ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" листопада 2023 р. Справа №914/4115/21

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді: Плотніцького Б.Д.

Суддів: Галушко Н. А.

Кравчук Н.М.

за участю секретаря судового засідання Процевич Р.Б.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фермерського господарства Рисовський, б/н від 14.03.2023 (вх. № 01-05/789/23 від 16.03.2023)

на рішення Господарського суду Львівської області від 16.02.2023 (повний текст рішення виготовлено 23.02.2023, суддя Манюк П.Т.)

у справі №914/4115/21

за позовом: Фермерського господарства Рисовський, с. Зубра Львівського району Львівської області,

до відповідача 1: Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, м. Львів,

до відповідача 2: Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, с. Солонка Пустомитівського району Львівської області

про визнання державної реєстрації, наказу та рішення недійсними та незаконними.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача 1: не з`явився

від відповідача 2: Корилкевич Б.П.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Фермерське господарство Рисовський (надалі позивач) звернулося в Господарський суд Львівської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (надалі відповідач 1) та до Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області (надалі відповідач 2) про визнання державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером № :03:000:0057 пл. 2, 816 га (витяг з Державного реєстру речових прав № 236), що є частиною земельної ділянки Державний акт Б № 060378 пл. 4 га; наказу Головного управління Держгеокадастру Львівської області від 05.06.2018 № 13-3101/16-18-с-г про передачу цієї земельної ділянки Солонківській сільській раді у власність без реєстрації права постійного користування та рішення Солонківської сільської ради від 18.06.2020 № 4466 про надання дозволу на розробку технічної документації поділу земельної ділянки, що привело до порушення прав позивача недійсними та незаконними (з врахуванням уточнень позовних вимог).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що розпорядженням Представника Президента України у Пустомитівському районі від 12.03.1993 № 77, його визнано фермером з 4 га землі про що виданий Державний акт на право користування землею Б № 060378, винесено межі земельної ділянки в натурі та зареєстровано в книзі Державних актів на право постійного користування за № 550.

Бездіяльність відповідача 1 перенести відомості про земельну ділянку з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру стала підставою для звернення позивача до адміністративного суду. Ухвалами Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2017 у справах № 813/7654/14 та № 813/2119/17 закрито провадження у справах з підстав, що у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельної ділянки у власність (тобто ненормативного правового акту, який вичерпує свою дію після своєї реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися не в порядку адміністративної юрисдикції, а цивільної або господарської, так як виникає спір про цивільне право, а за правилами адміністративного судочинства адміністративний суд позбавлений правових можливостей визнавати належність права на земельну на ділянку. З вказаною позицією погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.04.2018.

Із отриманого витягу з Державного земельного кадастру позивачу стало відомо, що частину земельної ділянки, Державний акт Б № 060378 пл. 2.816 га, відповідач проінвентаризував, присвоївши кадастровий номер № :03:000:0057, та передав у комунальну власність Солонківській сільській раді, здійснивши її державну реєстрацію та не здійснивши реєстрації права постійного користування позивача, чим порушив ст. 29 п. 2, 3 Закону України Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень, ст. 117 ЗК України. Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 16.02.2023 в задоволенні позову Фермерського господарства Рисовський до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області та Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області про визнання державної реєстрації земельної ділянки, наказу Головного управління Держгеокадастру Львівської області про передачу цієї земельної ділянки Солонківській сільській раді у власність без реєстрації права постійного користування та рішення Солонківської сільської ради про надання дозволу на розробку технічної документації поділу земельної ділянки, що привело до порушення прав позивача, недійсними та незаконними відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач в межах даного позову просить скасувати, визнати недійсною державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0057, яка на час звернення позивача з позовом була вже скасована.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фермерське господарство Рисовський звернулося до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою. Апеляційна скарга надійшла до Західного апеляційного господарського суду 16.03.2023.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову в позовних вимогах.

При цьому, посилається на те, що розпорядженням Представника Президента України у Пустомитівському районі від 12.03.1993 № 77, його визнано фермером з 4 га землі про що виданий Державний акт на право користування землею Б № 060378, винесено межі земельної ділянки в натурі та зареєстровано в книзі Державних актів на право постійного користування за № 550.

Апелянт вказав, що частину земельної ділянки, Державний акт Б № 060378 пл. 2.816 га, відповідач проінвентаризував присвоївши кадастровий номер № :03:000:0057 та передав у комунальну власність Солонківській сільській раді, здійснивши її державну реєстрацію та не здійснивши реєстрації права постійного користування позивача, чим порушив ст. 29 п. 2, 3 Закону України Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень, ст. 117 ЗК України. Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом, проте суд першої інстанції безпідставно в ньому відмовив.

Відповідачі у своїх відзивах заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вказали, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків, прийняв законне та обгрунтоване рішення.

В судове засідання 29.11.2023 з`явився представник відповідача 2.

Представник відповідача 1 в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив.

Позивач в судове засідання 29.11.2023 не з`явився, проте заявив клопотання про відкладення справи у зв`язку з тим, що останній госпіталізований і не може брати участі в судовому засіданні. При цьому, останнім було долучено направлення на стаціонарне лікування загального напрямку.

Верховний Суд у постанові від 14.07.2022 у справі №260/4504/20 виклав правову позицію, відповідно до якої судова дискреція щодо оцінки обставин, які не дають можливості особі прийняти участь у судовому засіданні, на предмет їх поважності чи неповажності для цілей відкладення судового розгляду не має абсолютних меж. Суд має враховувати конкретну ситуацію та обґрунтування особи, яка просить суд відкласти судовий розгляд, відповідне обґрунтування не має бути абстрактним, а обставини, наведені у ньому, повинні бути підтверджені належною доказовою базою. Тобто реалізація відповідної дискреції суду щодо кваліфікації наведених учасником судового процесу у клопотанні про відкладення судового розгляду обставин має здійснюватися індивідуально з урахуванням принципу верховенства права. Це зумовлено тим, що сама концепція верховенства права передбачає суд як найдієвіший інструмент її застосування, адже тільки суд може вийти за межі формального права та визначити доцільне та належне регулювання в кожній конкретній ситуації. При цьому для цілей дотримання принципу верховенства права суд повинен обирати такий варіант вирішення клопотання про відкладення судового засідання, який є максимально доцільним та справедливим у відповідній ситуації, а обраний ним процесуальний наслідок розгляду відповідного клопотання, як результат реалізації наданих йому дискреційних повноважень, завжди вимагає мотивації зробленого вибору.

Провадження у даній справі, судом відкрито 17.04.2023. У межах розгляду даної справи судом було проведено 7 засідань, заслухано всі сторони, надано можливість висловитись сторонам та подати всі пояснення.

З огляду на викладене, враховуючи, що своє право на участь в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача реалізував неодноразово, а клопотання не містить посилань на конкретні докази, які має намір подати сторона і які мають значення для правильного вирішення спору, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок про відсутність підстав для задоволення клопотання про відкладення.

Під час розгляду справи відводів суддям та секретарю судового засідання в порядку ст. 35, 36, 37 ГПК України від учасників судового процесу не надходило.

Судове засідання фіксувалось за допомогою технічних засобів звукозапису, згідно зі ст. 222 ГПК України.

Причини відкладення розгляду справи та процесуальні питання пов`язані з розглядом справи викладено в ухвалах суду.

Обставини справи встановлені судами першої та апеляційної інстанції.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений частиною другою статті 16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Як встановлено судом, 11 травня 1992 року Пустомитівська районна рада прийняла рішення про вилучення із землекористування заготхудобовідгодівельного підприємства Львівське земельної ділянки з метою передання її у постійне користування окремим фермерам. Частину цієї земельної ділянки площею 4 га, яка розміщена в селі Зубра, було виділено ОСОБА_1

12 березня 1993 року розпорядженням Представника Президента України Про державну реєстрацію статутів підприємств, на підставі поданих від засновників заяв та документів, необхідних для державної реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності, керуючись Положенням про місцеву державну адміністрацію та Законом України про підприємництво, проведено державну реєстрацію статуту Фермерського господарства Рисовський /с. Зубра/, головою якого є ОСОБА_1 .

27 квітня 1993 року ОСОБА_1 було видано Державний акт на право користування землею Б № 060378, яким засвідчувалося його безстрокове право користуватися земельною ділянкою для ведення фермерського господарства.

Як встановлено судом, Державний акт позивача зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 550.

25 листопада 1998 року прокурор Пустомитівського району Львівської області вніс протест на рішення Пустомитівської районної ради від 11.05.1992 року про виділення позивачу земельної ділянки.

04 грудня 1998 року Пустомитівська районна рада рішенням № 31 скасувала рішення від 11.05.1992 на підставі цього протесту прокурора та звернулася до прокурора з вимогою ініціювати провадження зі скасування виданого заявникові Державного акту на право користування землею та його реєстрації як фермера.

Як зазначили представники відповідачів, відомості про земельну ділянку площею 4, 00 га, що розташована на території Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, до Державного реєстру земель (який на той час складався з книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку) не вносились у зв`язку з відсутністю правової підстави для цього, а саме скасування рішення Пустомитівської районної ради від 11 травня 1992 року про виділ земельної ділянки площею 4 га, яка належала селу Зубра, ОСОБА_1 , на підставі якого 27 квітня 1993 року ОСОБА_1 було видано Державний акт на право користування землею Б № 060378.

Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України).

Статтею 140 ЗК України встановлено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в установленому законом порядку.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Фермерське господарство "Рисовський" оскаржило рішення Пустомитівської районної ради від 04.12.1998 № 31 до арбітражного суду Львівської області.

Рішенням від 19 грудня 2002 року Господарський (колишній арбітражний) суд Львівської області у справі № 3/18-38/16 відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 . Суд зазначив, що 11 травня 1992 року Пустомитівська районна рада прийняла рішення про надання земельних ділянок, вилучених у сільськогосподарського підприємства Л. для виділення окремим фермерам, його (колишнім) працівникам згідно з чинними на той час статтею 7 Закону України Про селянське (фермерське) господарство та статтею 5 Земельного кодексу України. Оскільки заявник не був працівником підприємства Л., він не мав права отримувати ділянку з відповідних земель. Суд також зазначив, що існуюча на той час позасудова процедура скасування рішення районної ради відповідала вимогам законодавства, оскільки згідно із чинним в той час Законом України Про прокуратуру, прокурор мав право вносити протести на незаконні рішення різних органів і зобов`язувати їх переглядати свої рішення та усувати, за необхідності, їх недоліки. Щодо направленої прокурору вимоги районної ради ініціювати провадження зі скасування Державного акту на право користування землею та реєстрації заявника як фермера, то це були лише рекомендації і як такі не мали жодного значення для прав заявника.

15 травня 2003 року Львівський апеляційний господарський суд залишив рішення Господарського суду Львівської області від 19 грудня 2002 року у справі № 3/18-38/16 без змін.

ОСОБА_1 оскаржив вказані судові рішення в касаційному порядку, стверджуючи, що скасування рішення від 11 травня 1992 року не відповідало застосовним у цій справі нормам матеріального та процесуального законодавства. Зокрема, у результаті цього скасування заявник був de facto позбавлений земельної ділянки з підстав, не передбачених чинним законодавством, та з порушенням процедурних вимог, відповідно до яких рішення про таке позбавлення могло бути прийнято лише у результаті судового провадження.

14 січня 2004 року Вищий господарський суд залишив попередні судові рішення у справі № 3/18-38/16 без змін, зазначивши, що заявник ніколи не подавав належної заяви про виділення земельної ділянки та що, оскільки він ніколи не працював на підприємстві Л., підстав для включення його до списку осіб, які мали право отримати землю цього підприємства в першочерговому порядку, не було. Відсутні також підстави для висновку, що прокурор незаконно вніс протест на рішення 1992 року чи що районна рада незаконно його скасувала у відповідь на цей протест.

У квітні 2020 року до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Фермерського господарства Рисовський до Солонківської сільської ради та Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, в якій позивач просив суд: Визнати його право користування земельною ділянкою згідно з Державним актом Б № 060378.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 05.10.2020 у справі № 914/845/20 у задоволенні позову відмовлено повністю. Судове рішення мотивоване тим, що характер спірних правовідносин за позовом про визнання права на постійне користування землею, набутого відповідно до Державного акта на право користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства від 27.04.1993, має господарську природу. При цьому суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки 04.12.1998 Пустомитівська районна рада скасувала ухвалу Пустомитівської районної ради від 11.05.1992, на підставі якої позивач отримав Державний акт на право користування землею Б № 060378, такий акт є недійсним і зазначена обставина не потребує додаткового встановлення судом. Крім цього, місцевий господарський суд при розгляді справи № 914/845/20 наголосив, що спірна земельна ділянка, кадастровий номер :03:000:0057, площею 2,816 га, місце розташування: Львівська область, Пустомитівський район, Солонківська сільська рада (про яку зазначає позивач) перебуває у комунальній власності Солонківської сільської ради та не належить позивачу на праві власності чи користування, не є тотожною земельній ділянці площею 4 га, на яку позивачу був виданий Державний акт на право користування землею Б № 060378 для ведення фермерського господарства.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021, рішення Господарського суду Львівської області від 05.10.2020 у справі № 914/845/20 залишено без змін, апеляційну скаргу ФГ Рисовський без задоволення. Суд апеляційної інстанції у справі № 914/845/20 також встановив, що із площі 4,0 га земельної ділянки, на яку ОСОБА_1 було видано Державний акт на право користування землею Б № 060378 для ведення селянського (фермерського) господарства:

- земельна ділянка, кадастровий номер :03:000:0057, площею 2,816 га, місце розташування: Львівська область, Пустомитівський район, Солонківська сільська рада належить до комунальної власності Солонківської сільської ради;

- 1,15 га землі роздано мешканцям села Зубра під будівництво.

Апеляційний господарський суд установив, що на час звернення ФГ Рисовський з позовом у цій справі, спірна земельна ділянка (ДА Б № 060378 площею 4 га на території Зубрянської (Солонківської) сільської ради Пустомитівського району Львівської області) поділена на вісім земельних ділянок, сім з яких належать на праві власності фізичним особам. Апеляційний суд також звернув увагу, що в тексті рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року (Заява № 29979/04) у справі Рисовський проти України міститься наступне твердження: п.75. ...На підставі цих суперечливих документів неможливо дійти чіткого висновку, чи має заявник на сьогодні право згідно з національним законодавством на спірну земельну ділянку. Таким чином, Державний акт на сьогоднішній момент не є чинним, а тому не може бути правовстановлюючим документом на право користування ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 4 га.

Ухвалою колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.06.2022 у справі № 914/845/20, касаційне провадження за касаційною скаргою Фермерського господарства Рисовський на рішення Господарського суду Львівської області від 05.10.2020 і постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.07.2021 у справі № 914/845/20 закрите.

Частиною 2 ст. 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як наголосив Верховний Суд у постанові від 13.08.2019 року у справі № 910/11164/16 преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямоване не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Суд зазначає, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Згідно з положеннями статті 129 Конституції України однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Статтею 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що судовими рішеннями у справі № 3/18-38/16 встановлено необґрунтованість та безпідставність вимог позивача про визнання недійсним рішення Пустомитівської районної ради від 04.12.1998 за № 31 Про розгляд протесту прокурора району від 25.11.1998 року № 1897 На ухвалу Пустомитівської районної ради народних депутатів 1-го демократичного скликання від 11 травня 1992 року, яким скасовано ухвалу Пустомитівської районної ради народних депутатів від 11.05.1992 в частині надання ОСОБА_1 в користування 4 га земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Таким чином, ухвала Пустомитівської районної ради від 11 травня 1992 року про виділ земельної ділянки площею 4 га, яка належала селу Зубра, ОСОБА_1 , на підставі якої 27 квітня 1993 року ОСОБА_1 було видано Державний акт на право користування землею Б № 060378 є скасованою.

При цьому посилання апелянта на прийняте значно пізніше, ніж судові рішення у справі № 3/18-38/16, рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа № 1-9/2009) у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), в якому зазначено що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання, не можуть свідчити про незаконність як рішення Пустомитівської районної ради від 04.12.1998 за № 31 Про розгляд протесту прокурора району від 25.11.1998 року № 1897 На ухвалу Пустомитівської районної ради народних депутатів 1-го демократичного скликання від 11 травня 1992 року так і судових рішень у справі № 3/18-38/16.

Верховний Суд України у постанові від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-83цс13) зазначив, що оскільки державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видання державного акту безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і від дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116 і 118 Земельного кодексу України.

У постанові від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11 Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

З наведеного вбачається, що оскільки 04 грудня 1998 року Пустомитівська районна рада скасувала рішення Пустомитівської районної ради від 11 травня 1992 року, на підставі якого позивач отримав Державний акт на право користування землею Б № 060378, такий акт є недійсним і вказана обставина не потребує додаткового встановлення судом, що встановлено судовими рішеннями у справі № 914/845/20, якими відмовлено позивачу у визнанні права користування земельною ділянкою.

Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 року №60 «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад» Державній службі України з питань геодезії, картографії та кадастру доручено з лютого 2018 року, здійснити передачу земель сільськогосподарського призначення з державної власності у комунальну відповідних об`єднаних територіальних груп.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 05.06.2018 №133101/16-18-СГ здійснено передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність, а саме: передано Солонківській сільській раді (Солонківська громада) у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 128,5660 га, які розташовані на території Солонківської сільської ради (Зубрянська, Раковецька, Поршнянська сільські ради) Пустомитівського району згідно з актом приймання-передачі.

Як вбачається із акту приймання-передачі земельних ділянок сільськосподарського призначення із державної у комунальну власність від 06.06.2018, Головне управління Держгеокадастру у Львівській області передає із державної власності, а Солонківська сільська рада (Солонківська сільська об`єднана територіальна громада) приймає у комунальну власність Солонківської сільської ради (Солонківської сільської об`єднаної територіальної громади) земельні ділянки згідно з додатком.

Земельна ділянка з кадастровим номером :03:000:0057, передана в комунальну власність згідно додатку до наказу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 05.06.2018 № 13-3101/16-18-СГ. Згадана ділянка зазначена в додатку за порядковим номером 4. Слід зазначити, що в акті, у розділі «Відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку» зазначено «право постійного користування».

Частиною 1 ст. 83 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Відповідно до інформаційних повідомлень про зареєстровані речові права, які надійшли від органу державної реєстрації прав, у відповідності до ст. 30 Закону, 01.10.2018 за Солонківською сільською радою зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0057.

Варто наголосити, що підстави скасування державної реєстрації земельної ділянки чітко передбачені в ч.ч. 10-11 ст. 24 Закону України Про Державний земельний кадастр та п. 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051.

Частиною 10 ст. 24 Закону України Про Державний земельний кадастр встановлено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, лише у трьох випадках, а саме у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

В свою чергу, 28.07.2020 року здійснено поділ земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0057 на підставі Технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, після чого земельна ділянка набула статусу архівної.

Згідно п. 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, відомості про земельну ділянку у разі скасування її державної реєстрації: набувають статусу архівних за рішенням Державного кадастрового реєстратора; відображаються на кадастровій карті в архівному шарі даних геоінформаційної системи; зберігаються в Державному земельному кадастрі постійно разом з відомостями про відповідного Державного кадастрового реєстратора, дату та час набуття статусу архівних такими відомостями.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач в межах даного позову просить скасувати, визнати недійсною державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0057, яка на час звернення позивача з позовом була вже скасована.

Приписами ст. 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Однак, апелянтом, всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б спростували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

У відповідності до ст. 276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновок місцевого господарського суду, тому підстав для її задоволення не має, оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судові витрати.

У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 86, 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фермерського господарства Рисовський, б/н від 14.03.2023 (вх. № 01-05/789/23 від 16.03.2023) залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 16.02.2023 у справі №914/4115/21залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

5. Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. 287-289 ГПК України.

У зв`язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному (01.11.23-07.12.23), повний текст постанови виготовлено та підписано 11.12.2023.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя Плотніцький Б.Д.

Суддя Галушко Н. А.

Суддя Кравчук Н.М.