ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" грудня 2023 р. Справа№ 910/12840/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Гончарова С.А.

Шаптали Є.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «П.Р.С. і Компанія»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.10.2023, повний текст якої складений 16.10.2023,

у справі № 910/12840/23 (суддя Щербаков С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «П.Р.С. і Компанія»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 328 181,83 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2023 у справі № 910/12840/23 задоволено клопотання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, провадження у справі № 910/12840/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «П.Р.С. і Компанія» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 328 181,83 грн. зупинено до припинення перебування ОСОБА_1 у складі добровольчого формування № 42 територіальної громади м. Києва «Легіон Оболонь», переведеного на воєнний стан.

Зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що:

- 30.03.2022 ОСОБА_1 (відповідач у даній справі) уклала контракт добровольця територіальної оборони із добровольчим формуванням № 42 територіальної громади м. Києва «Легіон Оболонь», що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями контракту добровольця територіальної оборони від 30.03.2022, довідки Добровольчого формування № 42 територіальної громади м. Києва «Легіон Оболонь» від 08.09.2023 № 2360 та від 14.09.2023 № 2377;

- згідно п. 2 контракту на добровольця, який зарахований до складу ДФТГ та уклав цей контракт, поширюється дія статутів Збройних Сил України;

- відповідно до ст. 1 Закону Украйни «Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України» у період дії воєнного стану громадяни України, а також іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України (далі - цивільні особи), можуть брати участь у відсічі та стримуванні збройної агресії російської федерації та/або інших держав, у тому числі отримати вогнепальну зброю і боєприпаси до неї відповідно до порядку та вимог, встановлених Міністерством внутрішніх справ України;

- ст. 12 Закону України «Про оборону України» участь в обороні держави разом із Збройними Силами України беруть у межах своїх повноважень інші військові формування, утворені відповідно до законів України, Державна спеціальна служба транспорту, Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України, а також відповідні правоохоронні органи. Інші військові формування, утворені відповідно до законів України, беруть участь у виконанні завдань територіальної оборони та руху опору, сприяють забезпеченню правового режиму воєнного стану;

- військове формування - створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій (абз. 15 ст. 1 Закону України «Про оборону України»);

- згідно зі ст. 18 Закону України «Про оборону України» територіальна оборона України організовується та здійснюється відповідно до Закону України "Про основи національного спротиву" з урахуванням особливостей, визначених законодавством про оборону, мобілізацію та правовий режим воєнного стану;

- п.п. 15, 16 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основи національного спротиву» встановлено, що територіальна оборона - це система загальнодержавних, воєнних і спеціальних заходів, що здійснюються у мирний час та в особливий період з метою протидії воєнним загрозам, а також для надання допомоги у захисті населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій. При цьому Сили територіальної оборони Збройних Сил України є окремим видом сил Збройних Сил України, на який покладається організація, підготовка та виконання завдань територіальної оборони;

- п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основи національного спротиву» передбачено, що добровольче формування територіальної громади - воєнізований підрозділ, сформований на добровільній основі з громадян України, які проживають у межах території відповідної територіальної громади, який призначений для участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони в межах території відповідної територіальної громади;

- відповідно до частини 2 ст. 8 вказаного Закону добровольчі формування територіальних громад утворюються з урахуванням ресурсних та людських можливостей відповідних територіальних громад. Загальна кількість та місця розташування добровольчих формувань територіальних громад визначаються Командуванням Сил територіальної оборони Збройних Сил України за участю відповідних сільських, селищних, міських рад та затверджуються Головнокомандувачем Збройних Сил України. Порядок утворення, комплектування, функціонування, підстави та порядок розформування добровольчих формувань територіальних громад визначаються Положенням про добровольчі формування територіальних громад, яке затверджується Кабінетом Міністрів України. Діяльність добровольчих формувань територіальних громад здійснюється під безпосереднім керівництвом і контролем командира військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України за територіальним принципом. У разі введення в Україні або в окремих її місцевостях воєнного стану всі добровольчі формування територіальних громад переходять в оперативне підпорядкування командирів відповідних військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України. На час дії воєнного стану за рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України добровольчі формування територіальних громад повністю або частково можуть залучатися до виконання завдань територіальної оборони поза межами визначеної зони територіальної оборони, а також направлятися до районів ведення воєнних (бойових) дій;

- згідно із ч. 3 ст. 9 Закону України «Про основи національного спротиву» на громадян України, зарахованих до складу добровольчих формувань територіальних громад, під час участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони поширюється дія статутів Збройних Сил України;

- відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про основи національного спротиву» на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

- з урахуванням викладеного вище, оскільки ОСОБА_1 (відповідач) перебуває у складі добровольчого формування добровольчого формування № 42 територіальної громади м. Києва «Легіон Оболонь», суд вважає за необхідне зупинити провадження у даній справі №910/12840/23 до припинення перебування ОСОБА_1 у складі добровольчого формування № 42 територіальної громади м. Києва «Легіон Оболонь».

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «П.Р.С. і Компанія» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.10.2023 у справі № 910/12840/23 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм процесуального законодавства.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- за змістом положень ч. 1 ст. 227 ГПК України підставою для зупинення провадження у справі є неможливість розгляду справи через те, що можуть бути порушені права та законні інтереси військовослужбовця, який через несення служби не зможе ефективно використати свої процесуальні права при розгляді справи, зазначена норма вирішує питання неможливості прибуття у судове засідання саме військовослужбовця, який не просто перебуває на службі, а фактично виконує бойові завдання або залучений до проведення АТО;

- те, що відповідачем направлена поштова кореспонденція отримується особисто свідчить про фактичне перебування вказаної особи в місті Києві та реалізація нею наданих законодавством прав;

- згідно з практикою Верховного Суду для зупинення судом провадження з підстав передбачених зазначеними нормами, в матеріалах справи мають бути докази перебування сторони у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону саме військових формувань, а також того, що такі підрозділи переведені на воєнний стан, зокрема беруть участь у виконані бойових завдань, проте у справі немає жодного доказу, який би підтверджував, що добровольче формування №42 територіальної громади міста Києва «Легіон Оболонь», та, зокрема, доброволець ОСОБА_1 , бере участь у виконанні бойових завдань або що ДФТГ «Легіон Оболонь» є Військовим формуванням. Так само у справі немає доказів того, що на час воєнного стану за рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України добровольче формування №42 територіальної громади міста Києва «Легіон Оболонь» повністю або частково залучено до виконання завдань територіальної оборони поза межами визначеної зони територіальної оборони, або направлене до районів ведення воєнних (бойових) дій;

- при прийнятті оскаржуваної ухвали Господарським судом міста Києва не було враховано правову позицію Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладену в постанові від 16.11.2022 у справі №753/3880/20, за змістом якої перебування особи, яка є стороною у справі, у складі добровольчого формування територіальної громади, що не є військовим формуванням, не може бути підставою для зупинення провадження у справі.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.10.2023, справу № 910/12840/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Шаптала Є.Ю., Тищенко А.І..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу ІV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 31.10.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/12840/23, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/12840/23.

09.11.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

У зв`язку з перебуванням судді Тищенко А.І., яка не є головуючою суддею, на підготовці для підтримання кваліфікації в НШСУ, розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/4536/23 від 13.11.2023 здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2023 справу № 910/12840/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю..

За приписами ч. 1 ст. 271 ГПК України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

За змістом частини 2 статті 271 ГПК України апеляційні скарги про зупинення провадження у справі розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.11.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «П.Р.С. і Компанія» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.10.2023 у справі № 910/12840/23 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «П.Р.С. і Компанія» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.10.2023 у справі № 910/12840/23, постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, учасникам справи встановлено строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань.

28.11.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач, з посиланням на те, що:

- Добровольче формуванням №42 територіальної громади м. Києва «Легіон Оболонь» (далі - добровольче формування), було утворено відповідно до положень Закону України «Про основи національного спротиву», Положення про добровольчі формування територіальних громад, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1449 та наказу Командувача Сил територіальної оборони Збройних сил України від 29.03.2022 №102, згідно з пунктом 3 якого було затверджено командира добровольчого формування, а пунктом 4 добровольче формування було підпорядковано до безпосереднього керівництва та контролю за діяльністю командиру військової частини НОМЕР_1 (копія витягу наказу - додаток 1);

- забезпечення індивідуальною штатною зброєю та іншими видами зброї, а також боєприпасами до них членів добровольчого формування здійснюється відповідно до розпоряджень Командувача Сил територіальної оборони Збройних сил України від 17.03.2022 №760/20/276 дск та від 18.03.2022 №760/3/291 дск;

- відповідно до наказу Командувача Сил територіальної оборони Збройних сил України від 03.12.2022 №337, добровольче формування було підпорядковано до безпосереднього керівництва та контролю за діяльністю командиру військової частини НОМЕР_2 (копія витягу з наказу - додаток 2);

- відповідно до рішення Ставки Верховного Головнокомандувача Збройних сил України, окремих доручень Командувача Сил територіальної оборони Збройних сил України та бойових розпоряджень командира військової частини НОМЕР_2 від 18.10.2022 №1661/3598, Добровольче формуванням №42 територіальної громади м. Києва «Легіон Оболонь» забезпечене індивідуальною штатною зброєю та іншими видами зброї, діє відповідно до Статутів Збройних Сил України, та станом на сьогодні (копія листа командира військової частини НОМЕР_2 від 16.09.2023 - додаток 3) продовжує виконувати визначені йому бойові розпорядження (зокрема, бойове розпорядження Головнокомандувача ЗС України від 13.01.2023 №10466, рішення Головнокомандувача Збройних Сил України від 19.09.2023 №18870/ЗПУ-2/дск, бойового розпорядження угрупування сил і засобів територіальної оборони Збройних Сил України №760/23/8148дск від 21.09.2023, бойове розпорядження командування Сил Територіальної оборони ЗС України №760/3/331дск від 16.01.2023, бойові розпорядження командира 112 обр. Тро (в/ч НОМЕР_2 ) №1661/4592 від 23.11.2022, №12/дск від 16.01.2023, 208/р від 03.06.2023, від 22.09.2023 №1456 дек, та інші бойові розпорядження) (копія листа командира військової частини НОМЕР_2 від 24.01.2023 - додаток 13 до відзиву на позов) в межах зони відповідальності (Оболонський район міста Києва), а його окремі ланки і підрозділи - виконують бойові (спеціальні) завдання безпосередньо в зоні ведення бойових дій, у складі 3 м.б. о.м. Прб (в/ч НОМЕР_3 ) оперативно-тактичного угрупування «Донецьк» оперативно-стратегічного угруповання військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 », де виконують завдання із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районі їх ведення у Волноваському районі Донецької області;

- що стосується участі відповідача, добровольця ОСОБА_1 , у виконанні бойових завдань у складі Добровольчого формування №42 територіальної громади м. Києва «Легіон Оболонь», слід зазначити, що: відповідач діє відповідно до Статутів Збройних Сил України, на неї поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; перебуваючи починаючи з 30.03.2022 в особовому складі даного добровольчого формування, на штатній посаді, відповідач на постійній основі виконує визначені їй службові обов`язки і завдання командування, особисто бере участь у підготовці та виконанні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту інтересів Держави і населення, забезпеченню життєдіяльності, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах проведення зазначених заходів. Вказане, зокрема, підтверджується кількістю грамот, подяк і нагород від Міністра оборони України, командирів військових частин Збройних Сил України, Православної церкви в Україні, Київського міського голови та голови Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, якими за проявлений патріотизм, самовідданість, високий професіоналізм і проявлену мужність, особистий внесок у справу захисту Батьківщини відповідач була відмічена (копії документів на підтвердження - додатки 14 - 23 до відзиву на позов);

- ані керівник, ані працівники апелянта, зокрема, сама представник апелянта, не є членами Добровольчого формування №42 територіальної громади м. Києва «Легіон Оболонь», так само як не є ані військовослужбовцями військової частини НОМЕР_2 Сил територіальної оборони Збройних сил України, до службових обов`язків яких ходить безпосередня взаємодія та бойове злагодження з даним добровольчим формуванням чи виконання спільних бойових розпоряджень за участю добровольчого формування у складі його окремих ланок чи підрозділів, до особового складу яких наказами командування включено відповідача, ані особами, які постійно чи тимчасово проживають разом із відповідачем в одному житловому приміщенні, за адресою її реєстрації та проживання. А тому вказані особи не можуть достовірно знати та стверджувати про це в суді, чим саме займається член Добровольчого формування №42 територіальної громади м. Києва «Легіон Оболонь», доброволець ОСОБА_1 (Відповідач), які поставлені перед нею командуванням завдання виконує, та де саме при їх виконанні вона перебуває. Крім того, у відсутність відповідача в місті Києві, на час виконання визначених їй завдань командування добровольчого формування та службових обов`язків за посадою, листування, яке надходить засобами поштового зв`язку на її адресу місця проживання, отримує її законний представник, тобто її мати.

До відзиву на апеляційну скаргу відповідачем додані належним чином засвідчені копії витягу з наказу Командувача Сил територіальної оборони Збройних сил України від 29.03.2022 №102, витягу з наказу Командувача Сил територіальної оборони Збройних сил України від 03.12.2022 №337, листа командира військової частини НОМЕР_2 від 16.09.2023.

При дослідженні матеріалів справи колегією суддів встановлено, що копії витягу з наказу Командувача Сил територіальної оборони Збройних сил України від 29.03.2022 №102 та витягу з наказу Командувача Сил територіальної оборони Збройних сил України від 03.12.2022 №337 вже наявні у матеріалах справи, а відтак такі документи не можуть вважатися додатковими доказами по справі.

Щодо копії листа командира військової частини НОМЕР_2 від 16.09.2023, слід зазначити наступне.

Враховуючи, що відповідач додав цей документальний доказ під час розгляду апеляційної скарги, на дату прийняття оспореної ухвали такого доказу суд першої інстанції в своєму розпорядження не мав.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3 ст. 269 ГПК України).

Отже, підставою для прийняття апеляційною інстанцією додаткових доказів є докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від апелянта.

Оспорювану ухвалу у цій справі постановлено 16.10.2023, а відтак лист командира військової частини НОМЕР_2 від 16.09.2023, з огляду на дату його виникнення, відповідач мав можливість подати до суду першої інстанції, проте вказаних дій не вчинив, а суду апеляційної інстанції доказів об`єктивної неможливості вчинення таких дій не надав.

Основними засадами судочинства, закріпленими у ст. 129 Конституції України, є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен додержуватись норм процесуального права.

Відповідно до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Прийняття судом апеляційної інстанції додаткових документів на стадії апеляційного провадження за відсутності визначених ст. 269 ГПК України підстав для їх прийняття, тобто без наявності належних доказів неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, фактично порушує принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, адже у такому випадку суд створює відповідачу більш сприятливі, аніж позивачу умови в розгляді конкретної справи.

Колегія суддів зауважує відповідачу на наступному.

У постанові Верховного Суду від 27 березня 2023 року у справі № 686/9366/20 зазначено, що […тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні].

Сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази. Це відповідає і практиці ЄСПЛ, яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Наприклад, ЄСПЛ у своєму рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.10.2023 у справі № 499/895/19.

За таких обставин, додана відповідачем до відзиву на апеляційну скаргу копія листа командира військової частини НОМЕР_2 від 16.09.2023 як додатковий доказ колегією суддів не приймається.

Станом на 11.12.2023 інших відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.

Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його продовження Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 01.05.2023 № № 254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», справа розглядається у розумний строк.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2023 у справі № 910/12840/23 задоволено клопотання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, провадження у справі № 910/12840/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «П.Р.С. і Компанія» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення 328 181,83 грн. зупинено до припинення перебування ОСОБА_1 у складі добровольчого формування № 42 територіальної громади м. Києва «Легіон Оболонь», переведеного на воєнний стан, з чим колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Випадки, коли суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, визначені у ч. 1 ст. 227 ГПК України

Пунктом 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України встановлено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Буквальне тлумачення вказаної норми визначає 2 умови для зупинення провадження:

1) перебування сторони у складі Збройних Сил України;

або

2) перебування сторони у складі інших утворених до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

З матеріалів справи слідує, що 30.03.2022 ОСОБА_1 (відповідач у даній справі) уклала контракт добровольця територіальної оборони із добровольчим формуванням № 42 територіальної громади м. Києва «Легіон Оболонь», що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями контракту добровольця територіальної оборони від 30.03.2022, довідки Добровольчого формування № 42 територіальної громади м. Києва «Легіон Оболонь» від 08.09.2023 № 2360 та від 14.09.2023 № 2377.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України мають таку загальну структуру:

Генеральний штаб Збройних Сил України;

Командування об`єднаних сил Збройних Сил України;

види Збройних Сил України - Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили;

окремі роди сил Збройних Сил України - Сили спеціальних операцій, Сили територіальної оборони, Сили логістики, Сили підтримки, Медичні сили;

окремі роди військ Збройних Сил України - Десантно-штурмові війська, Війська зв`язку та кібербезпеки;

органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що військове формування - створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про основи національного спротиву» добровольче формування територіальної громади - воєнізований підрозділ, сформований на добровільній основі з громадян України, які проживають у межах території відповідної територіальної громади, який призначений для участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони.

Сили територіальної оборони Збройних Сил України - окремий рід сил Збройних Сил України, на який покладається організація, підготовка та виконання завдань територіальної оборони (п. 15 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про основи національного спротиву»).

За приписами ч. 2 ст. 8 Закону України «Про основи національного спротиву» порядок утворення, комплектування, функціонування, підстави та порядок розформування добровольчих формувань територіальних громад визначаються Положенням про добровольчі формування територіальних громад, яке затверджується Кабінетом Міністрів України.

Діяльність добровольчих формувань територіальних громад здійснюється під безпосереднім керівництвом і контролем командира військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України за територіальним принципом.

У разі введення в Україні або в окремих її місцевостях воєнного стану всі добровольчі формування територіальних громад переходять в оперативне підпорядкування командирів відповідних військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України.

На час дії воєнного стану за рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України добровольчі формування територіальних громад повністю або частково можуть залучатися до виконання завдань територіальної оборони поза межами визначеної зони територіальної оборони, а також направлятися до районів ведення воєнних (бойових) дій.

З аналізу указаних законодавчих норм вбачається, що добровольче формування територіальної громади є воєнізованим підрозділом, а не військовим формуванням. Здійснення діяльності добровольчих формувань під безпосереднім керівництвом і контролем командира військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України, а також перехід їх за певних умов в оперативне підпорядкування командирів відповідних військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України не свідчить про перебування членів добровольчих формувань у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 753/3880/20, від 04.07.2023 у справі № 623/2015/21, у яких, Верховний Суд, серед іншого, звернув увагу на те, що членство у добровольчому формуванні не звільняє від обов`язку проходження строкової військової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (пункт 6 Положення про добровольчі формування територіальних громад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 № 1449).

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції або доказів того, що вказана особа залучена та бере безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у зонах проведення бойових дій.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає про те, що відповідно до рішення Ставки Верховного Головнокомандувача Збройних сил України, окремих доручень Командувача Сил територіальної оборони Збройних сил України та бойових розпоряджень командира військової частини НОМЕР_2 від 18.10.2022 №1661/3598, Добровольче формування №42 територіальної громади м. Києва «Легіон Оболонь» забезпечене індивідуальною штатною зброєю та іншими видами зброї, діє відповідно до Статутів Збройних Сил України, та станом на сьогодні продовжує виконувати визначені йому бойові розпорядження (зокрема, бойове розпорядження Головнокомандувача ЗС України від 13.01.2023 №10466, рішення Головнокомандувача Збройних Сил України від 19.09.2023 №18870/ЗПУ-2/дск, бойового розпорядження угрупування сил і засобів територіальної оборони Збройних Сил України №760/23/8148дск від 21.09.2023, бойове розпорядження командування Сил Територіальної оборони ЗС України №760/3/331дск від 16.01.2023, бойові розпорядження командира 112 обр. Тро (в/ч НОМЕР_2 ) №1661/4592 від 23.11.2022, №12/дск від 16.01.2023, 208/р від 03.06.2023, від 22.09.2023 №1456 дек, та інші бойові розпорядження) в межах зони відповідальності (Оболонський район міста Києва), а його окремі ланки і підрозділи - виконують бойові (спеціальні) завдання безпосередньо в зоні ведення бойових дій, у складі 3 м.б. о.м. Прб (в/ч НОМЕР_3 ) оперативно-тактичного угрупування «Донецьк» оперативно-стратегічного угруповання військ « ІНФОРМАЦІЯ_1 », де виконують завдання із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районі їх ведення у Волноваському районі Донецької області

Колегія суддів зауважує відповідачу на тому, що, як вказано ним самим, Добровольче формування №42 територіальної громади м. Києва «Легіон Оболонь» станом на сьогодні продовжує виконувати визначені йому бойові розпорядження саме в межах зони відповідальності (Оболонський район міста Києва), а лише його окремі ланки і підрозділи - виконують бойові (спеціальні) завдання безпосередньо в зоні ведення бойових дій, у складі 3 м.б. о.м. Прб (в/ч НОМЕР_3 ) оперативно-тактичного угрупування «Донецьк» оперативно-стратегічного угруповання військ «Таврія». В свою чергу, доказів того, що ОСОБА_1 перебуває саме у складі тих ланок і підрозділів, які виконують бойові (спеціальні) завдання безпосередньо в зоні ведення бойових дій матеріли справи не містять.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не може вважатись законною та обґрунтованою, оскільки відсутні докази на підтвердження наявності підстав для зупинення провадження у справі, які передбачені п. 3 ч. 1 ст. 227 ГПК України.

Також колегія суддів зауважує і на наступному.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Наведеного судом першої інстанції враховано не було, тому, зупинивши провадження в даній справі, суд порушив право учасників справи на розгляд справи упродовж розумного строку.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

За приписами ч. 3 ст. 271 ГПК України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Частиною 1 статті 277 ГПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореної ухвали судом першої інстанції мало місце неправильне застосування норм процесуального права, а відтак ухвала Господарського суду міста Києва від 16.10.2023 у справі № 910/12840/23 підлягає скасуванню із направленням справи до місцевого суду для подальшого розгляду.

Враховуючи вимоги, які викладені в апеляційній скарзі, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «П.Р.С. і Компанія» підлягає задоволенню.

Оскільки у цьому випадку суд апеляційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється (ч. 14 ст. 129 ГПК України).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична фірма «П.Р.С. і Компанія» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.10.2023 у справі № 910/12840/23 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.10.2023 у справі № 910/12840/23 скасувати.

3. Справу № 910/12840/23 передати на розгляд до Господарського суду міста Києва .

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/12840/23.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.А. Гончаров

Є.Ю. Шаптала