ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2023 року

м. Київ

cправа № 916/2583/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

позивача - акціонерного товариства «УкрСиббанк» - Лаєнко П.П., адвокат (дов. від 26.12.2022),

відповідача - територіальної громади в особі Одеської міської ради - Явченко Д.В., в порядку самопредставництва,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 - не з`явився,

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Одеської міської ради (далі - Рада)

на рішення господарського суду Одеської області від 18.04.2023 (суддя Гут С.Ф.)

та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.09.2023 (головуючий суддя: Колоколов С.І., судді: Богатир К.В., Таран С.В.)

у справі № 916/2583/21

за позовом акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк»)

до територіальної громади в особі Одеської міської ради (далі - Територіальна громада в особі Ради),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 ,

про стягнення 50 000,00 доларів США шляхом звернення стягнення на нерухоме майно.

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

АТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом до Територіальної громади в особі Ради про стягнення з відповідача 50 000,00 доларів США шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на праві власності належить Територіальній громаді в особі Ради як відумерла спадщина після смерті ОСОБА_2 , в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 25.09.2007 № 0, шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем та ОСОБА_2 як позичальником був укладений договір про надання споживчого кредиту від 25.09.2007 № 0, у забезпечення виконання зобов`язань за яким позивачем та зазначеним позичальником був укладений іпотечний договір від 25.09.2007. Відповідно до умов іпотечного договору в іпотеку позивачу було передано нерухоме майно (квартира), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Проте позичальник помер та на підставі рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 19.12.2018 по справі № 523/13732/18 спадщина, що відкрилася після смерті ОСОБА_2 , зокрема, зазначена квартира, була визнана судом відумерлою та передана у власність відповідачу.

За твердженням позивача, відповідач як власник відумерлого майна позичальника набув статусу іпотекодавця, має всі його права, й несе всі обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки, та відповідно до статті 1231, частин третьої та четвертої статті 1277 Цивільного кодексу України та статті 23 Закону України «Про іпотеку» зобов`язаний задовольнити вимоги позивача як кредитора спадкодавця про відшкодування майнових збитків позивача в межах середньої ринкової вартості зазначеної квартири шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням господарського суду Одеської області від 18.04.2023 зі справи, яке залишено без змін згідно з постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.09.2023, позов задоволено повністю: стягнуто на користь АТ «УкрСиббанк» з Територіальної громади в особі Ради 50 000 доларів США шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на праві власності належить Територіальній громаді в особі Ради як відумерла спадщина після смерті ОСОБА_2 , в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 25.09.2007 № 0, шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з відповідача на користь позивача 20 006,40 грн. витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви, 30 009,60 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, 40 012,80 грн. витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі Рада, з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на:

- пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про те, що судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених: у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 у справі № 755/13805/16-ц (в порушення положень статей 86, 236 ГПК України суди не врахували приписи статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо недотримання банком встановленої законом процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, що призвело до неправильного вирішення спору по суті), у постановах Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 569/7648/15-ц, від 17.12.2020 у справі № 278/2177/15-ц, від 28.10.2020 у справі № 760/7792/14-ц, від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18, від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц щодо належних документів на підтвердження заборгованості за кредитним договором;

- пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування, зокрема, приписів статті 1277 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах у питанні покладення на Територіальну громаду обов`язку з погашення вимог кредитора померлого боржника, спадщина якого визнана відмерлою та перейшла у власність Територіальної громади.

Поряд із цим підставою для касаційного оскарження скаржник визначає пункт 4 частини другої статті 287 та частини першу, третю статті 310 ГПК України, зазначаючи про те, що суди попередніх інстанцій в порушення вимог процесуального закону не залучили до участі у справі єдиного існуючого боржника за кредитним договором - ОСОБА_3 , яка виступала поручителем у правовідносинах з АТ «УкрСиббанк»; також судами проігноровано обставини щодо наявності відносин поруки між АТ «УкрСиббанк» та іншою особою, не досліджено жодного документу з цього приводу, що, у свою чергу, безпосередньо впливає на заборгованість за кредитним договором.

Доводи інших учасників справи

АТ «УкрСиббанк» у відзиві на касаційну скаргу просило Суд касаційне провадження у справі закрити на підставі пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; у випадку відмови в задоволенні клопотання про закриття касаційного провадження у справі та розгляду касаційної скарги по суті - касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін.

Згідно з ухвалою Суду від 06.11.2023 задоволено клопотання Ради про участь у судовому засіданні у справі № 916/2583/21 в режимі відеоконференції, забезпечення проведення якої доручено господарському суду Одеської області.

Згідно з ухвалою Суду від 30.11.2023 розгляд касаційної скарги відкладався.

Відповідно до ухвали Суду від 04.12.2023 задоволено заяву Ради про участь у судовому засіданні у справі в режимі відеоконференції, забезпечення проведення якої доручено господарському суду Одеської області.

Згідно з ухвалою Суду від 07.12.2023 задоволено заяву Ради про участь у судовому засіданні у справі в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.

3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

25.09.2007 акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Банк) та ОСОБА_2 (позичальник) укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 99 900,00 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Згідно з пунктом 2.1 Кредитного договору в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за даним договором Банком приймається:

- застава нерухомості, а саме: іпотека трикімнатної квартири, загальною площею 62,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер за ДРФО НОМЕР_1 ;

- порука фізичної особи ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер ДРФО НОМЕР_2 .

Кредит, наданий Банком, також забезпечується усім належним позичальнику майном і коштами, на які може бути звернуто стягнення в порядку, встановленому законодавством України (пункт 2.2 Кредитного договору).

25.09.2007 акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» як іпотекодержателем та ОСОБА_2 як іпотекодавцем укладений іпотечний договір (далі - Іпотечний договір), за умовами якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - квартиру, що складається з 3 (трьох) житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 62,1 кв.м та знаходиться адресою: АДРЕСА_1 , та належить іпотекодавцю на праві приватної власності.

Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань іпотекодавця за Кредитним договором з додатковою угодою від 25.09.2007 № 1 до нього та за договором про надання споживчого кредиту від 25.09.2007 № 0 (пункт 1.2 Іпотечного договору).

25.09.2007 Іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю. Д. та зареєстрований в реєстрі за номером 4370.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник та іпотекодавець - ОСОБА_2 помер.

У жовтні 2018 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулося до Суворовського районного суду міста Одеси із заявою про визнання спадщини померлого ОСОБА_2 , що складається з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відумерлою.

Суворовський районний суд міста Одеси згідно з рішенням від 19.12.2018 по справі № 523/13732/18 задовольнив заяву публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»: визнав спадщину померлого ОСОБА_2 , що складається, в тому числі, з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , - відумерлою, та передав відумерлу спадщину у власність територіальній громаді за місцем відкриття спадщини - Територіальній громаді Одеської міської ради.

Суворовський районний суд міста Одеси у зазначеному рішенні, зокрема, встановив, що у період з 13.10.2016 (дня відкриття спадщини) до 19.12.2018 (дня постановлення зазначеного судового рішення у справі № 523/13732/18) спадкоємці померлого до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 не зверталися та матеріали справи протилежного не містять.

Зі змісту рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 19.12.2018 у справі № 523/13732/18 вбачається, що за життя ОСОБА_2 уклав з Банком Кредитний договір, отримав кредитні кошти у розмірі 99 900 доларів США та зобов`язався погашати кредит. На момент смерті позичальника за вказаним Кредитним договором існувала заборгованість, яка станом на 12.09.2018 залишається не погашеною та становить: 95 619 доларів США 21 цнт. - заборгованість по кредиту та процентам.

19.02.2019 за Територіальною громадою міста Одеси на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19.12.2018 по справі № 523/13732/18 зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 62,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

17.08.2020 АТ «УкрСиббанк» звернулося до Одеської міської ради з вимогою кредитора від 11.08.2020 № 24-1-01/683 про відшкодування завданих Банку збитків у розмірі 95 619,21 доларів США.

Рада відповіді на зазначену вимогу кредитора - АТ «УкрСиббанк» не надала, у зв`язку з чим Банк звернувся до суду з позовом до Територіальної громади в особі Ради про стягнення 50 000,00 доларів США шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на праві власності належить Територіальній громаді в особі Ради як відумерла спадщина, після смерті ОСОБА_2 , в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором, шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача 50 000,00 доларів США шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та на праві власності належить Територіальній громаді в особі Ради як відумерла спадщина після смерті ОСОБА_2 , в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором, шляхом продажу з прилюдних торгів за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В обґрунтування доводів касаційної скарги Рада посилається, зокрема, на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про те, що судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених: у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 у справі № 755/13805/16-ц (в порушення положень статей 86, 236 ГПК України суди не врахували приписи статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо недотримання банком встановленої законом процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, що призвело до неправильного вирішення спору по суті), у постановах Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 569/7648/15-ц, від 17.12.2020 у справі № 278/2177/15-ц, від 28.10.2020 у справі № 760/7792/14-ц, від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18, від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц щодо належних документів (доказів) на підтвердження заборгованості за кредитним договором.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 у справі № 755/13805/16-ц, на яку посилається скаржник, Суд виснував, що за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку». Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (пункт 41), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 40), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 38)).

За змістом частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону) - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону), - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений (статтею 38 Закону), не погодили, а передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 63), від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (пункт 36)).

Отже, недотримання позивачем передбаченої статтею 35 Закону України «Про іпотеку» процедури подання вимоги про усунення порушень умов кредитного договору та договору іпотеки не є перешкодою для звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема шляхом проведення прилюдних торгів. Тому з моменту настання строку виконання основного зобов`язання у кредитора виникло право на звернення до суду з таким позовом.

У розгляді справи № 916/2583/21 судами попередніх інстанцій встановлено, що 17.08.2020 АТ «УкрСиббанк» звернулося до Одеської міської ради з вимогою кредитора від 11.08.2020 № 24-1-01/683.

У Суду відсутні підстави вважати, що судами попередніх інстанцій у розгляді справи № 916/2583/21 не був врахований висновок Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 у справі № 755/13805/16-ц, при цьому Суд враховує межі розгляду справи судом касаційної інстанції, які визначені статтею 300 ГПК України, а також те, що згідно з наведеним висновком Великої Палати Верховного Суду саме по собі недотримання передбаченої статтею 35 Закону України «Про іпотеку» процедури подання вимоги про усунення порушень умов кредитного договору та договору іпотеки не є перешкодою для звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема шляхом проведення прилюдних торгів, що не враховано у доводах касаційної скарги скаржником.

Рада також посилається на висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 569/7648/15-ц, від 17.12.2020 у справі № 278/2177/15-ц, від 28.10.2020 у справі № 760/7792/14-ц, від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18, від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц щодо належності доказів на підтвердження заборгованості за кредитним договором, зазначаючи про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», що не було враховано у розгляді справи судами попередніх інстанцій.

Водночас у справі, судові рішення в якій є предметом касаційного перегляду, судами попередніх інстанцій, зокрема, встановлено, що зі змісту рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 19.12.2018 у справі № 523/13732/18 вбачається, що за життя ОСОБА_2 уклав з Банком Кредитний договір, отримав кредитні кошти у розмірі 99 900 доларів США та зобов`язався погашати кредит. На момент смерті позичальника за вказаним Кредитним договором існувала заборгованість, яка станом на 12.09.2018 залишається не погашеною та становить: 95 619 доларів США 21 цнт. - заборгованість по кредиту та процентам.

Отже, рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 19.12.2018 у справі № 523/13732/18 встановлено факт отримання за життя ОСОБА_2 кредитних коштів у розмірі 99 900 доларів США, проте на момент його смерті розмір несплаченої заборгованості становить 95 619,21 доларів США (аналогічна суму зазначена у представленій до матеріалів справи та дослідженій судом довідці-розрахунку заборгованості), у зв`язку з чим суд вважав доведеним факт прострочення ОСОБА_2 виконання взятих на себе за умовами Кредитного договору зобов`язань зі сплати отриманого кредиту.

Розмір ціни позову (50 000 доларів США) у справі № 916/2583/21 не перевищує розміру заборгованості, який встановлений згідно з рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 19.12.2018 у справі № 523/13732/18.

Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, яке набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанови Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 902/201/19, у постанові Верховного Суду від 04.06.2020 у справі № 522/7758/14-ц).

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про преюдиціальність для справи № 916/2583/21 встановлених у справі № 523/13732/18 обставин щодо наявності та розміру заборгованості за Кредитним договором на момент смерті позичальника.

Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи у цій частині фактично зводяться до незгоди з висновками судів стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановлення інших обставин.

Отже, проаналізувавши постанови Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 569/7648/15-ц, від 17.12.2020 у справі № 278/2177/15-ц, від 28.10.2020 у справі № 760/7792/14-ц, від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18, від 25.05.2021 у справі № 554/4300/16-ц, на які посилається скаржник, Верховний Суд дійшов висновку, що зі змісту вказаних судових рішень вбачається, що наведені в них висновки Верховного Суду стосуються застосування норм права у правовідносинах, які не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається (з огляду, зокрема, на преюдиціальність встановлених в іншій справі обставин для справи № 916/2583/21), оскільки названі справи суттєво відрізняються, за обставинами справи, встановленими судами, за іншими поданими сторонами та оціненими судами доказами, у залежності від яких (обставин і доказів), застосовувано норми права та прийнято судове рішення, що виключає подібність названих справ за змістовим критерієм.

У доводах касаційної скарги Рада також посилається на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування, зокрема, приписів статті 1277 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах у питанні покладення на Територіальну громаду обов`язку з погашення вимог кредитора померлого боржника, спадщина якого визнана відмерлою та перейшла у власність Територіальної громади.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

Верховний Суд зазначає про те, що скасовуючи судові рішення попередніх інстанцій у справі № 916/2583/21 про відмову в позові та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд виснував, зокрема, таке.

Згідно з частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки.

Верховний Суд звертає увагу, що оскільки Територіальна громада в особі Ради набула право власності на майно, яке було предметом іпотеки, то на підставі статті 23 Закону України «Про іпотеку» територіальна громада в особі Ради набула статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором.

Господарські суди попередніх інстанцій, внаслідок невірного трактування статті 608 ЦК України, дійшли помилкового висновку про те, що зобов`язання за кредитним та іпотечним договором припинились смертю боржника.

Отже, висновок Верховного Суду, зокрема, щодо застосування правових норм, які регулюють питання відумерлості спадщини в аспекті подальшого задоволення Територіальною громадою, яка набула право власності на майно, вимог кредиторів, існує (аналогічна правова позиція була висловлена Верховним судом також й у постанові від 30.06.2022 зі справи № 924/692/21) і суд апеляційної інстанції у новому розгляді справи переглянув судове рішення місцевого господарського суду у справі № 916/2583/21 відповідно до таких висновків.

З огляду на викладене клопотання АТ «УкрСиббанк» про закриття касаційного провадження у справі, яке (клопотання) міститься у відзиві на касаційну скаргу, підлягає задоволенню частково: касаційне провадження за касаційною скаргою Ради на судові рішення попередніх інстанцій у справі № 916/2583/21 з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, підлягає закриттю на підставі пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України.

У касаційній скарзі скаржник підставою для касаційного оскарження визначає також пункт 4 частини другої статті 287 та частини першу, третю статті 310 ГПК України, зазначаючи про те, що суди попередніх інстанцій в порушення вимог процесуального закону не залучили до участі у справі єдиного існуючого боржника за кредитним договором - ОСОБА_3 , яка виступала поручителем у правовідносинах з АТ «УкрСиббанк»; також судами проігноровано обставини щодо наявності відносин поруки між АТ «УкрСиббанк» та іншою особою, не досліджено жодного документу з цього приводу, що у свою чергу безпосередньо впливає на заборгованість за кредитним договором.

Стосовно наведеного Верховний Суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

Таким чином, за змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

За таких обставин недостатніми є доводи скаржника про неповне дослідження судом зібраних у справі доказів за умови непідтвердження підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

Доводи касаційної скарги, з посиланням на частину третю статті 310 ГПК України, не знайшли свого підтвердження.

Що ж стосується посилання Ради в обґрунтування доводів касаційної скарги на частину першу статті 310 ГПК України, із зазначенням про те, що суд прийняв рішення про права, інтереси та (або) обов`язки особи - ОСОБА_3 (поручитель), яка не була залучена до участі у справі, Суд зазначає таке.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи, або у резолютивній частині рішення суд зазначив про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги. Подібні за змістом висновки, викладено у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.02.2019 у справі № 908/1141/15-г, від 17.10.2022 у справі № 904/6084/21.

Судами попередніх інстанцій не встановлено обставин пред`явлення позивачем позовних вимог у відношенні до особи, у даному випадку скаржника, яка не повинна відповідати за цим позовом. Суд у даному контексті також вважає доречними та обґрунтованими аргументи відзиву АТ «УкрСиббанк» щодо припинення зобов`язань поручителя смертю боржника в силу приписів статей 608 ЦК України, а також частини першої статті 523 ЦК України.

Крім того, Радою не надано доказів на підтвердження того, що остання наділена повноваженнями представляти інтереси ОСОБА_3 у суді та замість останньої вирішувати, чи вважає вона судові рішення у справі такими, що прийняті про її права, інтереси та (або) обов`язки.

Отже, наведені скаржником доводи не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, що виключає можливість скасування оскаржуваних судових рішень з наведених Радою підстав.

Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Верховний Суд зазначає, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень, наявність яких скаржником у цій справі аргументовано не доведено.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують вказаного висновку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи Ради про порушення судами попередніх інстанцій норм права при ухваленні оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку не знайшли свого підтвердження з мотивів, викладених у цій постанові.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою у справі з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, а з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 4 цієї статті, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Судові витрати

Судовий збір, сплачений у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції покладається на скаржника, оскільки Суд касаційне провадження за касаційною скаргою Ради в частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, закриває, а в частині підстав, передбачених пунктами 1,4 частини другої статті 287 ГПК України, касаційну скаргу залишає без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 129, 296, 300, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Одеської міської ради на рішення господарського суду Одеської області від 18.04.2023 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.09.2023 у справі № 916/2583/21 з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.

2. Касаційну скаргу Одеської міської ради на рішення господарського суду Одеської області від 18.04.2023 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.09.2023 у справі № 916/2583/21 з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення.

3. Рішення господарського суду Одеської області від 18.04.2023 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.09.2023 у справі № 916/2583/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова