ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" грудня 2023 р. Справа№ 911/196/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Владимиренко С.В.

Корсака В.А.

розглянувши у письмовому проваджені матеріали справи за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг"

на рішення Господарського суду Київської області від 09.03.2023

у справі № 911/196/23 (суддя - Кошик А.Ю.)

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг"

прo стягнення 15 287,25 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі - позивач, ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль») звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» (далі - відповідач, ТОВ «Аерохендлінг», скаржник) прo стягнення 15 287,25 грн.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Київської області від 09.03.2023 у справі №911/196/23 позов задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" на користь Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" 9 848, 93 грн. боргу, 3 448, 47 грн. пені, 245, 28 грн. 3% річних, 1 744, 57 грн. інфляційних та 2 684, 00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що відповідачем не обґрунтовано та не доведено вжиття всіх залежних від нього заходів, спрямованих на виконання зобов`язання.

Також враховуючи встановлений в ході розгляду спору факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання зі сплати орендних платежів в сумі 9 848,93 грн. за лютий 2022 року (нарахованих по 23.02.2022 включно), суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 448,47 грн. пені, 245,28 грн. 3% річних та 1 744,57 грн. інфляційних правомірні і обґрунтовані, доданий до позову розрахунок відповідає фактичним обставинам справи.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 09.03.2023 у справі №911/196/23 скасувати та ухвалити нове, яким у позові Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" про стягнення 15 287 грн. 25 коп відмовити повністю.

В обґрунтування наведеної позиції, викладеної у апеляційній скарзі відповідач зазначає, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, а також рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, тому на думку відповідача, зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають обставинам справи.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що скаржник, як орендар, самостійно визначає за яким цільовим призначенням використовувати Майно, окрім винятків, що зазначені в п. 7.1 Договору оренди від 09.08.2021. Пункт 7.1 Договору оренди від 09.08.2021 не містить заборони використовувати Майно з метою розміщення офісу.

Керуючись п. 7.1 Договору оренди від 09.08.2021, своїм наказом про цільове призначення приміщення № 01-07-19.2 від 09.08.202, відповідач визначив цільове призначення майна - розміщення офісного приміщення, що підпадає під дію Додатку 2 до Постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» від 15.07.2020 № 611, за якою розмір орендної плати складає 50% від визначеного в Договорі.

У зв`язку з чим, скаржник зазначає, що з 09.08.2021 він використовує Майно з метою розміщення офісу, тому з 09.08.2021 до 01.06.2022 (дати втрати чинності Постановою № 611), орендна плата за користування Майном повинна нараховуватись та сплачуватись в розмірі, що не перевищує 50% нарахованої орендної плати, як це визначено нормами Постанови №611.

Також скаржник заперечував вимоги позивача про стягнення пені, 3% річних та інфляційних та зазначав про наявність підстав для зменшення неустойки з тих підстав, що з 24.02.2022 по 02.04.2022 на території Київської області велись активні бойові дії, що становили загрозу для життя та здоров`я працівників і перешкоджали їх доступу до офісних приміщень, розміщених на території стратегічного об`єкта (аеропорту «Бориспіль»), в яких зберігалась договірна та інша первинна документація, серверне обладнання тощо.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

07.09.2023 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Узагальнені доводи відзиву зводяться до відсутності правових підстав для застосування положень постанови Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 № 611 до спірних правовідносин.

Позивач зазначив, що наказ від 09.08.2021 № 01-07-19.2 за підписом керівника відповідача є локальним нормативним актом відповідача, тому жодним чином не змінює умови п.7.1 розділу І Умов Договору від 09.08.2021.

Умови п.п. 5, 7, 9 Умов Договору від 09.08.2021 виключають наявність правових підстав для застосування положень постанови Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 № 611 «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» до розміру орендної плати, визначеної Договором від 09.08.2021.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.07.2023 справу №911/196/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді - Ткаченка Б.О., суддів: Владимиренко С.В., Корсака В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.07.2023 витребувано справу №911/196/23 у Господарського суду Київської області, відкладено вирішення питань пов`язаних з рухом апеляційної скарги.

10.08.2023 справа надійшла на адресу Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2023 відкрито провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" на рішення Господарського суду Київської області від 09.03.2023 у справі № 911/196/23. Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, з 11.05.2017 набрав чинності Договір від 11.05.2017 № 1976 оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності (далі - Договір), укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (далі - Орендодавець) і Товариством з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» (далі - Орендар).

Відповідно до п.1.1. Договору (в редакції Додаткового договору № 1 від 05.06.2020 року до Договору), Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - приміщення № 343 на 2-му поверсі пасажирського терміналу «Б» (інв. № 47578) площею 21,3 кв.м. (далі - Майно), що розміщене за адресою: Київська область, м. Бориспіль, ДІЇ «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» та обліковується на балансі Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі - Позивач, Балансоутримувач).

Орендар вступає у строкове платне користування Майном у термін, указаний у Договорі, але не раніше дати підписання Сторонами цього Договору та акту приймання-передачі Майна. Обов`язок щодо складання акту приймання-передачі при укладанні Договору покладається на Орендодавця (п.2.1., п.2.4. Договору).

11.05.2017 Орендодавцем Майно було передано Орендарю у строкове платне користування, що підтверджується підписаним Сторонами Договору, а також погодженим Балансоутримувачем Актом від 11.05.2017 приймання-передачі орендованого майна.

Договір було укладено строком на 2 (два) роки 11 (одинадцять) місяців, що діяв з 11.05.2017 до 10.04.2020 включно (п. 10.1 Договору).

Термін дії Договору було продовжено на 1 (один) рік до 10.04.2021 включно (п.3 Додаткового договору № 1 від 05.06.2020 до Договору).

У подальшому, дотримуючись приписів ч.1 ст.18 Закону України від 03.10.2019 № 157-ІХ «Про оренду державного та комунального майна» зі змінами і доповненнями, Договір було продовжено за результатами проведення аукціону.

У зв`язку з чим, керуючись приписами абзацу 1 п. 151 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2020 № 483 «Порядку передачі в оренду державного та комунального майна», між Орендодавцем, позивачем і відповідачем 09.08.2021 було укладено додаткову угоду про продовження Договору. Додаткова угода від 09.08.2021 укладена шляхом викладення Договору в новій редакції згідно із затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2020 № 820 Примірним договором оренди нерухомого майна, іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до державної власності (далі - Договір від 09.08.2021).

Таким чином, починаючи з 09.08.2021, взаємовідносини між Орендодавцем, позивачем і відповідачем щодо користування державним нерухомим Майном регулюються умовами Договору в редакції Договору від 09.08.2021.

Згідно з п.5.1 розділу І Договору від 09.08.2021 процедура, в результаті якої Майно отримано відповідачем в оренду - за результатами проведення аукціону.

Згідно з п.7.1 розділу І Договору від 09.08.2021 Майно може бути використане за цільовим призначенням на розсуд Орендаря, за винятком тих цільових призначень, які наведені у вказаному пункті Договору від 09.08.2021.

Згідно з п.9.1 розділу І Договору від 09.08.2021 місячна орендна плата визначена за результатами проведення аукціону і становить 21 800,00 грн. без ПДВ.

Орендар сплачує орендну плату до Державного бюджету та Балансоутримувачу у співвідношенні, визначеному у пункті 16 Умов (Балансоутримувачу 30% суми орендної плати; до Державного бюджету 70% суми орендної плати) щомісяця до 15-го числа, що настає за поточним місяцем оренди (п.3.3. розділу II «Незмінювані умови договору» Договору від 09.08.2021).

Орендар сплачує орендну плату на підставі рахунків Балансоутримувача. Балансоутримувач виставляє рахунок на загальну суму орендної плати із зазначенням частини орендної плати, яка сплачується на рахунок Балансоутримувача, і частини орендної плати, яка сплачується до державного бюджету. Податок на додану вартість нараховується на загальну суму орендної плати. Орендар сплачує Балансоутримувачу належну йому частину орендної плати разом із податком на додану вартість, нарахованим на загальну суму орендної плати (п.3.4. розділу II «Незмінювані умови договору» Договору від 09.08.2021).

Відповідно до п.3.5. Договору від 09.08.2021 в день укладання цього договору або до цієї дати Орендар сплачує орендну плату за кількість місяців, зазначену у пункті 10 Умов (авансовий внесок з орендної плати), на підставі документів, визначених у пункті 3.6 цього договору.

Якщо цей договір укладено за результатами проведення аукціону, то підставою для сплати авансового внеску з орендної плати є протокол про результати електронного аукціону (п.3.6 Договору від 09.08.2021).

На виконання умов п.п.3.5, 3.6 Договору від 09.08.2021, відповідачем на користь позивача 11.08.2021 було здійснено авансовий платіж в сумі 21 800,00 грн.

Відповідно до п.3.9 Договору від 09.08.2021 сума орендної плати, сплаченої авансом відповідно до пункту 3.5 цього договору, підлягає зарахуванню в рахунок сплати орендної плати за перші місяці оренди за цим договором.

Сплачена авансом орендна плата була зарахована позивачем в рахунок повної сплати відповідачем орендної плати за жовтень - листопад 2021 року на загальну суму 21 800,00 грн., оскільки зобов`язання зі сплати орендної плати за перші два місяці оренди за Договором від 09.08.2021 (серпень - вересень 2021 року) були фактично виконані відповідачем.

На виконання умов п.3.4. розділу II «Незмінювані умови договору» Договору від 09.08.2021, для сплати орендної плати за користування Майном у лютому (01.02.- 23.02.) 2022 року позивачем відповідачу засобами електронного зв`язку з використанням програмного забезпечення «M.E.Doc» (Му Electronic Document, також Medoc, Медок) «З використанням гарантованої доставки» було направлено, а відповідачем отримано: 25.05.2022 рахунок-фактуру від 28.02.2022 № 76/367 на загальну суму 23 637,43 грн., з яких до сплати на користь позивача належить 9 848,93 грн.; 20.03.2022 Акт приймання-здачі виконаних послуг від 28.02.2022 року до рахунку-фактури від 28.02.2022 № 76/367.

Однак, у порушення умов п.1.1., п.3.3., п.3.4 розділу II «Незмінювані умови договору» Договору від 09.08.2021 відповідач не сплатив на користь позивача орендну плату за користування Майном у лютому (01.02.-23.02) 2022 року, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 9 848,93 грн.

З метою врегулювання спору в досудовому порядку, позивачем відповідачу було пред`явлено письмову претензію від 28.09.2022 № 35-28/5-93 на суму 9 848,93 грн. основного боргу за Договором від 09.08.2021 року. Відповідачем було надано письмову відповідь від 30.12.2022 № 01-12-278 на претензію від 28.09.2022 № 35-28/5-93, в якій заперечені вимоги позивача.

Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, стягується Балансоутримувачем в частині, що йому належить (п.3.7 розділу ІІ Договору від 09.08.2021 року).

На суму заборгованості Орендаря (відповідача) зі сплати орендної плати нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати (п.3.8 розділу II Договору від 09.08.2021 року).

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на наведені обставини, позивач просить стягнути з відповідача 9 848,93 грн. боргу, 3 448,47 грн. пені, 245,28 грн. 3% річних та 1 744,57 грн. інфляційних, всього 15 287,25 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийняті постанови

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, №. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Норма частини другої статті 218 Господарського кодексу України передбачає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності з ч. 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відносини найму регулюються відповідними статтями Цивільного кодексу України, зокрема статтею 759 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 статті 762 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

Таким чином, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що позивачем доведено факт існування орендних відносин з відповідачем за Договором, в яких зобов`язання зі сплати орендних платежів своєчасно та в повному обсязі не виконувались. Скаржником у своїй апеляційній скарзі позовні вимоги не спростовані.

Водночас, колегія суддів звертає увагу скаржника, що відповідно до п. 1.2. Договору майно передається в оренду з метою розміщення виробничого персоналу (крім розміщення офісних приміщень), що спростовує викладені скаржником у апеляційній скарзі заперечення проти задоволення позовних вимог.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1, 2 ст. 230 Господарського кодексу України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у ст. 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, враховуючи вище встановлений факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання зі сплати орендних платежів у сумі 9 848,93 грн. за лютий 2022 року (нарахованих по 23.02.2022 включно), колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 448,47 грн. пені, 245,28 грн. 3% річних та 1 744,57 грн. інфляційних правомірні і обґрунтовані, доданий до позову розрахунок відповідає фактичним обставинам справи.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів констатує, що жодною з умов Договору від 09.08.2021 не передбачено:

- вчинення його сторонами будь-яких практичних дій, спрямованих на конкретизацію умов п.7.1. розділу І Умов Договору від 09.08.2021 в частині визначення цільового призначення орендованого Майна.

- визначення цільового призначення орендованого Майна наказом Відповідача, який має юридичну силу для всіх сторін Договору від 09.08.2021 і приймається сторонами Договору від 09.08.2021 як його невід?ємна частина.

У контексті вищевикладеного колегія суддів звертає увагу, що наказ від 09.08.2021 №01-07-19.2 за підписом керівника відповідача, на переконання колегії суддів, жодним чином не змінює умови п.7.1 розділу І Умов Договору від 09.08.2021, адже є локальним нормативним актом відповідача в процесі здійснення останнім господарської діяльності в орендованому Майні.

Таким чином, колегія суддів погоджується із позицією позивача, викладеною у відзиві на апеляційну скаргу, що умови п.п. 5, 7, 9 Умов Договору від 09.08.2021 виключають наявність правових підстав для застосування положень постанови Кабінету Міністрів України від 15.07.2020 № 611 «Деякі питання сплати орендної плати за державне майно під час дії карантину» до розміру орендної плати, визначеної Договором від 09.08.2021.

Всі інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду Київської області від 09.03.2023 у справі № 911/196/23, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" на рішення Господарського суду Київської області від 09.03.2023 у справі № 911/196/23 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 09.03.2023 у справі № 911/196/23 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Товариством з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг".

4. Матеріали справи № 911/196/23 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді С.В. Владимиренко

В.А. Корсак