ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" грудня 2023 р. Справа№ 910/6813/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Тищенко А.І.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «С-Транс Авто»

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2023

у справі № 910/6813/23 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «С-Транс Авто»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ін Форс Груп»

про стягнення 230 523,57 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача на користь позивача попередньої оплати в сумі 230 523,57 грн., перерахованої на виконання умов договору на технічне обслуговування, ремонт сільськогосподарської техніки і поставку запчастин № СО-01 від 04.05.2020.

У обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що ним на виконання умов спірного договору на підставі виставлених відповідачем рахунків на оплату № 82 від 17.01.2022 та № 468 від 11.02.2022 на загальну суму 760 523,57 грн. перераховано грошові кошти в сумі 230 523,57 грн., проте, з огляду на часткову оплату вказаних рахунків, відповідач відмовився від поставки товару, а відтак позивач має право на повернення суми передоплати.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що ним на виконання умов спірного договору у період з 17.01.2022 по 11.02.2022 поставлено позивачу товар на загальну суму 760 523,57 грн., а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідач зазначив про те, що:

- він неодноразово звертався до позивача з приводу оформлення поставки (передачі) запчастин, проте позивач не повернув відповідачу оригінали підписаних видаткових накладних;

- ним зареєстровані податкові накладні №40 від 17.01.1022 на суму 53 625,60 грн. та №107 від 11.02.2022 на суму 706 897,97 грн.;

- до матеріалів справи додано підписаний та скріплений печатками сторін акт звірки взаєморозрахунків за період: 2022р. за договором сервісного обслуговування №С-01 від 04.05.2020р., відповідно до якого на 31.12.2022 заборгованість на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Ін Форс Груп» 501 829,05 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2023 у справі № 910/6813/23 у позові відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наявними в матеріалах справи документами підтверджується здійснення господарської операції з поставки товару позивачу відповідачем, що, в свою чергу, спростовує твердження позивача щодо не здійснення відповідачем поставки товару.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «С-Транс Авто» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2023 у справі № 910/6813/23 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права, в результаті чого дійшов незаконного і необґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- факт поставки товару суд першої інстанції встановив, перш за все, на підставі видаткової накладної № 30 від 17.01.2022 (яка взагалі не підписана позивачем), на підставі видаткової накладної № 201 від 11.02.2022 (яка надана в копії), а також на підставі акту звірки взаєморозрахунків між сторонами (який також надано в копії), проте, в порушення вимог ч. ч. 5, 6 ст. 91 ГПК України, відповідач не надав до суду оригінали цих документів і у відзиві на позов визнав, що оригіналів цих документів не існує;

- видаткова накладна № 30 від 17.01.2022 взагалі не підписана позивачем, а оригінали видаткової накладної № 201 від 11.02.2022 та акту звірки взаєморозрахунків, як зазначив відповідач, не існують і, відповідно, до суду не представлені;

- акт звірки взаєморозрахунків, так само як і податкові накладні, самі по собі не можуть бути доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним та можуть бути прийняті судом до уваги лише у тому випадку, якщо вказані в них інформація підтверджена первинними документами або іншими належними і допустимими доказами, проте у цій справі інші надані відповідачем копії доказів (видаткові накладні, акт звірки взаєморозрахунків) є недопустимими і не можуть прийняті судом до уваги, оскільки оригіналів цих документів не існує;

- у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.10.2021 по справі № 922/19/21 зроблено висновок про те, що визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, тобто, судам під час розгляду справи належить досліджувати, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця тощо). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару;

- всупереч вказаним висновкам Верховного Суду, відповідач не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження факту реального руху активів, а відтак за відсутності таких доказів, суд першої інстанції не мав достатніх підстав для висновку про поставку товару позивачу і безпідставність вимог останнього про повернення авансу.

Також у апеляційній скарзі апелянт просив визнати недопустимими доказами надані відповідачем видаткову накладну № 30 від 17.01.2022 року, яка не узгоджена і не підписана відповідачем, а також видаткову накладну № 201 від 11.02.2022 та акт звірки взаєморозрахунків станом на 31.12.2022, оригінали яких, в порушення ч. 6 ст. 91 ГПК України, не надані до суду (через їхню відсутність).

Крім того, скаржником заявлене клопотання про поновлення строку оскарження вищевказаного рішення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2023, справу № 910/6813/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Гончаров С.А..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу ІV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/6813/23, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/6813/23.

12.10.2023 від Господарського суду Київської області до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

У зв`язку з перебуванням судді Гончарова С.А. у відрядженні розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/4202/23 від 16.10.2023 призначений повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2023 визначений наступний склад колегії суддів: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя, судді: Шаптала Є.Ю, Тищенко А.І..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.10.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «С-Транс Авто» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2023 у справі № 910/6813/23 залишено без руху, а також надано Товариству з обмеженою відповідальністю «С-Транс Авто» строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху шляхом надання доказів сплати судового збору у розмірі 4 026,00 грн..

26.10.2023 до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків.

Частиною 1 ст. 270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (глава 1. Апеляційне провадження Розділу IV ГПК України - прим. суду).

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684*100=268 400 грн.) крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 268 400,00 грн., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2023 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «С-Транс Авто» про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2023 у справі № 910/6813/23 та поновлено апелянту вказаний строк, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «С-Транс Авто» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2023 у справі № 910/6813/23, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2023 у справі № 910/6813/23 до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

15.11.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач, з посиланням на те, що

- всупереч вимогам процесуальних норм, позивач не надав жодних доказів, що б свідчили про відмову відповідача від поставки (відвантаження) запчастин та підвереджували доводи позивача;

- матеріали справи не містять відповідних доказів, що б підтверджували звернення позивача до відповідача з вимогою поставити запчастини та/або повернути попередню оплату;

- ініціювання судового процесу по справі № 910/6813/23 та безпідставні заперечення позивача щодо факту поставки відповідачем запчастин мало єдину мету - ухилитись від виконання своїх договірних зобов`язань та відповідальності за їх порушення;

- наданими відповідачем документами підтверджується поставка позивачу товарів,

просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Станом на 12.12.2023 інших відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.

Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його продовження Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 01.05.2023 № № 254/2023, від 26.07.2023 № № 451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», справа розглядається у розумний строк.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

04.05.2020 позивач (замовник) та відповідач (виконавець) уклали договір на технічне обслуговування, ремонт сільськогосподарської техніки і поставку запчастин №СО-01 (далі - Договір), в п. 2.1 якого погодили, що у порядку, строки та на умовах, визначених цим договором і його невід`ємними додатками, виконавець зобов`язується виконати певні роботи для замовника та/або продати йому запчастини, а замовник зобов`язується прийняти й оплатити їх.

Згідно п.1.1.2 Договору запасні частини або запчастини або товар - запасні і складові частини, експлуатаційні рідини, інструменти, прилади та інші комплектуючі і матеріали, необхідні для експлуатації, технічного обслуговування і ремонту сільськогосподарської техніки.

Роботи - роботи (послуги) з технічного обслуговування, капітального або поточного ремонту сільськогосподарської техніки, для підтримання або відновлення її справності і працездатності, у т.ч. її огляд, діагностика, налаштування, відновлення або заміна зношених і ушкоджених запчастин (п.1.1.3 Договору).

Відповідно до п.4.1 Договору запчастини постачаються замовнику на таких умовах: FСА (склад виконавця) або СРТ (місце доставки) або DАР (склад замовника). Умови (базис) поставки певних запчастин й адреса місця їх поставки, під яким сторони розуміють місце, в якому виконавець зобов`язується передати запчастини замовнику, вантажоодержувачу або перевізнику, вказуються в рахунку, наряді-замовленні або в специфікації. Якщо в цих документах вони не вказані, то запчастини постачаються замовнику на умовах FСА (склад виконавця), що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Білогородка, вулиця Богатирська, 2В. Усі базиси поставок розуміються сторонами згідно з правилами Інкотермс у редакції 2010 року, але умови договору мають пріоритет над правилами Інкотермс.

Згідно з п. 4.4 Договору, підписання замовником накладної або іншого документу про передачу йому запчастин засвідчує факт передачі йому разом із запчастинами усієї необхідної документації та інформації, що їх стосується, у тому числі документів про якість, рекомендацій виробника щодо їх використання, транспортування та зберігання. Датою поставки (передачі) запчастин є дата, що вказана в накладній або в іншому документі про передачу замовнику запчастин.

Пунктом 5.1 Договору передбачено що ціна робіт, запчастин вказується в таких документах: в рахунку, в наряді-замовленні, в специфікації, в накладних. Ціна робіт, запчастин вказана в цих документах є базовою їх ціною. Повною ціною робіт, запчастин, яку замовник зобов`язується сплатити виконавцю, є його базова ціна разом із сумою її індексації (порядок визначення якої наведено далі). Ціна робіт не включає в себе ціну запчастин, якщо інше не буде вказано в рахунку, наряді-замовленні, специфікації.

Відповідно до п.5.3 Договору замовник зобов`язується оплатити роботи, запчастини на умовах їх повної попередньої оплати, якщо сторони не домовляться про інше, а також зобов`язується відшкодувати виконавцю витрати, що не включаються до ціни робіт, не пізніше дати завершення їх виконання.

Якщо в рахунку, наряді-замовленні або в специфікації не буде вказаний строк (гранична дата) переказу замовником суми попередньої оплати або авансового платежу, то замовник зобов`язується переказати їх виконавцю протягом 5 (п`яти) банківських днів від дня їх складання. Якщо замовник прострочить оплату будь-якого платежу (попередньої оплати, авансового платежу, своєчасно не оплатить вже виконані роботи (поставлені запчастини), то виконавець має право в односторонньому порядку пропорційно, на час прострочення замовника, продовжити строк виконання робіт (поставки запчастин), або взагалі повністю або частково відмовитись від виконання робіт (поставки запчастин), не несучи за це відповідальність. Виконавець має право виконати роботи (поставити запчастини) і до отримання від замовника попередньої оплати або авансових платежів, і такі дії виконавця не є порушенням ним зобов`язань за цим договором (п.5.4 Договору).

Згідно з п. 5.7 Договору замовник, здійснюючи оплату робіт, запчастин, зобов`язаний вказувати в призначенні платежу реквізити (номер і дату) цього договору, а також реквізити (номер і дату) рахунку, наряду-замовлення, специфікації, накладної або акту виконаних робіт. Якщо замовник цього не дотримується, то виконавець має право сам, на власний розсуд, визначити в рахунок яких робіт, запчастин, договору або іншого зобов`язання між сторонами зарахувати платіж замовника, незалежно від вказаного в платіжному дорученні призначення платежу. Якщо інше не буде вирішено виконавцем, то кошти, що надійшли від замовника, погашають грошові зобов`язання (платежі) замовника за цим договором у хронологічній послідовності строків (термінів) їх виконання, тобто в першу чергу, починаючи із зобов`язань (платежів) із найбільш ранніми строками виконання. У разі прострочення замовником виконання грошових зобов`язань за цим договором, виконавець має право самостійно вирішити, в погашення яких саме його вимог (зі сплати штрафних санкцій або процентів, певних витрат або збитків, або основного боргу тощо), в першу чергу зарахувати кошти, що надійшли від замовника, незалежно від вказаного ним призначення платежу, з повідомленням замовника про таке зарахування.

Отримані виконавцем суми попередньої оплати (авансових платежів) за роботи, запчастини, що не були виконані (передані) замовнику внаслідок його прострочення або його безпідставної відмови в їх прийнятті, або що були повернуті замовником виконавцю (у випадках, не пов`язаних з якістю запчастин), залишаються у виконавця як оплата інших робіт. Запчастин за цим договором, у т.ч. і таких, що будуть виконані (поставлені) замовнику в майбутньому. Якщо в замовника немає невиконаних грошових зобов`язань за цим договором, то суми попередньої оплати (авансових платежів), підлягають поверненню виконавцем замовнику протягом 15 (п`ятнадцяти) банківських днів з моменту отримання виконавцем вимоги замовника про це, за умови, що виконавець відмовився від виконання таких робіт, поставки таких запчастин замовнику (п.5.8 Договору).

На виконання умов Договору відповідачем виставлено позивачу рахунки на оплату: № 82 від 17.01.2022 на суму 53 625,60 грн. та №468 від 11.02.2022 на суму 706 897,97 грн.

Позивачем відповідачу було перераховано (здійснено авансові платежі) на загальну суму 230 527,57 грн., що підтверджується банківськими виписками, а саме:

- 10 725,12 грн. з призначенням платежу: «сплата запчастини згідно рах. №82 від 17.01.22 в т.ч. ПДВ 1787,52 грн.»;

- 42 900,48 грн. з призначенням платежу: «сплата запчастини згідно рах. №82 від 17.01.22 в т.ч. ПДВ 7 150,08 грн.»;

- 176 897,97 грн. з призначенням платежу: «сплата запчастини згідно рах. №468 від 11.02.22 в т.ч. ПДВ 29483,00 грн.».

Звертаючись до суду з цим позовом позивач посилається на те, що:

- ним повністю не авансовано вартість товару за рахунками №82, 468. Відповідно, відповідач, на підставі п.п. 3.4. 5.3 та 5.9.2 відмовився поставити позивачу відповідний товар;

- позивач звертався до відповідача з проханням поставити товар на умовах відстрочення сплати на підставі п.5.9.1 Договору, але відповідач відмовився погодити такі умови і поставити товар;

- оскільки позивач лише частково авансував вартість товару, відповідач відмовився його поставляти.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що:

- у період з 17.01.2022 по 11.02.2022 включно, на виконання умов договору, відповідач поставив позивачу запчастини на загальну суму 760 523,57 грн., на підтвердження чого надано видаткові накладні: №30 від 17.01.2022 на суму 53 625,60 грн. та №201 від 11.02.2022 на суму 706 897,97 грн.;

- відповідач неодноразово звертався до позивача з приводу оформлення поставки (передачі) запчастин, проте позивач не повернув відповідачу оригінали підписаних видаткових накладних;

- ним зареєстровано податкові накладні №40 від 17.01.1022 року на суму 53 625,60 грн. та №107 від 11.02.2022 року на суму 706 897,97 грн.;

- факт поставки товарів підтверджується підписаним та скріпленим печатками сторін актом звірки взаєморозрахунків за період: 2022р. за договором сервісного обслуговування №С-01 від 04.05.2020р., відповідно до якого на 31.12.2022 заборгованість на користь відповідача становить 501 829,05 грн.

Суд першої інстанції у задоволенні позовних вимог відмовив, що колегія суддів вважає вірним з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки, до яких за своєю правовою природою відноситься спірний Договір, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 662 ЦК України встановлено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 ЦК України).

Як встановлено вище, на підтвердження факту поставки позивачу запчастин на загальну суму 760 523,57 грн. до матеріалів справи додано видаткові накладні №30 від 17.01.2022 на суму 53 625,60 грн. та №201 від 11.02.2022 на суму 706 897,97 грн., які не містять підписів уповноважених осіб позивача та його печаток.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

За змістом пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі Положення) господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів; первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Вимоги щодо оформлення первинних документів наведені у пункті 2.4 Положення, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (абзац перший пункту 2.5).

Водночас у п. 2.4 Положення також зазначено про те, що неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

У пункті 33 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.06.2019 у справі № 915/905/16, зокрема, зазначено, що порушення правил оформлення первинних документів не спричиняє їх недійсність, але безпосередньо впливає на можливість доведення стороною обставин, на підтвердження яких вона подала відповідні документи.

Отже, у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Як встановлено вище, видаткові накладні №30 від 17.01.2022 на суму 53 625,60 грн. та №201 від 11.02.2022 на суму 706 897,97 грн. позивачем не підписані.

Законодавство не містить вичерпного переліку первинних документів, які використовуються в бухгалтерському обліку для фіксації господарської операції.

Основними видами первинних документів, які можуть бути складені на підтвердження господарської операції поставки товару, за практикою, що склалася на ринку купівлі-продажу/поставки товарів (робіт, послуг), є видаткова накладна, товарно-транспортна накладна, акт приймання-передачі товару тощо.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.12.2018 у справі № 915/878/16 зазначено, що для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, судам слід було врахувати фактичне здійснення господарської операції, що повинно підтверджуватися, в тому числі, і реальним джерелом походження товару (його виробництва, попередньої купівлі тощо) в обсязі, зазначеному у первинному документі. Разом з тим судами попередніх інстанцій для з`ясування реальності господарської операції не встановлювалося чи має місце відображення операції з отримання товару у податковій звітності.

За правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 04.11.2019 у справі № 905/49/15, від 29.11.2019 у справі № 914/2267/18, від 29.01.2020 у справі № 916/922/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 10.12.2020 у справі № 910/14900/19, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, у розгляді справ, у яких необхідно досліджувати обставини поставки товару, слід з`ясовувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які давали б змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.

Як вірно встановлено судом першої інстанції:

- до матеріалів справи додано підписаний та скріплений печатками сторін акт звірки взаєморозрахунків за період: 2022р. за договором сервісного обслуговування №С-01 від 04.05.2020р., відповідно до якого на 31.12.2022 заборгованість на користь відповідача становить 501 829,05 грн.;

- у вищезазначеному акті зазначено: продаж: 17.01.2022 на суму 53 625,80 грн., 11.02.2022 на суму 706 897,97 грн. та оплати: 17.01.2022 на суму 10 725,12 грн.; 16.02.2022 на суму 42 900,48 грн. та 176 897,97 грн. та 23.02.2022 на суму 28 170,95 грн..

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим, а лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Він відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій (поставки, надання послуг тощо), оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17; від 24.10.2018 у справі № 905/3062/17; від 05.03.2019 у справі №910/1389/18 та від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17, від 21.12.2020 у справі №916/499/20.

Разом з тим, згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20.08.2020 у справі №902/959/19, акт звіряння може бути доказом на підтвердження обставин, зокрема, наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Колегія суддів зазначає про те, що:

- на підтвердження здійснення поставки товару за видатковою накладною №30 від 17.01.2022 на суму 53 625,60 грн.., у т.ч. ПДВ 8 937,60 грн., позивачем долучено до матеріалів справи податкову накладну № 49 від 17.01.2022 на суму 53 625,60 грн.., у т.ч. ПДВ 8 937,60 грн., видану відповідачем на ім`я позивача за фактом здійснення поставки товару;

- на підтвердження здійснення поставки товару за видатковою накладною №201 від 11.02.2022 на суму 706 897,97 грн., у т.ч. ПДВ 117 816,33 грн., позивачем долучено до матеріалів справи податкову накладну № 107 від 11.02.2022 від 05.05.2017 на суму 706 897,97 грн., у т.ч. ПДВ 117 816,33 грн., видану відповідачем на ім`я позивача за фактом здійснення поставки товару;

- вказані податкові накладні № 49 від 17.01.2022 та № 107 від 11.02.2022 прийняті та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних;

- отже, на суму нарахованого податку на додану вартість відповідач надав позивачу відповідні податкові накладні, у зв`язку із цим у відповідача виникло право на формування податкового кредиту в сумі 126 753,93 грн. Доказів відхилення та не включення податку на додану вартість до податкового кредиту за спірною поставкою позивачем до суду не надано.

Слід зазначити і про те, що з відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, слідує, що у листопаді 2022 року відповідач звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до позивача про стягнення заборгованості за поставлений за спірними накладними товару (справа № 922/2300/22). Рішенням Господарського суду Харківської області від 30.05.2023, яке залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 21.09.2023, у якій позовні вимоги задоволені у повному обсязі та, серед іншого, до стягнення з позивача на користь відповідача присуджено заборгованість за поставлений згідно видаткових накладних №30 від 17.01.2022 та №201 від 11.02.2022 товар.

Отже, наданими відповідачем доказами підтверджується логічна та вірогідна поведінка відповідача у правовідносинах з позивачем, в той час як поведінка позивача , з огляду на наявні в справі докази, є нелогічною і зводиться до заперечення вчинених раніше дій.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 ГПК України).

За змістом положень ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши вищевказані докази з урахуванням приписів ст.ст. 76-79 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про те, що вказані вище докази належним чином підтверджують факт поставки відповідачем позивачу товару за видатковими накладними 30 від 17.01.2022 та №201 від 11.02.2022, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача попередньої оплати в сумі 230 523,57 грн. Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог залишається без змін.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Надаючи оцінку доводам всіх учасників судового процесу, колегією суддів враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду міста Києва від 04.09.2023 у справі № 910/6813/23, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вищевикладене та вимоги апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «С-Транс Авто» задоволенню не підлягає.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на апелянта.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «С-Транс Авто» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2023 у справі № 910/6813/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2023 у справі № 910/6813/23 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 04.09.2023 у справі № 910/6813/23.

4. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

5. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/6813/23.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Є.Ю. Шаптала

А.І. Тищенко