що порушення договірних зобов`язань вперше вчинено з боку позивача, а саме в частині строків оплати, що здійснені позивачем; відповідач підтверджує факт отримання від позивача грошових коштів на загальну суму 1 456 000, 00 грн та факт неможливості виконання, передбачених договором № 94-Т/22 від 18.11.2022, зобов`язань з поставки через виникнення форс-мажорних для нього обставин; відповідач вживає заходів до виконання зазначених у претензії вимог, одночасно з цим, відповідач просить позивача розглянути питання заміни, передбаченого договором № 94-Т/22 від 18.11.2022, товару на будь-який інший, доступний до поставки.

Отже, нездійснення відповідачем поставки товару та неповернення передплачених позивачем коштів, стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексом України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 712 Цивільного кодексу України передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, припис ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України містить в собі альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у випадку не поставки товару у встановлений договором строк, а саме: покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

За змістом положень статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Аналогічні положення містяться у статтях 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до положень статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім того, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 73 Господарського процесуального кодексу України).

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування - це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Тобто обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Отже, як встановлено судами, 18.11.2022 між Фермерським господарством «Агроцентр-2019» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Агро-Темп» був укладений договір № 94-Т/22, за умовами якого відповідач зобов`язався передати у власність позивача сільськогосподарську техніку, а саме мобільна зерносушарка Mecmar D 24/175 Т2 у кількості 1 шт., вартістю 3 604 192,00 грн, а позивач зобов`язався прийняти товар та сплатити за нього відповідну грошову суму згідно умов даного договору.

Колегія суддів не погоджується з твердженнями відповідача що місцевий господарський суд помилково інтерпретував положення спірного договору в частині визначення товару та не взяв до уваги аргументи відповідача та посилання на чинне законодавство, оскільки договором № 94-Т/22 від 18.11.2022 чітко визначено товар, що підлягає поставці (мобільна зерносушарка Mecmar D 24/175 Т2), його вартість визначена у п. 2.1 договору, умови оплати визначає розділ 4 договору, строки та умови поставки (розділ 3 договору), а також відповідальність сторін (розділ 11 договору).

Тим більше, що в силу вимог ст. 6, 627 та ст. 629 Цивільного кодексу України сторони є вільними, зокрема, в укладенні договору та визначенні умов договору, які є обов`язковими для виконання сторонами.

Умовами розділу 4 договору, а саме пунктами 4.1 - 4.4 договору, визначено порядок здійснення позивачем оплати товару, відповідно до яких позивач зобов`язався сплатити 16 % від загальної суми товару шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті на рахунок відповідача, в строк до 18 листопада 2022 року; 24 % від загальної суми товару в строк до 02 грудня 2022 року; 50 % від загальної суми товару в строк до 13 січня 2023 року та 10 % від загальної суми товару в строк до 23 січня 2023 року.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем був виставлений рахунок на оплату № 162 від 18.11.2022 на суму 600 000,00 грн. для оплати 16 % від загальної суми товару згідно спірного договору. Разом з тим, як вірно звернув увагу місцевий господарський суд, інших рахунків сторонами до матеріалів справи не надано та про їх існування не повідомлено.

Позивачем, в свою чергу, сплачено: 21.11.2022 - 600 000,00 грн з призначенням платежу «за зерносушарку згідно рахунку № 162 від 18.11.2022», що становить близько 16,65 % від загальної суми товару з урахуванням ПДВ та 05.12.2022 - 856 000,00 грн з призначенням платежу «за зерносушарку згідно рахунку № 162 від 18.11.2022», що становить близько 23,75 % від загальної суми товару з урахуванням ПДВ.

Всього позивачем сплачено згідно договору № 94-Т/22 від 18.11.2022 кошти у розмірі 1 456 000,00 грн, тобто близько 40,4 % від загальної суми товару з урахуванням ПДВ, платіж у розмірі 600 000,00 грн. здійснено в межах визначеної рахунком № 162 від 18.11.2022 дати оплати.

Відповідач в своїй апеляційній скарзі стверджує, що позивачем порушено договірні зобов`язання в частині своєчасної оплати товару по п.4.1. та п.4.2. договору та взагалі не сплачено загальну суму товару на підставі п.4.3. та 4.4. договору.

Але, місцевий господарський суд вірно звернув увагу, що у разі порушення позивачем своїх договірних зобов`язань щодо оплати вартості товару, договором № 94-Т/22 від 18.11.2022 передбачено відповідальність позивача, зокрема пунктами 11.3, 11.4, 11.5, 11.8 вказаного договору. Відповідно відповідач не був позбавлений права застосувати відповідальність, визначену вказаними пунктами до позивача.

Відповідно до умов договору відповідач був зобов`язаний поставити позивачу товар 23.01.2023, але за умови виконання позивачем розділу 4 спірного договору, одержання позивачем товару та перехід права власності на товар відбувається також при умові виконання позивачем розділу 4 цього договору, тобто при умові сплати 100 % загальної суми товару в строк до 23.01.2023, а у разі необхідності і штрафних санкцій. Оскільки позивачем не виконано в повному обсязі розділ 4 договору № 94-Т/22 від 18.11.2022, то місцевий суд вірно зазначив, що строк поставки товару, встановлений п. 3.3 договору, не настав.

Проте, як підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, останній не може здійснити поставку, визначеного договором № 94-Т/22 від 18.11.2022, товару, оскільки завод-виробник такого товару анулював відповідачу всі здійсненні замовлення та припинив з ним контрактні відносини, про що також було повідомлено позивача листом вих. № 2701-23/09 від 27.01.2023.

Крім того, у вказаному листі відповідач запропонував позивачу поставити товар з аналогічними характеристиками, проте іншого виробництва, або у разі відмови зазначив про готовність повернути передоплату у розмірі 1 456 000,00 грн., але згідно з графіком повернення, наведеним відповідачем.

А тому колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом, що оскільки з 27.01.2023 сторонам вже було достеменно відомо про неможливість здійснення відповідачем поставки, визначеного договором № 94-Т/22 від 18.11.2022, товару позивачу, а тому твердження відповідача про те, що поставка визначеного товару не відбулася у зв`язку з порушенням позивачем договірних зобов`язань по оплаті товару спростовується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України покупцю належить право вимагати, крім іншого, повернення передоплати за непоставлений товар. При цьому, попередньою оплатою є часткова або повна оплата товару до його передання продавцем. Позивач скористався своїм правом та направив на адресу відповідача претензію з вимогою повернути попередню оплату в повному обсязі в загальній сумі 1 456 000,00 грн.

Оскільки поставка, визначеного договором товару, неможлива, що не заперечується сторонами, а позивач повідомив відповідача про необхідність повернути кошти, які були ним перераховані в якості передоплати не пізніше 7-ми днів від моменту пред`явлення вимоги, у відповідача наявний обов`язок перед позивачем щодо повернення передоплати у розмірі 1 456 000,00 грн.

Відповідачем сума передоплати не повернута, доказів протилежного суду не надано, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 1 456 000,00 грн основного боргу (передоплати) є доведеною та підлягає задоволенню.

Щодо тверджень відповідача, що договором не передбачено повернення передоплати за товар та одностороннє розірвання договору колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Право покупця відмовитися від договору купівлі-продажу врегульовано статтями 665, 666, 670, 672, 678, 684, 686 Цивільного кодексу України. Право покупця відмовитися від договору поставки врегульовано статтями 268, 270 Господарського кодексу України.

Наслідки порушення зобов`язання, в тому числі з поставки товару з порушенням строків, які встановлені договором, визначаються також і загальними нормами цивільного законодавства (статтями 611, 612 Цивільного кодексу України).

Так, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно з частинами 1, 3 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Колегією суддів враховано, що позивач сплатив суму попередньої оплати в розмірі 40,4% від загальної суми, натомість, відповідач повідомив позивача, що зобов`язання за договором щодо поставки товару не можуть були виконані, товар, визначений умовами договору не міг бути поставлений.

Зі змісту частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України вбачається, що способом захисту покупця, який здійснив попередню оплату, натомість товар у встановлений строк не отримав, може бути право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати, тобто містить в собі альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у випадку непоставки товару у встановлений договором строк.

Наведена норма наділяє покупця, як сторону правочину, саме правами, і яке з них сторона реалізує - є виключно її волевиявленням.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 28.02.2019 у справі № 912/2275/17, умовою застосування частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки є виключно правом покупця, а не продавця.

У справі, що розглядається, позивач обрав способом захисту свого порушеного права повернення суми попередньої оплати.

Крім стягнення суми попередньої оплати позивач просив стягнути з відповідача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми передоплати за кожний день прострочення, яка за розрахунком позивача за період з 24.01.2023 по 24.03.2023 становить 119671,23 грн.

В обґрунтування стягнення пені позивач посилається на п. 8.4.3 договору №94-Т/22 від 18.11.2022.

За змістом частини другої статті 217 ГК України вбачається, що одним із видів господарських санкцій у сфері господарювання є штрафні санкції, які згідно з частиною першою статті 230 ГК України визначаються у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Законодавець пов`язує можливість застосування штрафних санкцій за порушення строків виконання зобов`язань саме з умовами їх встановлення у договорі за відсутності законодавчого врегулювання розміру таких санкцій.

Водночас частиною шостою статті 231 ГК України передбачено можливість встановлення санкції за порушення грошових зобов`язань у відсотках до облікової ставки НБУ як одиниці вимірювання такої санкції. Однак саме зобов`язання зі сплати пені має визначатися згідно з укладеним сторонами договором, інакше буде порушуватися принцип свободи договору, оскільки сторони мають право і не встановлювати жодних санкцій за порушення строків розрахунку.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 8.4.3 договору № 94-Т/22 від 18.11.2022 передбачено, що позивач має право на відшкодування штрафних санкцій, передбачених цим договором.

Так, умовами п. 11.2 договору № 94-Т/22 від 18.11.2022 передбачено, що відповідач несе відповідальність за затримку з передачею товару позивачу, сплачуючи неустойку на користь останнього в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непереданого товару/частини товару, за кожен день такого прострочення.

Проте, п. 11.2 договору у даному випадку не може бути застосований, оскільки, як встановлено судами, у зв`язку з невиконанням позивачем в повному обсязі умов розділу 4 договору № 94-Т/22 від 18.11.2022, строк поставки товару, встановлений п. 3.3 договору, не настав.

Іншими умовами договору № 94-Т/22 від 18.11.2022 не встановлений розмір пені за порушення виконання відповідачем грошового зобов`язання.

Отже, оскільки сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання грошового зобов`язання відповідачем та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом.

Позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних та інфляційні втрати з простроченої суми основного боргу (передоплати).

Відповідно до розрахунку позивача 3 % річних з простроченої суми за період з 24.01.2023 по 24.03.2023 складають 7 180,27 грн, а інфляційні втрати з простроченої суми за період з 01.02.2023 по 28.02.2023, тобто за лютий 2023 року, складають 10 192,00 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом про можливість стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних за період з 25.02.2023 по 24.03.2023 в сумі 3350,79 грн за розрахунком суду.

Також місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про неможливість у даному випадку нарахування інфляційних втрат за лютий 2023 року та відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 10 192,00 грн інфляційних втрат, оскільки враховуючи заявлений позивачем період нарахування інфляційних втрат (лютий 2023 року), та те, що відповідач вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання з 25.02.2023, тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Під час розгляду справи в місцевому господарському суд позивач просив покласти на відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 45 000,00 грн.

Відповідно до ст. 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Позивачем долучено копію договору про надання правничої допомоги № 13/03 від 13.03.2023, укладеного між Фермерським господарством «Агроцентр-2019» та Адвокатським бюро «Василя Кочерги», додаток № 1 до договору про надання правової допомоги від 13.03.2023, акт приймання наданих послуг від 20.03.2023 за договором № 13/03 від 13.03.2023, платіжну інструкцію № 19 від 13.03.2023 на суму 30 000,00 грн, акт приймання наданих послуг від 22.05.2023 за договором №13/03 від 13.03.2023, платіжну інструкцію № 61 від 22.05.2023 на суму 5 000,00 грн, акт приймання наданих послуг від 12.06.2023 за договором № 13/03 від 13.03.2023, платіжну інструкцію № 73 від 12.06.2023 на суму 5 000,00 грн, рахунок на оплату № 4 від 29.06.2023, платіжну інструкцію № 79 від 29.06.2023 на суму 5 000,00 грн.

Також, у матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС № 9942/10 від 15.04.2021 на ім`я Кочерги Віри Миколаївни та ордер серії АІ № 1368238, виданий Адвокатським бюро «Василя Кочерги», про надання правової допомоги Фермерському господарству «Агроцентр-2019 адвокатом Кочергою Вірою Миколаївною, на підставі договору про надання правничої допомоги № 13/03 від 13.03.2023, у всіх судах.

Згідно з ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, як і заперечень проти вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, від відповідача до суду не надходило.

Відтак, місцевим господарським судом обґрунтовано покладено витрати на професійну правничу допомогу на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що аргументи апеляційної скарги не спростовують висновки господарського суду Київської області, а зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди відповідача з ухваленим у справі судовим рішенням.

Отже, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення ґрунтується на засадах верховенства права, є законним - ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права і обґрунтованим - ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Також, в Північному апеляційному господарському суді, позивач подав клопотання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу в загальній сумі 22000,00 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження наданих послуг професійної правничої допомоги до матеріалів справи долучено додаток №2 від 01.09.2023 до договору про надання правничої допомоги № 13/03 від 13.03.2023, укладеного між Фермерським господарством «Агроцентр-2019» та Адвокатським бюро «Василя Кочерги», відповідно до якого вартість послуг за представництво та захист інтересів позивача в суді апеляційної інстанції складає 17000,00 грн.

Також позивачем долучено рахунок на оплату № 5 від 01.09.2023, рахунок на оплату №7 від 13.11.2023, акт надання послуг №5 від 01.09.2023, акт приймання наданих послуг від 06.09.2023 за договором № 13/03 від 13.03.2023, акт приймання наданих послуг від 28.09.2023 за договором №13/03 від 13.03.2023, акт приймання наданих послуг від 16.11.2023 за договором №13/03 від 13.03.2023, платіжну інструкцію № 105 від 01.09.2023 на суму 17 000,00 грн, платіжну інструкцію №171 від 13.11.2023 на суму 5 000,00 грн.

Відповідач своїм правом не скористався, клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, не подав.

Отже, надання адвокатом Адвокатського бюро «Василя Кочерги» відповідних послуг підтверджується матеріалами справи, а тому колегія суддів, керуючись ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладає їх на скаржника.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Агро-Темп» на рішення Господарського суду Київської області від 03.07.2023 у справі № 911/893/23 слід відмовити, а оскаржуване рішення - залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 126, 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Агро-Темп» на рішення Господарського суду Київської області від 03.07.2023 у справі № 911/893/23 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 03.07.2023 у справі № 911/893/23 - залишити без змін.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Агро-Темп» (08700, Київська область, місто Обухів, вул. Каштанова, буд. 9-Б, ідентифікаційний код 36348755) на користь Фермерського господарства «Агроцентр-2019» (38440, Полтавська область, Полтавський район, село Пустовари, вул. Матросова, буд. 22, ідентифікаційний код - 42737355) 22000 (двадцять дві тисячі) гривень 00 копійок витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи у суді апеляційної інстанції.

4. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Агро-Темп».

5. Матеріали справи №911/893/23 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови підписано 12.12.2023 після виходу суддів з відпустки.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала