ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2023 р. Справа № 918/1156/23

Господарський суд Рівненської області у складі: суддя Романюк Р.В.,

за участю секретаря судового засідання Шандалюк А.А.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Київстар"

до Фізичної особи - підприємця Немеш Олени Федорівни

про визнання договору продовженим

За участю представників сторін:

від позивача: Шумський Н.М. (ордер серія ВС № 1242015 від 14.11.2023 року);

від відповідача: Грабовський В.А. (ордер серія ВК № 1072148 від 15.05.2023 року).

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Київстар" (далі - Позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця Немеш Олени Федорівни (далі - Відповідач) в якій просить визнати Договір з надання доступу до інфраструктури об`єкта № Р 19-22 від 01.08.2022 року продовженим (пролонгованим) на новий строк.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 01.08.2022 року між ФОН Немеш О.Ф. та ПрАТ "Київстар" укладено Договір з надання доступу до інфраструктури об`єкта № Р 19-22, предметом якого визначено, що замовник/позивач замовляє та оплачує, а власник/відповідач надає право доступу до елементів інфраструктури об`єкта «частина даху адміністративного приміщення», що розташований за адресою: Рівненська обл., м. Рівне, вул. 16 Липня, 10 для розміщення технічних засобів телекомунікації.

Позивач зазначає, що 26.10.2022 року, на адресу позивача надійшов лист за підписом відповідача, у якому стверджувалося, що працівники позивача в Рівненській області, перебуваючи у змові з ТОВ «Приват Євробуд», надали дозвіл на підключення вказаного товариства до мереж електропостачання, які забезпечують нормальну діяльність інфраструктури об`єкта «частина даху адміністративного приміщення», що розташований за адресою: Рівненська обл., м. Рівне, вул. 16 Липня, 10, що призвело до надмірних обсягів спожитої електроенергії, тим самим своїми діями позивачем порушено п. 3.6. Договору з надання доступу до інфраструктури об`єкта № Р 19-22. Відповідачка прийняла рішення розірвати договір, вказавши на порушення позивачем положень викладених у п. 3.6. Договору, як на підставу для розірвання договору в односторонньому порядку.

Позивач листом від 01.12.2022 року повідомив, що не погоджується щодо дострокового припинення дії Договору про надання доступу до інфраструктури об`єкта № Р 19-22 від 01.08.2022 року, оскільки відсутні обґрунтовані підстави для дострокового припинення дії договору, а зобов`язання сторін є чинними та виконуються у спосіб погоджений сторонами. Вказані спірні правовідносини в подальшому стали предметом судового розгляду у справі № 918/352/23. За результатами розгляду обумовленої справи встановлено, що з сосен ту укладення Договору з надання доступу до інфраструктури об`єкта № Р 19-22 від 01.08.2022 року та в подальшому, взяті сторонами зобов`язання виконувалися у повному обсязі, з чітким та неухильним додержанням погоджених між сторонами положень правочину.

Разом з тим, позивач вказує, що відповідач скерував на адресу позивача лист, зі змісту якого вбачається, що не відмовляючись від підтвердження факту розірвання вищевказаного договору з 30.11.2022 року, з метою усунення будь яких сумнівів у небажанні власника у подальшому передавати у користування належне майно, повідомляє про відмову в пролонгації договору на наступний рік та його припинення. При цьому, відповідач наполягає, що пролонгація неможлива також з підстав дострокового розірвання такого договору ще 30.11.2022 року. Повідомлення про дострокове припинення договору з 30.11.2022 року було безпідставне та необґрунтоване, а відтак договір залишався чинним та обов`язковим до виконання.

Не погодившись із позицією викладеною в листі, позивач скерував на адресу відповідача обґрунтування неможливості проведення демонтажу телекомунікаційного обладнання ПаРТ «Київстар» в умовах дії правового режиму воєнного стану та запропонував розглянути можливість продовження існуючих правовідносин до завершення/скасування правового режиму воєнного стану в Україні. Жодних заперечень чи відмови у пропозиції щодо продовження строку дії договору від відповідача на адресу позивача не надходило. Після 31.07.2023 року сторони продовжували й надалі виконувати взяті на себе зобов`язання за договором. Лише, 25.09.2023 року на адресу позивача надійшов лист відповідача з проханням розглянути вимогу про демонтаж технічних засобів телекомунікацій розташованих на частині даху адміністративного приміщення. Позивачем на адресу відповідача скеровано лист від 12.10.2023 року в якому, оскільки від відповідача не надходило заперечень щодо продовження строку дії договору та факт прийняття коштів за договором, то позивач правомірно вважав, що відповідачем надано згоду на його пролонгацію (продовження строку дії), а відтак, на думку позивача, станом на момент розгляду вимоги, відсутні правові підстави для проведення демонтажу телекомунікаційних засобів.

30.11.2023 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що керуючись положеннями п. п. 7.2. 7.3. Договору № Р 19-22 від 01.08.2022 року ФОП Немеш 25.05.2023 року надіслала до ПрАТ «Київстар» письмове повідомлення про припинення дії відповідного договору. Вказане повідомлення отримано відповідачем 29.05.2023 року, тобто більш як за два місяці до закінчення терміну дії договору. При цьому, відповідач у вказаному відзиві зазначає, що у спірних правовідносинах ФОП Немеш О.Ф. належним чином виконала свій обов`язок щодо доведення інформації про припинення дії договору до ПрАТ «Київстар», надіславши йому повідомлення про припинення дії такого договору.

За твердженням відповідача, договір № Р 19-22 від 01.08.2022 року є припиненим відповідно до положень п. 7.2., 7.3. Договору та ст.. 202, 907 ЦК України - у зв`язку із закінченням строку дії договору.

Крім того, відповідач вважає, що ініціювання судових спорів в період дії Договору з її боку та направлення листів про розірвання Договору та листа з вимогою про демонтаж обладнання, були очевидними доказами небажання ФОП Немеш О.Ф. продовжувати дію такого договору.

06.12.2023 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів відповідно до якого просить долучити до матеріалів справи примірники платіжних доручень, які свідчать про виконання позивачем взятих на себе зобов`язань щодо сплати послуг за доступ до об`єкта інфраструктури згідно Договору з надання доступу до інфраструктури об`єкта № Р 19-22 від 01.08.2022 року у повному обсязі та за період дії правовідносин.

Прийняті у справі судові рішення та інші процесуальні дії.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 16.11.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та розгляд справи призначити на "06" грудня 2023 р.

Представник позивача в судовому засіданні 06.12.2023 року підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні 06.12.2023 року заперечив проти позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

01.08.2022 року між Фізичною особою підприємцем Немеш Оленою Федорівною (Власник) та Приватним акціонерним товариством "Київстар" (Замовник), було укладено Договір з надання доступу до інфраструктури об`єкта № Р 19-22 (далі - Договір), відповідно до п.1.1. якого, замовник замовляє та оплачує, а власник надає право доступу до елементів інфраструктури об`єкта "Частина даху адміністративного приміщення", що розташований за адресою: Рівненська область, м. Рівне, вул. 16 Липня, 10 (далі - інфраструктура об`єкта), для розміщення технічних засобів телекомунікацій (далі - доступ).

Відповідно до п. 2.1. Договору, вартість доступу за цим договором (розмір щомісячної оплати) становить 10000 грн без ПДВ.

Згідно з п. 3.6. Договору, замовник зобов`язаний: не допускати підключення третіх осіб до мереж електропостачання, які забезпечують нормальну діяльність інфраструктури об`єкта, для розміщення технічних засобів телекомунікацій Замовника. У разі виявлення власником підключення третіх осіб до мереж електропостачання, які забезпечують діяльність інфраструктури об`єкта для розміщення технічних засобів телекомунікацій замовника, власник має право в односторонньому порядку припинити даний договір шляхом надсилання письмового повідомлення замовнику за п`ять днів до моменту припинення.

Пунктом 7.1. Договору передбачено, що даний договір набуває чинності з 01.08.2022 р. та діє до 31.07.2023 р., а в частині розрахунків до повного його виконання. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за 2 (два) місяці до закінчення терміну дії Договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії, або перегляд його умов.

Договір може бути розірваний в односторонньому порядку шляхом направлення обґрунтованого повідомлення про розірвання договору не пізніше, ніж за 30 календарних днів до дати розірвання Договору. Сторони дійшли згоди, що договір вважатиметься розірваним з дати, що вказана в листі про дострокове розірвання Договору (п. 7.2. Договору).

Згідно з п. 7.3. Договору, дія договору припиняється: за згодою сторін; у зв`язку із закінченням строку дії договору; у разі розірвання договору однією зі сторін внаслідок неналежного його виконання; у разі наявності відповідного судового рішення. Сторона, що ініціює розірвання договору, повідомляє іншу сторону про такі дії не пізніше ніж за 30 календарних днів до дати розірвання договору.

Позивач звернувся до відповідача з повідомленням від 21.10.2022 року про розірвання договору з надання доступу до інфраструктури об`єкта № Р 19-22 від 01.08.2022року в якому зазначив, що у зв`язку з недотриманням умов Договору та відповідно до п. п. 3.6., 7.2. та 7.3. ФОП Немеш О.Ф. повідомляє про дострокове розірвання з 30 листопада 2022 року Договору з надання доступу до інфраструктури об`єкта № Р 19-22, що укладений 01.08.2022 року між ФОП Немеш О.Ф. і ПрАТ "Київстар".

ПрАТ "Київстар" листом від 01.12.2022 року "стосовно розірвання договору" повідомив ФОП Немеш О.Ф., що обґрунтовані підстави для дострокового припинення дії Договору про надання доступу до інфраструктури об`єкта № Р 19-22 укладеного 01.08.2022 року - відсутні, а зобов`язання сторін є чинними.

ФОП Немеш О.Ф. 25.05.2023 року направлено ПрАТ "Київстар" повідомленням про припинення дії договору з надання доступу до інфраструктури об`єкта № Р 19-22 від 01.08.2022року в якому зазначила, що відповідно до п. 7.2. Договору зазначила про дострокове розірвання такого договору з 30.11.2022 року. Немеш О.Ф. не відмовляючись від підтвердження факту розірвання вищезазначеного договору з 30.11.2022 року, з метою усунення будь яких сумнівів з боку ПрАТ "Київстар" у небажанні власника у подальшому передавати у користування належне їй майно повідомляє про відмову в пролонгації Договору з надання доступу до інфраструктури об`єкта № Р 19-22 від 01.08.2022 року на наступний рік та його припинення. Така пролонгація на думку Немеш О.Ф. неможлива також з підстав дострокового розірвання такого договору ще 30.11.2022 року. Факт отримання 29.05.2023 року ПрАТ "Київстар" вказаного повідомлення підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 833.

ФОП Немеш О.Ф. 23.09.2023 року направлено ПрАТ "Київстар" вимогу від 23.09.2023 року про демонтаж обладнання базової станції стільникового мобільного зв`язку в якій зазначила, що 25.05.2023 року Немеш О.Ф. відповідно до п. 7.1. заявила про припинення дії договору за 2 місяці до закінчення терміну дії, відтак станом на сьогодні дію вищезазначеного договору припинено. У вказаній вимозі Немеш О.Ф. просила провести демонтаж технічних засобів телекомунікації розташованих на частині даху адміністративного приміщення за адресою: м. Рівне, вул. 16 липня 10 та припинити протиправне використання інфраструктури вказаного приміщення. Факт отримання 28.09.2023 року ПрАТ "Київстар" вказаної вимоги підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 836.

Тобто, зібрані у справі докази (судові рішення у справі № 569/15651/21, у справі № 918/352/23 за позовами ФОП Немеш О.Ф. та листи від 25.05.2023, від 23.09.2023 про відмову від пролонгації Договору та демонтаж технічних засобів) беззаперечно свідчать про небажання однієї із сторін правочину на продовження його дії.

Норми права, що підлягають до застосування, та мотиви їх застосування, оцінка аргументів, наведених сторонами.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. (частину третю статті 16 визнано такою, що відповідає Конституції України (є конституційною), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 р. N 2-р(II)/2021) (ст. 16 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ч. 1 та ч. 3 ст. 626 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 638, ч. 1 та ч. 2 ст. 639 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

За змістом ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України та ч. 1 ст. 173 ГК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частинами 1 та 7 статті 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ст. 181 ГК України).

Спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі укладеного між ними Договору з надання доступу до інфраструктури об`єкта № Р 19-22 від 01.08.2022 року.

Статтею 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Частиною 1 статті 283 ГК України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 6 ст. 283 ГК України).

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму (ст. 761 ЦК України).

Згідно з ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк. Законом можуть бути встановлені максимальні (граничні) строки договору найму окремих видів майна. Якщо до спливу встановленого законом максимального строку найму жодна із сторін не відмовилася від договору, укладеного на невизначений строк, він припиняється зі спливом максимального строку договору. Договір найму, строк якого перевищує встановлений законом максимальний строк, вважається укладеним на строк, що відповідає максимальному строку.

Якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (ст. 764 ЦК України)

Статтею 765 ЦК України визначено, наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно негайно або у строк, встановлений договором найму.

Право наймодавця відмовитися від договору найму та підстави для такої відмови визначені ст. 782 ЦК України, згідно положень якої, наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

За змістом ч. 2 та ч. 4 ст. 291 ГК України, договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Судом встановлено, що сторонами не було досягнуто згоди на продовження строку дії договору з надання доступу до інфраструктури об`єкта № Р 19-22 від 01.08.2022 року. Договір з надання доступу до інфраструктури об`єкта № Р 19-22 від 01.08.2022 року припинив свою дію 31.07.2023 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 73, ч. 1, ч. 3 та ч. 4 ст. 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 ГПК України).

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 та ст. 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями частин першої та третьої цієї статті, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010р. № 4241/03 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до ч. 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України" за заявою № 63566/00 суд нагадує, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

При цьому суд зазначає, що згідно вимог ч.1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява №65518/01; п.89), "Проніна проти України" (заява №63566/00; п.23) та "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04; п.58): де зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Суд також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Висновки суду за результатами вирішення спору.

За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст.ст. 75-79, 86 ГПК України, судом встановлено, що Договір з надання доступу до інфраструктури об`єкта № Р 19-22 від 01.08.2022р укладено між сторонами строком до 31.07.2023 року, а тому, враховуючи, що однією із сторін цього правочину, у порядку та строки визначені п. 7.1 Договору, заявлено про припинення його дії, вказаний договір припинив свою дію у зв`язку із спливом строку на який його було укладено.

При цьому суд виходить з того, що волевиявлення відповідача у справі про небажання продовжувати договірні відносини підтверджується зібраними у справі доказами, а саме судовими рішеннями у справі № 569/15651/21 та у справі № 918/352/23 за позовами ФОП Немеш О.Ф., а також листами від 25.05.2023 та від 23.09.2023 про відмову від пролонгації Договору та вимога про демонтаж технічних засобів, що є беззаперечним свідченням про небажання однієї із сторін правочину на продовження його дії.

Посилання позивача у справі на факт перерахування ним грошових коштів після закінчення строку дії Договору як на обставину, яка зумовлює визнання правочину пролонгованим, судом не приймається, оскільки вказана обставина може бути доказом продовження договірних відносин у сукупності з відповідними умовами Договору та нормами чинного законодавства, які регулюють порядок укладення, зміни та продовження дії такого виду правочину.

З огляду на зазначене, враховуючи, що під час судового розгляду справи судом не встановлено обставин, які б могли свідчити про пролонгацію Договору в порядку, обумовленому пунктом 7.1 цієї угоди, а дії однієї із сторін правочину беззаперечно вказують про її небажання на продовження договірних відносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в задоволенні позову судом відмовлено, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 684,00 грн покладаються на позивача - Приватне акціонерне товариство "Київстар".

Керуючись ст. ст. 129, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно - західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, встановлені статтями 256 - 257 Господарського процесуального кодексу України. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 07 грудня 2023 року.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Суддя Р.В. Романюк