ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2023 р. Справа№ 910/10654/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Козир Т.П.

Агрикової О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

матеріали апеляційної скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2023

у справі № 910/10654/23 (суддя Демидов В.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКС.КАПІТАЛ"

до Моторного (транспортного) страхового бюро України

про стягнення 33 945,95 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МАРКС.КАПІТАЛ" (далі - Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) про стягнення 33945,95 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач, у зв`язку із визнанням банкрутом приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "СКАЙД", на підставі статті 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", зобов`язаний відшкодувати позивачу шкоду за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ9050187, право вимоги у якого виникло на підставі укладення договору про надання фінансових послуг факторингу 1/05-04/2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/10654/23 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

17.07.2023 разом з відзивом на позовну заяву від відповідача надійшла заява про зупинення провадження в справі до закінчення касаційного перегляду справи №910/16820/21.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2023 провадження у справі №910/10654/23 зупинено до перегляду судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №910/16820/21.

09.08.2023 до Господарського суду міста Києва від Товариства надійшло клопотання про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2023 поновлено провадження у справі №910/10654/23, а позов Товариства до МТСБУ про стягнення 33945,95 грн залишено без розгляду. Судові витрати по сплаті судового збору покладено на позивача.

18.08.2023 представником Товариства подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача понесених МТСБУ витрат на правничу допомогу у сумі 2 000,00 грн.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 25.08.2023 у справі №910/10654/23 у задоволенні заяви МТСБУ про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу відмовлено.

Ухвалюючи вказане додаткове рішення, суд першої інстанції виходив із недоведеності відповідачем та невстановлення судом обставин необґрунтованості дій позивача.

Не погоджуючись із вищезазначеним додатковим рішенням, МТСБУ звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване додаткове рішення та ухвалити нове, яким стягнути з позивача судові витрати на професійну правничу допомогу.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при ухваленні додаткового рішення судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, а тому є незаконним та необґрунтованим.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначає, що необґрунтованість дій позивача полягає у зверненні з позовом до суду навіть після отримання відмови МТСБУ у здійсненні виплати; Товариство скористалося своїм правом на залишення позову без розгляду після отримання відзиву відповідача, зрозумівши безпідставність своїх вимог, що по своїй суті свідчить про відмову від позову; суд першої інстанції формально підійшов до вирішення питання про розподіл судових витрат, оскільки внаслідок подання Товариством більше ніж 900 позовів, МТСБУ було змушене скористатися правом на професійну правничу допомогу.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2023 апеляційну скаргу Товариства передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Козир Т.П., Агрикової О.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/10654/23. Відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2023 у справі №910/10654/23 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

21.09.2023 матеріали справи №910/10654/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою МТСБУ на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2023 у справі №910/10654/23, розгляд якої вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; Товариству встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 13.10.2023.

Товариство не скористалася правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Разом із цим, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (частина 3 статті 263 ГПК України).

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та залишення оскаржуваного додаткового рішення без змін, виходячи з наступного.

У відповідності до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Пунктом 12 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України установлено, що однією із основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено статтею 16 ГПК України.

Статтею 123 ГПК України унормовано, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1-3 статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

На підтвердження вимоги про стягнення з Товариства витрат на правову допомогу у сумі 2 000,00 грн, до матеріалів справи було долучено копії договору про надання послуг у сфері права від 12.10.2021 №4.1/12-10/2021, додаткові угоди від 28.12.2021 та від 05.07.2023 №965 до вказаного правочину, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 18.09.2020 на ім`я адвоката Проца Андрія Володимировича серії КС №9406/10, а також довіреності від 06.12.2022 на ім`я зазначеного представника.

Статтею 130 ГПК України встановлені спеціальні правила, які стосуються окремих випадків розподілу судових витрат, зокрема, у разі залишення позову без розгляду.

Відповідно до частин 5 та 6 статті 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини восьмої статті 129 цього Кодексу.

Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання розподілу судових витрат, статей 129-130 ГПК України дає підстави для висновку, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду суд зобов`язаний виходити з положень частини 5 статті 130 ГПК України, оскільки вказана норма є спеціальною.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 09.07.2019 у справі № 922/592/17.

У разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Отже, відповідач повинен обґрунтовано заявити про наявність витрат, які виникли у зв`язку із поданням позову до нього і у подальшому з залишенням позову без розгляду.

Тобто, стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, у разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.12.2023 у справі №910/5901/22.

Водночас ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 16.02.2021 у справі №905/121/19, від 13.05.2021 у справі №910/16777/20, від 15.09.2021 у справі №902/136/21, від 18.01.2022 у справі №922/2017/17, від 14.03.2023 у справі №911/1201/22, очевидно, що під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Тобто, частина 5 статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин.

Обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, відповідно до положень частини 5 статті 130 ГПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, останньому необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - порушення прав та інтересів відповідача тощо.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.06.2019 зі справи №922/3787/17, від 09.07.2019 зі справи №922/592/17, від 24.03.2021 зі справи №922/2157/20, від 21.01.2020 зі справи №922/3422/18, від 26.04.2021 зі справи №910/12099/17, від 19.04.2021 зі справи №924/804/20 і від 15.09.2021 зі справи №902/136/21.

У той же час, судами першої та апеляційної інстанції не встановлено та відповідачем не наведено, які саме необґрунтовані дії позивача здійснені останнім у ході розгляду справи, в чому вони полягали, та чим це підтверджується.

Так, саме лише подання позову не може бути розцінене судом як необґрунтовані дії позивача, оскільки останній має безумовне право на звернення до суду. Одночасно, не може розцінюватися як необґрунтованість позовних вимог позивача зміна правової позиції суду касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Як слідує з ухвали Господарського суду міста Києва від 10.08.2023 про залишення позову без розгляду, судом не встановлено необґрунтованих дій позивача. При цьому, відповідачем також не надавалися жодні заперечення на подану позивачем заяву про залишення позову без розгляду та не зазначалося про вчинення позивачем необґрунтованих дій.

Відповідні заперечення були покладені в основу апеляційної скарги МТСБУ на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2023 по даній справі.

Колегія суддів зазначає, що сторони мають усвідомлювати, що інститути апеляційного та касаційного перегляду впроваджені для усунення можливих помилок судового розгляду справ у першій інстанції, а не для усунення помилок сторони, допущених нею під час розгляду справи судом першої інстанції, у формулюванні стороною своїх позовних вимог, аргументів та формуванні їх доказової бази.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.10.2023 у справі №499/895/19.

Відповідні висновки відповідають і практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є джерелом права відповідно до Закону України від 23.02.2006 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". ЄСПЛ у своєму рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov vs Ukraine, заява № 3236/03, пункт 40) зазначив, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Також безпідставними є доводи відповідача, що заява Товариства про залишення позову без розгляду по своїй суті є заявою про відмову від позову, оскільки у своєму клопотанні від 09.08.2023 позивач, посилаючись на пункт 5 частини1 статті 226 ГПК України, просив суд саме залишити позов без розгляду, при цьому відмова від позову після відкриття провадження у справі є підставою для закриття провадження у справі та регулюється пунктом 4 частини 1 статті 231 ГПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви МТСБУ про ухвалення додаткового рішення у справі, виходячи зі встановлених частиною 5 статті 130 ГПК України приписів.

Разом із цим, зі змісту статті 244 ГПК України випливає, що додаткове рішення постановляється, якщо: стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; судом не вирішено питання про судові витрати. Додаткове рішення або ухвала про відмову в прийнятті додаткового рішення можуть бути оскаржені.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення по суті, суд постановляє ухвалу, а не додаткове рішення.

Однак у даному випадку, неправильне оформлення оскарженого судового рішення (у формі додаткового рішення замість ухвали) не призвело до ухвалення незаконного судового рішення та не є обов`язковою підставою для його скасування.

Доводи апелянта про те, що при ухваленні додаткового рішення господарським судом не було з`ясовано усіх обставин, які мають значення для справи щодо відшкодування судових витрат на правову допомогу, а також порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не беруться до уваги, оскільки не впливають на вирішення заяви останнього про ухвалення додаткового рішення у даній справі.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищезазначене, апеляційний господарський суд вважає, що додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2023 у справі №910/10654/23 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга МТСБУ має бути залишена без задоволення.

Керуючись статтями 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2023 у справі №910/10654/23 залишити без задоволення.

2. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2023 у справі №910/10654/23 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/10654/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені статтями 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Т.П. Козир

О.В. Агрикова