ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2023 р. Справа№ 910/7511/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Алданової С.О.

Корсака В.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Київській області

на рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2023 (повний текст складено 17.08.2023)

у справі № 910/7511/23 (суддя Усатенко І.В.)

за позовом Київського обласного центру зайнятості

до Головного управління Національної поліції у Київській області

про стягнення 23 282,84 грн, -

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.

У травні 2023 року Київський обласний центр зайнятості (далі - Центр) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просив стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - Поліція) 23 282,84 грн неправомірно виплачених коштів.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.08.2023 позов задоволено повністю. Стягнуто з Поліції на користь Центру 23 282,84 грн грошових коштів за неправомірно виплачену допомогу по безробіттю ОСОБА_1 , 2 684,00 грн судового збору.

Суд дійшов висновку, що сума виплаченого позивачем громадянину ОСОБА_1 забезпечення у розмірі 23282,84 грн під час перебування на обліку в Центрі за період з 07.06.2016 по 07.06.2017 як безробітного підлягає відшкодуванню відповідачем відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», оскільки із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 17.08.2023, Поліція звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Скаржник вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення суд порушив норми матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповно з`ясував обставин справи.

На думку апелянта, враховуючи обставини справи, до Поліції застосовується подвійне притягнення до відповідальності, оскільки ОСОБА_1 отримав допомогу по безробіттю та заробітну плату за час вимушеного прогулу. У такому випадку повернення Центру суми виплаченого безробітному забезпечення та вартість наданих соціальних послуг доречно було б покласти на ОСОБА_1 , оскільки, у разі задоволення позовних вимог щодо повернення виплаченого забезпечення (допомоги по безробіттю) в сумі 23282,84 грн з Поліції відбудеться подвійне стягнення, що суперечить ст. 61 Конституції України.

Апелянт вважає, що грошові кошти, сплачені як допомога по безробіттю, мають бути стягнуті саме з ОСОБА_1 .

Позиції учасників справи.

Від Центра відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.08.2023 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Алданова С.О., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/75116/23 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Поліції на рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2023 до надходження матеріалів справи №910/7511/23.

21.09.2023 матеріали справи №910/7511/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.10.2023 апеляційну скаргу Поліції на рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2023 у справі №910/7511/23 залишено без руху. Надано Поліції строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для надання доказів сплати судового збору в сумі 3 220,80 грн у встановленому порядку. Попереджено Поліцію, що у випадку неусунення у встановлений термін недоліків апеляційної скарги, дану апеляційну скаргу буде повернуто скаржнику.

Від Поліції на виконання вказаної ухвали надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги з доданими до неї доказами сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі (платіжна інструкція №18682 (внутрішній номер 299008623) від 06.10.2023).

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

07.06.2016 громадянин ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до Центру із заявою про надання статусу безробітного та із заявою про призначення виплати допомоги по безробіттю.

Центр на підставі наданих громадянином ОСОБА_1 документів надав останньому статус безробітного та прийняв рішення про виплату допомоги по безробіттю.

07.06.2017 громадянин ОСОБА_1 звернувся до Центру із заявою про зняття його з обліку з 07.06.2017 у зв`язку із самостійним працевлаштуванням.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.07.2017 №826/4192/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2017, визнано протиправним і скасовано рішення (висновок) Атестаційної комісії №1 Поліції, оформлене протоколом від 22.01.2016 ОП№15.00002152.0003538, в частині невідповідності ОСОБА_1 займаній посаді та необхідності звільнення його зі служби в поліції через службову невідповідність; визнано протиправним та скасовано наказ Поліції від 24.02.2016 №85 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції; поновлено ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді інспектора-чергового Броварського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області; стягнуто з Поліції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 54 703,11 грн; визнано протиправними дії Поліції щодо проведення атестації ОСОБА_1 .

Згідно з довідко бухгалтерського відділу ОСОБА_1 за період з 14.06.2016 по 06.06.2017 була виплачена допомога по безробіттю у сумі 23282,84 грн.

Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області №602 о/с від 01.09.2017 «По особовому складу» поновлено лейтенанта ОСОБА_1 на посаді інспектора-чергового Броварського відділу поліції.

08.12.2020 згідно з наказом №336о/с «По особовому складу» відповідно до Закону України «Про національну поліцію» звільнено ОСОБА_1 зі служби в поліції за п. 2 ч. 1 ст. 77 з 15.12.2020.

Центр звернувся до Поліції з листом №174/1056/3-21 від 22.02.2021, у якому просив надати копії документів щодо ОСОБА_1 , а саме: заяв громадянина та наказів про прийняття і звільнення працівника (цвільно-правових, трудових угод, актів виконаних робіт); пояснення щодо отриманої від ПФУ інформації стосовно початку роботи (служби) застрахованої особи.

З листом №1026/109-12 від 08.04.2021 Поліція надала Центру запитувану листом №174/1056/3-21 від 22.02.2021 інформацію.

25.01.2022 Центр склав акт №30 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», яким встановив, що на підставі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.07.2017 № 826/4192/16 ОСОБА_1 поновлено на службі в поліції.

03.08.2022 Центр видав наказ №27 «Про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю ОСОБА_1 ».

Центр звернувся до Поліції з листом №324/1056/3-2 від 03.08.2022 та з претензією №3/1056/3-22 від 05.10.2022, у яких просив повернути незаконно нараховану та сплачену безробітному ОСОБА_1 суму допомоги по безробіттю у розмірі 23282,84 грн.

Листом №1671/109/29/1-2022 від 25.10.2022 «Про надання інформації» Поліція відмовила у задоволенні вказаних вище вимог Центра як неправомірних. За текстом листа Поліція зазначила, що строк, протягом якого може бути заявлена претензія, законодавством не встановлений, однак у разі звернення до суду потрібно враховувати строк позовної давності; з моменту поновлення на посаді ОСОБА_1 пройшло 5 років відповідно до наказу від 01.09.2017 №602о/с.

Центр вважає, що сума виплаченого ним громадянину ОСОБА_1 забезпечення у розмірі 23282,84 грн під час його перебування на обліку в Центрі за період з 07.06.2016 по 07.06.2017 як безробітного підлягає відшкодуванню відповідачем.

У відзиві на позовну заяву Поліція проти заявлених до неї вимог заперечила, просила відмовити у їх задоволенні

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

За визначенням п. 8 ст. 1 Закону страховий випадок - це подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття.

Згідно зі ст. 7 допомога по безробіттю є видом забезпечення за цим Законом.

Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття створюється для управління страхуванням на випадок безробіття, акумуляції страхових внесків, контролю за використанням коштів, виплати забезпечення та надання соціальних послуг, здійснення інших функцій згідно із цим Законом і статутом Фонду. Фонд є цільовим централізованим страховим фондом, некомерційною самоврядною організацією. Держава є гарантом забезпечення застрахованих осіб та надання їм відповідних соціальних послуг Фондом (ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»).

Функції виконавчої дирекції Фонду виконує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, та його територіальні органи, що здійснюють свою діяльність відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» та цього Закону. Керівник центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, входить до складу правління Фонду (ч. 6 ст. 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»).

Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» роботодавці - це підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу зареєстрованого безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема за віком, на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення» зареєстровані безробітні зобов`язані інформувати територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, протягом трьох робочих днів про обставини припинення реєстрації, визначені у ч. 1 ст. 45 цього Закону.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 45 вказаного Закону реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється у разі поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (в редакції, чинній на час спірних правовідносин) виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Повернення виплачених безробітному коштів здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 34 та ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», якими Фонду надано право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу та визначено, що з роботодавця утримуються сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Згідно з п. 6 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого 13.02.2009 Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України №60/62, Постановою правління Пенсійного фонду України №7-1, у разі встановлення центром зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих така особа знімається з обліку як безробітна в установленому законодавством порядку та повертає суму незаконно отриманого матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг.

Якщо відомості про доходи особи, на підставі яких призначено матеріальне забезпечення, є недостовірними з вини роботодавця, центри зайнятості проводять перерахунок страхових виплат з дня їх призначення. Суми незаконно виплачених коштів повертаються роботодавцем. Виплата коштів, недоотриманих особою внаслідок

зниження суми страхових виплат, здійснюється за рахунок коштів Фонду.

Якщо відомості про доходи є недостовірними з вини особи, центри зайнятості припиняють відповідні виплати, а суми здійснених виплат з дня їх призначення повертаються особою відповідно до п. 7 цього Порядку.

Обов`язок роботодавця відшкодувати Фонду вартість послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, виникає тільки у випадку, коли працівника звільнено незаконно і саме через цю подію застрахована особа втратила заробітну плату і була вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Таким чином, у Фонду є право стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а у роботодавця - обов`язок сплатити суму виплаченого забезпечення та вартість наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Верховний Суд у постановах від 12.06.2018 у справі №914/2087/17, від 06.07.2018 у справі №921/220/17-г/16, від 09.07.2018 у справі №914/1875/17, від 06.07.2018 у справі №921/220/17-г/16 зазначив, що за положеннями ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» саме судове рішення про поновлення на роботі може бути правовою підставою для стягнення з працедавця суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному.

У постанові від 06.07.2018 у справі №921/220/17-г/16 Верховний Суд зробив висновок, що обов`язок роботодавця відшкодувати Фонду загальнообов`язкового державного страхування України на випадок безробіття вартість соціальних послуг, наданих безробітному, в разі поновлення його на роботі за рішенням суду виникає у тому випадку, якщо невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю потягло за собою незаконне звільнення з роботи застрахованої особи і саме через цю подію така особа втратила заробітну плату і була вимушена стати на облік як безробітна та отримувати страхові виплати.

Суд встановив, ОСОБА_1 , який у встановленому законом звернувся до Центру із заявою про надання статусу безробітного та із заявою про призначення виплати допомоги по безробіттю, 07.06.2017 звернувся до Центру із заявою про зняття його з обліку з 07.06.2017 у зв`язку з самостійним працевлаштуванням.

Вказана заява про зняття його з обліку як безробітного була подана до прийняття судом рішення про поновлення ОСОБА_1 на роботі (31.07.2017 Окружним адміністративним судом, 19.09.2017 Київським апеляційним адміністративним судом) та відповідно до самого поновлення згідно з наказом №602 о/с від 01.09.2017.

За наявними у справі матеріалами відповідач (Поліція) по відношенню до ОСОБА_1 є роботодавцем у розумінні ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а тому саме на нього (відповідача) покладено обов`язок з відшкодування суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

З огляду на доводи апеляційної скарги про те, що грошові кошти, сплачені як допомога по безробіттю, мають бути стягнуті саме з ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає, що такі доводи спростовуються положеннями ст. ст. 34-35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», які наведені вище та підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, що оскільки громадянин ОСОБА_1 подав заяву про зняття його з обліку 07.06.2017, тобто до поновлення його на роботі, відсутнє зловживання з боку ОСОБА_1 , а тому відсутні підстави для стягнення з нього суми виплаченого йому забезпечення у сумі 23 282,84 грн.

Місцевий суд доцільно зазначив, що згідно з положеннями Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" достатньою умовою для відшкодування саме роботодавцем суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному є сам факт поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Обставина виплати відповідачем ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу не звільняє його (відповідача) від встановленого законом обов`язку компенсувати виплачену позивачем суму допомоги по безробіттю, оскільки у цьому випадку такий обов`язок на нього покладено ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Зазначене не є покладенням на відповідача подвійної компенсації, а є встановленим законом обов`язком компенсації здійсненої безробітному виплати.

Відповідач докази перерахування Центру коштів в сумі 23282,84 грн не надав.

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що виплачене позивачем громадянину ОСОБА_1 забезпечення у розмірі 23282,84 грн під час перебування на обліку в Центрі за період з 07.06.2016 по 07.06.2017 як безробітного підлягає відшкодуванню відповідачем відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття"; вимоги Центру підлягають задоволенню повністю.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається; підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Київській області на рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2023 у справі №910/7511/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 17.08.2023 у справі №910/7511/23 залишити без змін.

Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

Справу №910/7511/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України, за наявності підстав, визначених ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді С.О. Алданова

В.А. Корсак