ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2023 р. Справа№ 910/5124/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інтер-Поліс" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 (повний текст тішення підписано 26.09.2022)

у справі № 910/5124/22 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Вусо"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інтер-Поліс"

про стягнення 16 167, 95 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 у справі № 910/5124/22 позов задоволено; вирішено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Вусо» 16 167, 95 грн. страхового відшкодування та 2 481 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 по справі № 910/5124/22; ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Короткий зміст позовних вимог

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Вусо» (ПАТ «Страхова компанія «Вусо», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» (ПАТ «Страхова компанія «Інтер-поліс», відповідач) про стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 16 167, 95 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту та страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту № 3-00 від 11.04.2017, додаткової угоди № 1 від 23.10.2018, сертифікату № 147 від 14.04.2021 та додатку № 1 від 14.04.2021 внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (ДТП) виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля марки Iveco Daily 35C18HV реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому позивачем отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду, яким є відповідач у справі.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 у справі № 910/5124/22 позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував, що на час скоєння ДТП 11.10.2021 цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , як особи, яка на законних підставах експлуатувала автомобіль «Hyundai Sonata», державний номерний знак НОМЕР_2 , була застрахована відповідачем на підставі договору (полісу) серії ЕР № 205469081 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, - 130 000,00 грн, франшиза - 2 600,00 грн); сума страхового відшкодування, яка становить 16 167,95 грн, підтверджена належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документів на підтвердження погашення вказаної заборгованості.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Згідно доводів апеляційної скарги рішення суду є незаконним та необгрунтованим у зв`язку з тим, що судом було неправильно застосовано норми матеріального права та неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи.

В апеляційній скарзі відповідачем наведено висновки, викладені у постанові Верховного Суду України № 914/1319/16 від 14.06.2017, зазначено, що відповідач визначає розмір шкоди на підставі Закону № 1961-ІV.

Також, за твердженнями скаржника, оскільки при розрахунку розміру нанесеного збитку позивачем було враховано ПДВ на запасні матеріали та запасні частини, даний податок повинен бути віднятий та доплачений після надання документів, що підтверджують ремонт, оплату ремонту та що СТО є платником ПДВ; водночас позивачем до матеріалів справи взагалі не надано жодного доказу, що страхове відшкодування сплачено на рахунки страхувальника було перераховане на рахунок СТО, що є порушенням умов договору страхування, а отже матеріалами справи не підтверджено, що страхувальник дійсно перерахував кошти на рахунки, про що зверталась увага у відзиві на позовну заяву.

Крім того, скаржник звертає увагу суду, що позивачем було сплачено відповідно до рахунку заміну накладки пластикової (задня підніжка з проводкою на партронік), а водночас відповідно до наданого позивачем акту огляду аварійним комісаром було визначено тільки заміну бамперу заднього, що вказує на те, що проведені роботи взагалі не пов`язані з дорожньо-транспортною пригодою.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Страхова компанія «Інтер-Поліс» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 у справі № 910/5124/22, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

До справи під час апеляційного провадження позивачем подано відзив на апеляційну скаргу.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

11 жовтня 2021 року ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Hyundai Sonata», державний номерний знак НОМЕР_2 , поблизу будинку № 9 по вулиці Маршала Якубовського в місті Києві порушив вимоги пункту 13.1 Правил дорожнього руху України, а саме: не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Toyota Camry», державний номерний знак НОМЕР_3 , який внаслідок інерційної дії здійснив зіткнення з автомобілем «Iveco», державний номерний знак НОМЕР_1 , що спричинило механічні пошкодження вказаних транспортних засобів.

Зазначені обставини були встановлені постановою Голосіївського районного суду міста Києва від 1 грудня 2021 року у справі № 752/26169/21, якою водія автомобіля «Hyundai Sonata», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (копія даної постанови наявна в матеріалах справи).

Внаслідок вказаної ДТП було пошкоджено автомобіль «Iveco», державний номерний знак НОМЕР_1 (застрахований транспортний засіб). Власником застрахованого транспортного засобу є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Лізинг».

Пошкоджений транспортний засіб було застраховано позивачем на підставі генерального договору добровільного страхування наземного транспорту та страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту від 11 квітня 2017 року №3-00.

У зв`язку з наведеними обставинами 21 жовтня 2021 року було складено акт (протокол) огляду ТЗ - заяву на виплату, що має ознаки страхового випадку.

Загальна вартість запчастин і робіт, необхідних для проведення відновлювального ремонту застрахованого транспортного засобу, згідно рахунку від 05.11.2021 № К-250256/008239, виставленого Товариством з обмеженою відповідальністю «Амако Україна», склала 30 205,91 грн (разом з ПДВ, яке становить 5 034,32 грн).

ТОВ «Амако Україна» має статус платника ПДВ на загальних умовах, якому присвоєний код платника - 46.

На підставі вказаних документів позивачем складено страховий акт від 12 листопада 2021 року № 2197795-1, відповідно до якого сума страхового відшкодування (за вирахуванням франшизи за додатком № 1 до договору добровільного страхування від 11 квітня 2017 року в розмірі 11 437,96 грн) була визначена в розмірі 18 767,95 грн. та перерахована позивачем страхувальнику - ТОВ «ОТП Лізинг», що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення від 12 листопада 2021 року № 54301.

За висновками суду першої інстанції:

- до позивача у зв`язку зі здійсненою страховою виплатою за вищеописаною ДТП перейшло право вимоги на суму відшкодування в розмірі 18 767,95 грн.;

- на час скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , як особи, яка на законних підставах експлуатувала автомобіль «Hyundai Sonata», державний номерний знак НОМЕР_2 , була застрахована відповідачем на підставі договору (полісу) серії ЕР № 205469081 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну третіх осіб, - 130 000,00 грн, франшиза - 2 600,00 грн); Компанія є особою, на яку вказаним полісом покладено обов`язок з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації зазначеного автомобіля «Hyundai Sonata» на момент ДТП;

- позивач вказав, що він звернувся до відповідача із заявою від 15 грудня 2021 року № 6260/1 про виплату вищезазначеного страхового відшкодування, про що не заперечував відповідач у своєму відзиві; проте вказана заява не була задоволена Компанією.

Враховуючи вищезазначені обставини, умови полісу серії ЕР № 205469081, а також положення статей 12, 22, 29 Закону, статей 9, 27 Закону України «Про страхування» та статей 993, 1192 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у відповідача у зв`язку з настанням ДТП виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду в розмірі суми, право на вимогу якої перейшло до останнього.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

За змістом ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи те, що ціна позову у вказаній справі становить менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з урахуванням обставин вказаної господарської справи, виклик сторін (учасників справи) колегією суддів не здійснювався.

Згідно з частиною першою статті 270 ГПК України в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Предметом позову у даній справі є вимоги позивача (страховика, який виплатив потерпілому суму страхового відшкодування) здійснити виплату суми матеріального збитку згідно полісу №ЕР 205469081, внаслідок настання 11.10.2021 дорожньо-транспортної пригоди із автомобілем «Hyundai Sonata», державний номерний знак НОМЕР_2 .

В обґрунтування підстав заявлених вимог позивач посилався на несплату страхового відшкодування відповідачем.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Аналогічні положення містить стаття 993 ЦК України.

Стаття 27 Закону України «Про страхування» та стаття 993 ЦК України передбачає перехід права вимоги до страховика, де перехід фактично означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика. Перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» є суброгацією.

З урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі № 910/2603/17, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілого страхового відшкодування, є такими, що засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілого у деліктному зобов`язанні. Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому.

Так, у ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Отже, зазначені норми свідчать, що позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати. Згідно з ч. 2 ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

За змістом ч. 3 ст. 985 ЦК України особливості укладення договору страхування на користь третьої особи встановлюються законом.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

За змістом п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції закону, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) обмежено розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

За змістом ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Отже, виконання обов`язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність згідно із Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», покладено на страховика (винної особи) у межах, встановлених цим Законом та договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Вартість ремонту автомобіля з врахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. У таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є виконавець робіт по ремонту автомобіля платником ПДВ. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 910/9396/17 та від 06.07.2018 у справі № 924/675/17.

При цьому судом апеляційної інстанції враховується, що Закон розмежовує суму страхового відшкодування (яка визначається відповідно до умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності п. 36.1 ст. 36 Закону) та суму відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу), що визначається відповідно до оціненої шкоди або по факту проведеного ремонту (пункт 36.2 статті 36 Закону).

Якщо страхова сума є меншою за розмір заподіяної (оціненої) шкоди, то страхове відшкодування (страхова виплата) за таку шкоду особі в умовах відсутності документального підтвердження факту оплати проведеного відновлювального ремонту, здійснюється безпосередньо потерпілій з попереднім вирахуванням з суми оціненої шкоди, зокрема суми ПДВ, з подальшим обмеженням/зменшенням отриманої суми до зазначеної страхової суми.

Таким чином, якщо страховик здійснює безпосередньо на рахунок потерпілої у ДТП особи відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна, однак в умовах відсутності документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту, то сума відшкодування становить: суму оціненої шкоди, що зменшена на суму (тобто за вирахуванням з неї), зокрема, податку на додану вартість, визначеного відповідно до законодавства, з подальшим обмеженням отриманої суми (якщо вона перевищує страхову суму за договором цивільно-правової відповідальності) відповідно до умов договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності страховою (ліміт відповідальності).

Визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, у разі виникнення спору щодо визначення його розміру слід виходити з фактичної суми, встановленої документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля. При цьому, колегія суддів в силу ч. 4. ст. 236 ГПК України приймає до уваги правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 922/4013/17, від 13.03.2018 у справі № 910/9396/17, від 06.07.2018 у справі № 924/675/17, від 20.03.2018 у справі № 911/482/17, від 03.07.2019 у справі № 910/12722/18.

У справі, що розглядається, позивачем документально підтверджено розмір проведеного ремонту автомобіля, вартість якого визначена виконавцем робіт (СТО - ТОВ «Амако-Україна»); в матеріалах справи наявні рахунок № К-250256/008239 від 05.11.2021, де загальна сума ремонту складає 30 205, 91 грн. з урахуванням суми ПДВ (де сума ПДВ складає 5 034, 32 грн.; загальна сума без ПДВ - 25 171, 59 грн.).

Згідно страхового акту № 2197795-1 від 12.11.2021 позивачем за договором страхування наземного транспорту та страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту № 3-00 від 11.04.2017 визначено суму страхового відшкодування у розмірі 18 767, 95 грн. (з урахуванням умов договору по розміру франшизи), що є меншим за розмір завданих збитків визначений рахунком СТО без врахування ПДВ (становить 25 171, 59 грн.).

Вказані документи підтверджують помилковість доводів апелянта про включення до складу виплаченого позивачем своєму страхувальнику (потерпілому у ДТП 11.10.2021) страхового відшкодування сум ПДВ, оскільки в даному випадку має місце лише визначення вартості ремонтних робіт з урахуванням суми ПДВ, натомість розрахований позивачем розмір страхового відшкодування відповідає, та є меншим вартості ремонтних робіт без урахування ПДВ.

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі на п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та необхідність відняти податок, який буде доплачено після надання документів, що підтверджують ремонт, оплату ремонту та що СТО є платником ПДВ

взагалі не відносяться до обставин даної справи, спростовуються тим, що сума страхового відшкодування перерахована позивачем згідно платіжного доручення № 54301 від 12.11.2021 на рахунок свого страхувальника (потерпілого) в розмірі 18 767, 95 грн. є меншою за вартість ремонтних робіт без урахування ПДВ за рахунком СТО яка становить 25 171, 59 грн.

Безпідставними та нерелевантними обставинам справи є доводи апелянта про ненадання до матеріалів справи жодного доказу, що страхове відшкодування сплачено на рахунки страхувальника було перераховане на рахунок СТО, що є порушенням умов договору страхування, а отже матеріалами справи не підтверджено, що страхувальник дійсно перерахував кошти на рахунки.

Виплата суми страхового відшкодування позивачем на користь потерпілого, який є страхувальником за договором страхування наземного транспорту та страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту № 3-00 від 11.04.2017 здійснена позивачем відповідно до умов вказаного договору, де у п. 16.3.4 передбачено, що виплата страхового відшкодування здійснюється шляхом безготівкового перерахунку на реквізити страхувальника, зазначені у преамбулі договору. Факт проведення оплати підтверджено платіжним дорученням № 54301 від 12.11.2021.

Підлягають також відхиленню твердження апелянта про те, що позивачем було сплачено відповідно до рахунку заміну накладки пластикової (задня підніжка з проводкою на партронік), а відповідно до наданого позивачем акту огляду аварійним комісаром було визначено тільки заміну бамперу заднього, що вказує на те, що проведені роботи взагалі не пов`язані з дорожньо-транспортною пригодою.

В цій частині, апеляційним господарським судом враховуються заперечення позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, які підтверджені матеріалами справи, зокрема, доданим актом огляду, де у графі «назва деталі, опис пошкодження та тип ремонтної операції» вказано «Бампер зад. (в сборе)», який являє собою комплектацію з таких частин, як накладка пластикова та підніжка, яка комплектована (зібрана) заводом виробника проводкою та парктроніком.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у відповідача у зв`язку з настанням страхового випадку (ДТП) виник обов`язок відшкодувати позивачу шкоду в межах ліміту його відповідальності за страховим випадком (130 000, 00 грн) і в межах суми фактичних затрат, право на вимогу якої перейшло до позивача у зв`язку з виплатою суми страхового відшкодування потерпілому за договором добровільного страхування, виходячи з вартості відновлювального ремонту автомобіля та з вирахуванням, у даному випадку, франшизи.

Оскільки відповідачем не сплачено страхове відшкодування за полісом ЕР 205469081, рішення суду про задоволення позову про стягнення страхового відшкодування у розмірі 16 167, 95 грн. є правомірним, та не підлягає скасуванню за апеляційною скаргою відповідача.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного у справі судового рішення, оскільки їм вже було надано належну оцінку судом першої інстанції, який обгрунтовано їх відхилив і такі не спростовують зроблених судом висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача 16 167, 95 грн. страхового відшкодування відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про задоволення позову.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276 ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 у справі № 910/5124/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.09.2022 у справі № 910/5124/22 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інтер-Поліс».

4. Матеріали справи № 910/5124/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська