ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2023 року

м. Київ

cправа № 922/854/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Огородніка К.М.- головуючого, Жукова С.В., Картере В.І.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України

на ухвалу Господарського суду Харківської області від 13.07.2023

та на постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.09.2023

у справі № 922/854/23

за заявою фізичної особи-підприємця Шевцова Олега Станіславовича

до Комунального підприємства «Міськелектротранссервіс»

про визнання банкрутом.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.03.2023 відкрито провадження у справі про банкрутство Комунального підприємства "Міськелектротранссервіс" (далі - КП «Міськелектротранссервіс», боржник), введено процедуру розпорядження майном боржника; призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Артюха Юрія Володимировича.

На офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України 24.03.2023 оприлюднено повідомлення про порушення справи про банкрутство, визначено граничний строк на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника, зазначено відомості про розпорядника майна.

04.07.2023 до Господарського суду Харківської області від боржника надійшла скарга на дії державного виконавця, в якій (з урахування доповнень від 06.07.2023) боржник просив:

- визнати протиправомірними дії начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т.І. про примусовому стягненню грошових коштів у сумі 551961,51 грн з рахунку НОМЕР_1 , грошових коштів у сумі 3 995,00 грн з рахунку НОМЕР_2 та грошових коштів у сумі 230 028,76 грн з рахунку НОМЕР_3 ;

- зобов`язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повернути грошові кошти примусово стягнуті з КП "Міськелектротранссервіс" на рахунки, з яких такі кошти було стягнуто;

- зобов`язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не пізніше ніж у 10-денний строк з дня отримання даної ухвали повідомити суд про її виконання.

В обґрунтування посилався на те, що не зважаючи на мораторій на задоволення вимог кредиторів, введений ухвалою про відкриття провадження у справі про банкрутство, скасування ухвалою суду від 15.06.2023 арешту на кошти КП "Міськелектротранссервіс", накладеного постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Заєць Т.І. від 17.05.2023 ВП 71773877, державним виконавцем було списано грошові кошти з рахунків боржника, що є порушенням вимог частини п`ятої статті 41 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ).

Фактичні обставини, встановлені судами

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.03.2023 відкрито провадження у справі про банкрутство КП «Міськелектротранссервіс»; введено процедуру розпорядження майном боржника; призначено розпорядником майна боржника, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, який передбачає зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

На офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України 24.03.2023 оприлюднено повідомлення про порушення справи про банкрутство. Визначено граничний строк на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника. Зазначено відомості про розпорядника майна.

Водночас, на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Відділ) перебувало виконавче провадження № 71461006 з примусового виконання наказу № 922/1273/22 Господарського суду Харківської області від 06.03.2023 про стягнення з КП «Міськелектротранссервіс» на користь АТ «Харківобленерго» суми заборгованості.

Виконавче провадження № 71461006 відкрите 04.04.2023 за заявою АТ «Харківобленерго», загальний розмір заборгованості складав 343 420 579,97 грн.

Одночасно із постановою про відкриття виконавчого провадження 04.04.2023 державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 34 342 058,00 грн у відповідності до приписів статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

У подальшому керуючись пунктом 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», 08.05.2023 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою. Пунктом 2 вказаної постанови, припинено чинність арешту коштів боржника накладеного відповідно до постанови від 04.04.2023 ВП № 71461006 та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. Пунктом 5 постанови, постанову про стягнення виконавчого збору від 04.04.2023 № 71461006 винесено в окреме провадження.

10.05.2023 заступником начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Заєць Т.І. відкрито виконавче провадження № 71773877 про стягнення з КП «Міськелектротранссервіс» виконавчого збору у розмірі 34 342 058,00 грн.

17.05.2023 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом, та належить боржнику - КП «Міськелектротранссервіс», у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 34 342 459,85 грн.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.06.2023 скасовано арешт, накладений на кошти КП «Міськелектротранссервіс» постановою заступника начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Заєць Т.І. про арешт коштів від 17.05.2023 ВП № 71773877.

Водночас, 20.06.2023 та 03.07.2023 державним виконавцем було здійснено списання грошових коштів з рахунків боржника на виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 34 342 058,00 грн.

Стверджуючи, що списання коштів державним виконавцем здійснено після відкриття судом провадження у справі про банкрутство та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, а також скасування арешту, накладеного на кошти КП, що є порушенням вимог частини п`ятої статті 41 КУзПБ, боржник звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 13.07.2023 скаргу КП «Міськелектротранссервіс» на дії державного виконавця задоволено.

Визнано неправомірними дії начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Тетяни Ігорівни по примусовому стягненню грошових коштів у сумі 551961,51 грн з рахунку НОМЕР_1 , грошових коштів у сумі 3995,00 грн з рахунку НОМЕР_2 та грошових коштів у сумі 230028,76 грн з рахунку НОМЕР_3 .

Зобов`язано відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повернути грошові кошти примусово стягнуті з КП «Міськелектротранссервіс» на рахунки, з яких такі кошти було стягнуто.

Зобов`язано відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не пізніше ніж у 10-денний строк з дня отримання даної ухвали повідомити суд про її виконання.

Відділ з вказаною ухвалою суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 13.07.2023 та прийняти нове судове рішення, залишити без задоволення скаргу КП «Міськелектротранссервіс».

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 ухвалу Господарського суду Харківської області від 13.07.2023 у справі №922/854/23 залишено без змін.

Мотивуючи ухвалу та постанову суди виходили з того, що дії державного виконавця щодо стягнення грошових коштів з рахунків боржника, який перебуває у процедурі банкрутства, на підставі лише положень Закону України «Про виконавче провадження», без урахування процедур і положень КУзПБ, норми якого мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України, не можна вважати правомірними.

Суди зазначили, що з моменту порушення справи про банкрутство боржник перебуває в особливому правовому режимі і спеціальними нормами Кодексу України з процедур банкрутства для випадків звернення стягнення на майно боржника встановлені спеціальні правила. Такими, що відповідають положенням чинного законодавства України, можна вважати лише ті дії обтяжувача, які були дозволені (санкціоновані) судовим рішенням (ухвалою суду) в межах справи про банкрутство.

За висновками судів, списання у даному випадку заступником начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Заєць Т.І. грошових коштів з рахунків боржника, є порушенням норм частини чотирнадцятої статті 39, статті 41 КУзПБ, у зв`язку з чим скарга боржника є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. При цьому, суди визнали помилковими твердження Відділу про те, що вимоги щодо сплати виконавчого збору є поточними та на них не розповсюджується дія мораторію.

Судові рішення у справі прийняті з урахуванням правових позицій Верховного Суду у справах № 905/1923/15, № 914/2350/18(914/608/20) щодо застосування положень частини п`ятої статті 41 КУзПБ.

Короткий зміст касаційної скарги

Відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України (скаржник) подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій (з урахуванням поданих доповнень) просить скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 13.07.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 у справі № 922/854/23, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні скарги КП «Міськелектротранссервіс» на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відмовити повністю.

Відділ вважає, що задовольняючи скаргу на дії державного виконавця господарські суди не забезпечили повного і всебічного розгляду справи, адже не врахували, що всі постанови та дії державного виконавця прийняті відповідно до чинного законодавства, в межах повноважень державного виконавця, у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законом України «Про виконавче провадження».

Скаржник визначив підставою касаційного оскарження пункт 3 частини 2 статті 287 ГПК України, за змістом якого, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема, як зазначено в касаційній скарзі, щодо порядку звернення стягнення на майно боржника задля задоволення поточних вимог, на які не розповсюджується дія мораторію.

Відділ зазначає, що справу про банкрутство КП «Міськелектротранссервіс» відкрито 23.03.2023, постанова про стягнення виконавчого збору у розмірі 34342058,00 грн винесене державним виконавцем 04.04.2023. Ця обставина, на думку скаржника, вказує на те, що вимоги щодо сплати виконавчого збору є поточними та на них не розповсюджується дія мораторію.

Посилання судів першої та апеляційної інстанцій при розгляді цієї справи на правові висновки Верховного Суду у справі №905/1923/15 від 22.09.2021 вважає помилковими, стверджуючи про різні предмети, підстави, обставини справи та правове регулювання.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

КП «Міськелектротранссервіс» подало відзив на касаційну скаргу, в якому заперечує проти її доводів та вимог, вважає, що касаційна скарга не містить посилання на конкретну норму матеріального або процесуального права, яку було неправильно застосовано судами попередніх інстанцій, як і не містить обґрунтування, у чому саме полягає таке неправильне застосування або порушення; доводи про відсутність висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах не відповідають дійсності, адже Верховним Судом у справах № 905/1923/15, № 914/2350/18 (914/608/20) вже сформовано висновок щодо застосування положень частини п`ятої статті 41 КУзПБ, який повністю узгоджується із правозастосуванням судів попередніх інстанцій.

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій з посиланням на норми права

Дослідивши доводи, наведені у касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає таке.

Положеннями статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1)верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної влади (державних виконавців) та у передбачених цим законом випадках на приватних виконавців, правових статус та організація діяльності яких встановлюється Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Приписами статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" визначені права та обов`язки виконавців, закріплена обов`язковість вимог виконавців.

Забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців є однією із засад виконавчого провадження, встановлених статтею 2 Закону України "Про виконавче провадження".

Норми ГПК України, зокрема стаття 339 ГПК України, також передбачають право сторони виконавчого провадження звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Згідно зі статтею 343 ГПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

За змістом скарги боржника вбачається, що предметом спору у цій справі є визнання неправомірними дії державного виконавця щодо списання коштів з рахунків боржника, здійсненого після відкриття судом провадження у справі про банкрутство та введеного мораторію на задоволення вимог кредиторів, скасування арешту, накладеного на кошти боржника, та зобов`язання повернути стягнуті кошти.

Питання стягнення виконавчого збору з боржника за постановою державного виконавця врегульовано статтями 3, 26, 27, 42, 45 Закону України "Про виконавче провадження".

За змістом статті 26, частини четвертої статті 27 вказаного Закону у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника такого збору та одночасно виносить відповідну постанову (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (частини друга, третя статті 27 Закону).

Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Водночас, як установлено судами попередніх інстанцій, стосовно КП «Міськелектротранссервіс» ухвалою Господарського суду Харківської області від 23.03.2023 відкрито провадження у справі № 922/854/23 про банкрутство, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та процедуру розпорядження майном боржника.

Верховний Суд у складі суддів палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 22.09.2021 у справі №911/2043/20 в чергове наголосив, що з моменту відкриття провадження у справі банкрутство боржник перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника (аналогічний за змістом правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №918/420/16 та в низці постанов Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справах про банкрутство).

Відтак, досліджуючи спірне питання щодо правомірності дій державного виконавця слід виходити з аналізу положень Закону України "Про виконавче провадження" у нормативному поєднанні з положеннями КУзПБ, окремі положення якого визначають правовий режим та відповідні обмеження з розпорядження майном боржника, зокрема грошовими коштами, щодо якого відкрито провадження у справі про неплатоспроможність та застосовані відповідні процедури.

Відповідно до частини першої статті 41 КУзПБ мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів, за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та місцезнаходженням його майна (частина друга статті 41 КУзПБ).

Приписами частини третьої цієї статті передбачено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється, зокрема, стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі виконання рішень у немайнових спорах.

Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів, виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян, виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення (абзац перший частини п`ятої статті 41 КУзПБ).

До того ж, за приписами частини чотирнадцятої статті 39 КУзПБ з моменту відкриття провадження у справі арешт майна боржника чи інші обмеження боржника щодо розпорядження належним йому майном можуть бути застосовані виключно господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство.

У справі, що розглядається, судами попередніх інстанцій, встановлено, що наказ на виконання рішення Господарського суду Харківської області у справі №922/1273/22 видано 06.03.2023, тобто вимоги до боржника, підтверджені рішенням суду, на виконання якого видано вказаний наказ, виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство.

Водночас, дії з примусового виконання наказу суду від 06.03.2023 №922/1273/22 державним виконавцем вчинені після відкриття провадження у справі про банкрутство боржника та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів а саме:

- виконавче провадження № 71461006 з примусового виконання наказу №922/1273/22 Господарського суду Харківської області від 06.03.2023 відкрито постановою від 04.04.2023;

- 08.05.2023 за заявою стягувача про повернення виконавчого документу винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та виведено в окреме виконавче провадження постанову про стягнення виконавчого збору;

- 10.05.2023 начальником відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Заєць Т.І. відкрито виконавче провадження № 71773877 про стягнення з КП «Міськелектротранссервіс» виконавчого збору у розмірі 34342058,00 грн та про арешт коштів боржника.

В подальшому, а саме: 20.06.2023 та 03.07.2023, тобто після відкриття судом провадження у справі про банкрутство та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, а також скасування ухвалою від 15.06.2023 арешту, накладеного на кошти боржника, державним виконавцем було здійснено списання з рахунків боржника за ВП №71773877, а саме виконавчий збір на загальну суму 785985,27грн.

За таких обставин з урахуванням наведених вище норми законодавства про банкрутство, Верховний Суд погоджується з висновками судів, що вчинення державним виконавцем дій щодо стягнення з рахунків боржника, який перебуває у процедурі банкрутства, під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів виконавчого збору на підставі лише положень Закону України «Про виконавче провадження», без урахування процедур і положень Кодексу України з процедур банкрутства, зокрема частини чотирнадцятої статті 39 та статті 41, норми якого мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України, не можна вважати правомірними.

Розглядаючи доводи касаційної скарги про правомірність дій державного виконавця щодо списання з рахунків боржника сум виконавчого збору з посиланням на поточний характер цих вимоги, на які не розповсюджується дія мораторію, колегія суддів звертається до висновків Верховного Суду, викладеного у постанові від 19.01.2023 у справі №918/56/20.

У наведеній постанові Верховний Суд зазначив, що саме лише існування постанови про стягнення виконавчого збору не означає безумовного та гарантованого його стягнення з боржника у визначеному в такій постанові розмірі, адже закон зумовлює право органу державної виконавчої служби стягувати розраховану на час відкриття виконавчого провадження суму виконавчого збору пропорційно до стягнутої з боржника суми у виконавчому провадженні, отже за умови повного чи часткового фактичного виконання рішення у зв`язку з примусовим виконанням якого було винесено постанову про стягнення виконавчого збору (пункт 59 постанови).

Набуття права на стягнення суми виконавчого збору закон пов`язує з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору за умови, що така постанова не була скасована, а розмір суми що має бути відрахована під час розподілу стягнутих коштів на виконавчий збір обмежує 10%, прямо пропорційно до суми, фактично стягнутої з боржника.

Тобто умовами фактичного стягнення виконавчого збору є: 1) здійснення державним виконавцем примусового виконання рішення у виконавчому провадженні; 2) фактичне повне чи часткове виконання виконавчого документа.

Відтак, за відсутності в матеріалах справи доказів фактичного стягнення державним виконавцем заборгованості за виконавчими документами на користь стягувача в межах виконавчого провадження щодо боржника, ураховуючи, що постановою від 08.05.2023 виконавчий документ (наказ Господарського суду Харківської області від 06.03.2023 № 922/1273/22) повернуто стягувачу за його заявою на підставі частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», доводи касаційної скарги про: правомірність стягнення з боржника виконавчого збору за таким виконавчим провадженням, зокрема й під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів; про поточний характеру цих вимоги щодо сплати виконавчого збору у зв`язку з чим на них не розповсюджується дія мораторію, свідчать про помилковість тверджень скаржника та про довільне тлумачення наявних між сторонами правовідносин.

Вказаним також спростовуються доводи скаржника про помилкове застосували судами у цій справі правових висновків Верховного Суду, викладених постанові від 22.09.2021 № 905/1923/15, в якій досліджувалася правомірність дій виконавця та сформовано висновок щодо застосування положень частини п`ятої статті 41 КУзПБ.

З огляду на викладене, враховуючи приписи статті 300 ГПК України, колегія суддів погоджується з висновками місцевого та апеляційного господарського судів про задоволення скарги на дії державного виконавця зважаючи на встановлене порушення вимоги закону, зокрема частини 14 статті 39 та статті 41 КУзПБ, щодо списання з рахунків боржника під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів виконавчого збору на загальну суму 785985,27 грн, та вважає, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження в якості підстав для скасування оскаржуваних рішень.

З урахуванням зазначеного, викладені доводи скаржника, наведені як підстава скасування оскаржуваних ухвали та постанови, не впливають на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанції та не можуть бути самостійною підставою для їх скасування, оскільки не знайшли свого підтвердження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин 1 та 3 статті 304 ГПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини 1 статті 287 цього Кодексу. Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 309 ГПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Взявши до уваги викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані ухвала і постанова підлягають залишенню без змін.

Судові витрати

У зв`язку з тим, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Харківської області від 13.07.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 у справі № 922/854/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Судді Жуков С.В.

Картере В.І.