ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2023 року Справа № 903/133/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Миханюк М.В. , суддя Коломис В.В.

при секретарі судового засідання Комшелюку А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу (вх.№4748/23 від 23.10.2023) Публічного акціонерного товариства акціонерний банк Укргазбанк на рішення господарського суду Волинської області від 27.09.2023 (повний текст - 29.09.2023) у справі №903/133/23 (суддя Кравчук А.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк Укргазбанк (м.Київ)

до Луцької міської ради (м.Луцьк)

про звернення стягнення на предмет іпотеки

за участю представників:

позивача Домальчук Р.В.;

відповідача - Бондарчук Р.І.;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 27.09.2023 у справі №903/133/23 відмовлено у позові Публічного акціонерного товариства акціонерний банк Укргазбанк до Луцької міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Публічне акціонерне товариство акціонерний банк Укргазбанк звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою від 19.10.2023.

Апелянт вважає, що відшкодування майнової шкоди (збитків), завданої позичальником (спадкодавцем) через неналежне виконанням останнім зобов`язань за кредитним договором, що включає заборгованість за кредитним договором у розмірі 64560,48 доларів США (з яких: 46008,23 доларів США - сума неповернутого кредиту, 18552,25 доларів США - сума несплачених процентів) та пеню в сумі 113273,85 грн, що підтверджується рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.05.2012 у справі №2-7902/2011, є можливим виключно за рахунок предмета іпотеки - однокімнатної квартири №3 в будинку №26 по проспекту Грушевського в місті Луцьку Волинської області, переданої у власність територіальної громади міста Луцьк Волинської області.

Отже, позивач, як іпотекодержатель, має право на судовий захист своїх порушених прав та інтересів у спосіб, що встановлений договором іпотеки та законом, а саме шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду.

Також, апелянт, посилаючись на положення статей 1, 3, 12, 17, 23, 33, 39, 41 Закону України «Про іпотеку», статей 51, 61 Закону України «Про виконавче провадження», п.п.6.1, 6.3, 6.5 договору іпотеки, стверджує, що єдиним можливим та правильним способом захисту порушених прав позивача як іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів відповідає положенням частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, оскільки цей спосіб захисту передбачений договором іпотеки та встановлений Законом України «Про іпотеку».

При цьому зазначає, що відсутність реєстрації права власності на нерухоме майно (предмет іпотеки) за боржником у встановленому законом порядку не перешкоджає вирішенню питання в судовому порядку про звернення стягнення на таке майно. Так, відповідно до частини десятої статті 336 ГПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Звертає увагу, що відповідно до вимог частини четвертої статті 334 Цивільного кодексу України в редакції, чинній на момент придбання та передачі в іпотеку ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 , було передбачено, що якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Зазначає, що ОСОБА_1 набула право власності на вищевказану квартиру та передала її в іпотеку банку в установленому законом порядку.

Враховуючи те, що в судовому порядку вищевказану квартиру визнано відумерлою спадщиною та передано у власність територіальної громади міста Луцьк Волинської області, то в силу вимог статті 23 Закону України «Про іпотеку» Луцька міська рада набула статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.

Також апелянт зазначає, що статтею 1231 ЦК України не визначено обов`язок спадкоємця виконувати договірні зобов`язання, боржником за якими був спадкодавець, а частина 4 статті 1277 ЦК України не відсилає до інших статей, які передбачають обов`язок спадкоємців задовольнити інші вимоги кредитора, зокрема до статті 1282 ЦК України. Відтак, несплата споживчого кредиту не є майновою шкодою, а отже заборгованість за кредитним договором не підпадає під положення статті 1231 ЦК України.

На підставі викладеного апелянт просить суд скасувати рішення господарського суду Волинської області від 27.09.2023 у справі №903/133/23 та ухвалити нове рішення про задоволення позову; стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати, які пов`язані з розглядом даної справи.

Листом від 23.10.2023 матеріали справи витребувано з господарського суду Волинської області.

27.10.2023 належним чином оформлені матеріали справи №903/133/23 надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 01.11.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою (вх.№4748/23 від 23.10.2023) Публічного акціонерного товариства акціонерний банк Укргазбанк на рішення господарського суду Волинської області від 27.09.2023 у справі №903/133/23 та призначено розгляд апеляційної скарги на 06.12.2023 об 11:00год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул.Яворницького, 59 у залі судових засідань №4. Запропоновано відповідачу у строк до 17.11.2023 подати письмовий відзив на апеляційну скаргу.

14.11.2023 до суду від Луцької міської ради надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу

У відзиві відповідач, зокрема, звертає увагу на практику Верховного Суду у постанові від 30.06.2022 у справі №924/692/21, у якій зазначено, що як речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, так і майнові права, відмінні від права власності на нерухоме майно, є правами, нерозривно пов`язаними з нерухомим майном, а тому такі права підлягають державній реєстрації та виникають з моменту відповідної реєстрації. Виходячи з положень частини першої статті 182 та частини четвертої статті 334 ЦК України, в контексті встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, зокрема: щодо невчинення радою дій з прийняття у комунальну власність відумерлої спадщини, належним способом захисту у спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача вчинити дії щодо прийняття у комунальну власність відумерлої спадщини та зобов`язання вчинити дії щодо державної реєстрації цього права у встановленому законом порядку.

Відповідач зазначає, що оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав, то рішення суду про відмову в позові з цих підстав є законним та обґрунтованим.

Несплата кредиту та процентів за користування кредитом не є майновою шкодою, а отже заборгованість за кредитним договором не підпадає під положення ст.1231 ЦК України (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.09.2022 у справі №916/2583/21).

Таким чином, вимога до Луцької міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки саме в рахунок погашення заборгованості за кредитом не узгоджується з вимогами частини 4 статті 1277 та статтею 1231 ЦК України, з чим у апеляційній скарзі позивач погоджується.

На підставі викладеного відповідач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 06.12.2023 представник позивача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та надав пояснення по справі. Просив скасувати рішення господарського суду Волинської області від 27.09.2023 у справі №903/133/23 та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги, надав пояснення по справі. Просив суд апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк Укргазбанк залишити без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області від 27.09.2023 у справі №903/133/23 - без змін.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

12.06.2008 між ВАТ Укргазбанк та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №86/08-Ж/02, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 49000 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти згідно з умовами кредитного договору (а.с.6-8).

В якості забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором між банком та позичальником укладено договір іпотеки №86-08/02 від 12.06.2008, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Троц Ю.Б. 12.06.2008 за реєстровим №3211, відповідно до якого в іпотеку банку передано належну позичальнику на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9-12).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.05.2012 у справі №2-7902/2011 за позовом АБ Укргазбанк до ОСОБА_1 про стягнення коштів з позичальника на користь банку було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 64560,48 доларів США (з яких: 46008,23 доларів США сума неповернутого кредиту, 18552,25 доларів США сума несплачених процентів) та пеню в сумі 113273,85 грн.

На виконання рішення суду видано виконавчий лист, на підставі якого відкрито виконавче провадження №34604604, яке закінчено 31.03.2020 у зв`язку зі смертю ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.05.2020 визнано спадщину померлої ОСОБА_1 - однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , відумерлою. Передано майно померлої ОСОБА_1 - однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , як відумерлу спадщину, у власність територіальної громади міста Луцьк Волинської області.

Публічне акціонерне товариство акціонерний банк Укргазбанк звернулося з позовом до Луцької міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_1 , яку передано у власність територіальній громаді міста Луцька Волинської області, як відумерлу спадщину в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед Публічним акціонерним товариством акціонерний банк Укргазбанк за кредитним договором №86/08-Ж/02 від 12.06.2008 в сумі 64560,48 доларів США та пені в сумі 113273 грн 85 коп.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Зміст статей 3, 15, 16 ЦК України свідчить, що правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2018 у справі №910/23369/17, від 22.01.2019 у справі №912/1856/16, від 14.05.2019 у справі №910/11511/18.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17), саме тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу.

Предметом позову у цій справі по суті є звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статей 1216, 1218 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов`язанні.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за договором, за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо повернення кредиту, у тому числі і зобов`язання за договором іпотеки, не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1277 Цивільного кодексу України заява про визнання спадщини відумерлою може також бути подана кредитором спадкодавця. У разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Аналогічні положення містить і частина перша статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" згідно з якою спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобов`язана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу.

Якщо власниками відумерлого майна стали декілька територіальних громад, вимоги кредиторів спадкодавця задовольняються територіальними громадами пропорційно до вартості відумерлого майна, набутого у власність кожною з них (частина четверта статті 1277 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Відумерла спадщина за рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.05.2020 у справі №161/13675/19 в силу положень частини третьої статті 1277 ЦК України, статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" у порядку, встановленому законом, має перейти у власність відповідача, та прийнята останнім на баланс.

У разі прийняття на баланс відумерлої спадщини до відповідача переходять права та обов`язки іпотекодержателя за договором іпотеки, у тому числі щодо виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.05.2012 у справі №2-7902/2011.

Отже, в силу положень статей 1218, 1231, 1277, 1288 Цивільного кодексу України територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна (відповідач) матиме обов`язок задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до статті 1231 цього Кодексу.

З встановлених обставин справи вбачається наступне:

- іпотекодавець за іпотечним договором ОСОБА_1 , до якої позивачем було заявлено вимогу про стягнення заборгованості позичальника за кредитним договором та була задоволена судом, померла;

- до Луцької міської ради, в силу норм частини третьої статті 1277 ЦК України, статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та рішення Луцького міськрайонного суду від 06.05.2020 у справі №161/13675/19, у подальшому переходить відумерле майно;

- відповідно до положень частини четвертої статті 1127 ЦК України та в силу положень статті 23 Закону України "Про іпотеку" до ради переходять обов`язки ОСОБА_1 щодо виконання рішення Луцького міськрайонного суду від 10.05.2012 у справі №2-7902/2011.

З огляду на наведене вище, Луцька міська рада є правонаступником ОСОБА_1 у виконавчому провадженні з виконання рішення Луцького міськрайонного суду від 10.05.2012 у справі №2-7902/2011.

При цьому, частиною першою статті 182 Цивільного кодексу України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №48/340, пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №911/3594/17.

У постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 13.04.2021 у справі №910/11702/18 викладено висновок що: "згідно з частинами першою, четвертою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Частиною четвертою статті 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва; 2) речові права на нерухоме майно, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; право довірчої власності (крім права довірчої власності як способу забезпечення виконання зобов`язань); інші речові права відповідно до закону.

Аналіз наведених вище положень статті 1277 Цивільного кодексу України дає підстави дійти висновку, що за результатами розгляду заяви про визнання спадщини відумерлою та прийняття відповідного рішення судом орган місцевого самоврядування після набрання законної сили рішенням суду про визнання спадщини відумерлою стає власником майна, що входить до складу спадщини. Схожі за змістом висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №914/2588/17, від 22.11.2018 у справі №914/2637/17.

Отже, з урахуванням змісту наведених положень чинного законодавства суд вважає, що як речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, так і майнові права, відмінні від права власності на нерухоме майно, є правами, нерозривно пов`язаними з нерухомим майном, а тому такі права підлягають державній реєстрації та виникають з моменту відповідної реєстрації.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин щодо прийняття відповідачем у комунальну власність відумерлої спадщини у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_2 у встановленому законом порядку.

З огляду на зазначені положення законодавства та встановлені обставини справи, позивачем не доведено та не обґрунтовано належними і допустимими доказами факту порушення, невизнання чи оспорення відповідачем його права або інтересу у спірних правовідносинах.

Виходячи з положень частини 1 статті 182 та частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України щодо невчинення Луцькою міською радою дій з прийняття у комунальну власність відумерлої спадщини ОСОБА_1 у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , належним способом захисту у спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача вчинити дії щодо прийняття у комунальну власність відумерлої спадщини та зобов`язання вчинити дії щодо державної реєстрації цього права у встановленому законом порядку.

При цьому, суд апеляційної інстанції керується правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 30.06.2022 у справі №924/692/21.

Відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приймаючи до уваги наведене вище, враховуючи наявні у матеріалах справи докази, встановлені факти та зміст позовних вимог, виходячи із засад розумності і справедливості, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства акціонерний банк Укргазбанк до Луцької міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, у зв`язку з відмовою в позові заява відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає розгляду.

Згідно ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії").

В силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до положень ст.129 ГПК України витрати зі сплати судового збору у справі покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст.252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк Укргазбанк на рішення господарського суду Волинської області від 27.09.2023 у справі №903/133/23 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 07.12.2023

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Миханюк М.В.

Суддя Коломис В.В.