СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2023 року м. Харків Справа № 905/313/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Слободін М.М. , суддя Терещенко О.І.,

в порядку спрощеного провадження без виклику сторін;

розглянувши в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці (вх. №2112Д/1)

на рішення господарського суду Донецької області від 19.09.2023 (повний текст рішення складений 19.09.2023, суддя Сковородіна О.М.)

у справі №905/313/23

за позовом Фізичної особи-підприємця Старинського Олега Олександровича, м. Суми

до Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, Донецька область, м. Покровськ,

про стягнення 6 221,36 грн

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року Фізична особа-підприємець Старинський Олег Олександрович звернувся з позовом до господарського суду Донецької області до Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці про стягнення основної заборгованості в сумі 6 150,00 грн; інфляційних втрат в сумі 43,05 грн; 3% річних в сумі 28,31 грн.

Рішенням господарського суду Донецької області від 19.09.2023 у справі №905/313/23 позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Старинського Олега Олександровича до Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці про стягнення 6 221,36 грн - задоволено частково. Закрито провадження у справі № 905/313/23 в частині стягнення основної заборгованості в сумі 6 150,00 грн; позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 43,05 грн - задоволено; 3% річних в сумі 28,31 грн задоволено; стягнуто зі Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці на користь Фізичної особи-підприємця Старинського Олега Олександровича 3% річних в сумі 28,31 грн, інфляційні втрати в сумі 43,05 грн, витрати на оплату судового збору в сумі 30,78 грн; в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення господарського суду мотивоване наступним:

- в ході судового розгляду відповідачем зобов`язання зі сплати коштів за отриманий товар були виконані 01.05.2023 на суму 6 150,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №138 від 27.03.2023, а тому оскільки сума основного боргу сплачена відповідачем після відкриття провадження у справі, провадження у справі в цій частині підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю предмета спору на підставі п.2 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України;

- відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання за договором, а тому, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 43,05 грн та 3% річних в сумі 28,31грн за загальний період з 24.01.2023 по 20.03.2023 є правомірними, обґрунтованими та підлягають задоволенню;

- жодних доказів щодо підтвердження факту настання обставин непереборної сили та належного повідомлення сторони договору про застосування дії таких обставин суду не надані, відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність боржника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідач, Східне міжрегіональне управління Державної служби України з питань праці, не погодилось із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції та звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповного дослідження обставин справи, просить рішення господарського суду Донецької області від 19.09.2023 у справі №905/313/23 скасувати в частині задоволених позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат в сумі 43,05 грн, 3% річних в сумі 28,31 грн та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог у цій частині відмовити.

В обґрунтування своєї правової позиції по справі апелянт вказує на те, що відповідач в межах компетенції вчинив усі залежні від нього дії для оплати товару, своєчасно надавши відповідне платіжне доручення для перерахування коштів з рахунку, відкритого в органах Казначейства, проте така оплата не була проведена з вини третьої сторони - Управління Державної казначейської служби України у м. Покровську Донецької області, що у відповідності до умов договору, по-перше, дає Міжрегіональному управлінню право на відстрочку платежу (пункт 4.2. договору), а по-друге, звільняє Міжрегіональне управління від відповідальності за недотримання передбачених цим договором строків здійснення розрахунків (пункт 7.4. договору). Проте, за доводами апелянта, вказані обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що призвело до помилкового висновку суду першої інстанції про прострочення виконання грошового зобов`язання за договором та як наслідок стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 43,05 грн та 3% річних в сумі 28,31 грн.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 11.10.2023 для розгляду справи №905/313/23 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Гребенюк Н.В., судді Слободін М.М., Терещенко О.І.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.10.2023 апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці (вх. №2112Д/1) на рішення господарського суду Донецької області від 19.09.2023 у справі №905/313/23 залишено без руху; протягом десяти днів з дня вручення цієї ухвали апелянту запропоновано усунути недоліки, а саме: подати до Східного апеляційного господарського суду клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням причин пропуску строку та доказів на їх обґрунтування; роз`яснено скаржнику, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається особі, яка подала апеляційну скаргу; у випадку ненадання клопотання про поновлення строку у відкритті апеляційного провадження може бути відмовлено.

20.10.2023 на електронну адресу Східного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків з додатками, а саме: клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.10.2023, зокрема, поновлено Східному міжрегіональному управлінню Державної служби України з питань праці строк на апеляційне оскарження рішення господарського суду Донецької області від 19.09.2023 у справі №905/313/23; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці (вх. №2112Д/1) на рішення господарського суду Донецької області від 19.09.2023 у справі №905/313/23; встановлено учасникам справи строк до 13.11.2023 для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання учасникам провадження; зупинено дію рішення господарського суду Донецької області від 19.09.2023 у справі №905/313/23; витребувано у господарського суду Донецької області матеріали справи №905/313/23.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем до Східного апеляційного господарського суду надано не було.

Будь-яких інших заяв, клопотань щодо розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, 20.12.2022 між ФОП Старинським Олегом Олександровичем (постачальник) та Східним міжрегіональним управлінням Державної служби України з питань праці (замовник) укладено договір поставки товару № 19/22.

За змістом наведеного договору:

- постачальник зобов`язується поставити замовнику товар, а замовник приймає та сплачує товар (продукцію), загальна кількість, одиниця виміру та загальна вартість якого визначена сторонами у специфікації (додаток №1 до договору), що є невід`ємною частиною даного договору (п.1.1. договору);

- ціна цього договору становить 6 150,00 грн без ПДВ відповідно до специфікації (п. 3.1. договору);

- розрахунки проводяться шляхом перерахування замовником коштів на реєстраційний рахунок постачальника протягом двадцяти банківських днів після отримання товарів на підставі видаткових накладних та рахунків (п.4.1. договору);

-замовник має право на відстрочку платежу у разі відсутності бюджетного фінансування, або не проведення оплати з вини третьої сторони (п.4.2.договору);

- строк поставки товарів становить 10 днів з моменту подання заявки на кількість товару, місце поставки товарів за адресою замовника, кількість поставлених товарів підтверджується видатковою накладною (п. 5.1., п. 5.2., 5.4. договору);

- датою поставки товарів є дата фактичної передачі товарів, відповідно до видаткових накладених (п. 5.5. договору);

- у разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань цим договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та чинним законодавством (п.7.1.договору);

- термін дії договору встановлюється з моменту підписання та діє до 31.12.2022, а в частині розрахунків до повного їх завершення (п. 11.1.договору).

Специфікацією до договору № 19/22 від 20.12.2022 передбачено, що предметом договору є: монітор АОС 27" 27В2Н/ЕU ІPS Black.

Судом встановлено, що договір та специфікація до нього підписані уповноваженими представниками сторін та засвідчені печатками.

Згідно з видатковою накладною №98 від 26.12.2022 позивач передав відповідачу обумовлений договором товар на суму 6150,00 грн., а відповідач підтвердив факт отримання цього товару.

Отже, отриманий товар мав бути оплачений відповідачем протягом 20 банківських днів, тобто не пізніше 23.01.2023 (включно).

Посилаючись на те, що відповідач не виконав обов`язок зі сплати постановленого товару, позивач 29.03.2023 звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача основної заборгованості в сумі 6 150,00 грн; інфляційних втрат в сумі 43,05 грн та 3% річних в сумі 28,31 грн.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, судова колегія зазначає наступне.

Предметом апеляційного перегляду є правовідносини сторін, що виникли на підставі договору поставки.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 692 цього ж Кодексу унормовано, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або Законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При дослідженні матеріалів справи колегією суддів встановлено, що 26.12.2022 позивач відповідно до умов договору № 19/22 від 20.12.2022 та специфікації до нього, поставив відповідачу товар (монітор АОС 27" 27В2Н/ЕU ІPS Black), що підтверджується підписаною представниками сторін видатковою накладною №98 від 26.12.2022.

Зобов`язання зі сплати коштів за отриманий товар у сумі 6 150,00 грн будо виконано відповідачем після звернення з даним позовом під час розгляду справи судом першої інстанції 01.05.2023, що підтверджується платіжною інструкцією №138 від 27.03.2023.

Оскільки сума основного боргу у розмірі 6 150,00 грн була сплачена відповідачем після відкриття провадження у справі, господарський суд Донецької області у відповідності до положень п.2 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України обґрунтовано закрив провадження у справі в цій частині у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Разом з тим, господарський суд задовольнив позов в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 43,05 грн та 3% річних в сумі 28,31 грн.

Судова колегія апеляційного господарського суду зазначає, що згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України.

Так, за приписами частини 1статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України).

Відтак, враховуючи положення частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, нарахування інфляційних на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Така правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду від 05.07.2019 у справі 905/600/18, від 23.10.2018 у справі №913/70/18, яку суд апеляційної інстанції враховує при розгляді спірних правовідносин у відповідності до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України.

Перевіривши розрахунок інфляційних та 3% річних, суд апеляційної інстанції встановив, що він є вірним, а методика нарахування відповідає зазначеному вище і сталій правовій позиції Верховного Суду.

У відповідності до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Так, в апеляційній скарзі відповідач стверджує, що Міжрегіональне управління в межах компетенції вчинило усі залежні від нього дії для оплати товару своєчасно надавши відповідне платіжне доручення для перерахування коштів з рахунку, відкритого в органах Казначейства, проте така оплата не була проведена з вини третьої сторони - Управління Державної казначейської служби України у м. Покровську Донецької області, що у відповідності до умов Договору дає право на відстрочку платежу та звільняє від відповідальності за недотримання передбачених цим Договором строків здійснення розрахунків.

Водночас, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними такі доводи апелянта з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, третьої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно зі статтею 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.1997 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, оцінюючи вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи стандарт вірогідності доказів та наявні в матеріалах справи докази, колегією суддів відхиляється посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що невиконання грошового зобов`язання перед позивачем за договором є наслідком відсутності бюджетного фінансування та виною третьої сторони - Управління Державної казначейської служби України, адже:

- відповідач є юридичною особою, яка самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається;

- між сторонами виникли господарські відносини, а приписи Господарського Кодексу України не передбачають привілейованого становища суб`єктів господарювання в залежності від способу їх фінансування;

- факт відсутності бюджетного фінансування у січні березні 2023 не може звільняти відповідача від виконання зобов`язань щодо оплати товару, оскільки станом на грудень 2022 року він мав можливість оплатити отриманий товар, що підтверджується поданим до банку платіжним доручення № 616 від 23.11.2022 на суму 6150,00 грн ;

- залишення платіжного доручення № 616 від 23.11.2022 на суму 6150,00 грн неоплаченим на кінець операційного дня 30.12.2022 та автоматичне повернення платежу відповідно до статей 3, 23 та 57 Бюджетного кодексу України не доводить неможливості сплати відповідачем заборгованості у січні 2023 до встановленого договором строку 23.01.2023;

- відсутність бюджетних асигнувань у січні-березні 2023 року також не є доказом того, що в цей період часу взагалі не здійснювались платежі за рахунком відповідача у Державній казначейській службі України;

- посилання відповідача на підписання сторонами додаткової угоди №1 від 22.02.2023 як на підставу зміни строків розрахунків, є безпідставними, оскільки вказаною додатковою угодою було змінено лише строк дії договору, а не термін розрахунків за поставлений товар.

Крім того, судова колегія зауважує, що підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання визначені ст. 617 Цивільного кодексу України: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що жодних доказів щодо підтвердження факту настання обставин непереборної сили та належного повідомлення сторони договору про застосування дії таких обставин суду не надані.

Враховуючи вищенаведене у сукупності, а також беручи до уваги доведеність матеріалами справи факту порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань в частині здійснення оплати отриманого товару в належний строк, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 43,05 грн та 3% річних в сумі 28,31 грн.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при перегляді оскаржуваного судового рішення та не є підставою для його скасування.

З огляду на викладене та враховуючи, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення було дотримано норми матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при перегляді оскаржуваного рішення, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці не підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Донецької області від 19.09.2023 у справі №905/313/23 слід залишити без змін.

У відповідності до статті 129 ГПК України витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 129, 269, п.1 ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці на рішення господарського суду Донецької області від 19.09.2023 у справі №905/313/23 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 19.09.2023 у справі №905/313/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження до Верховного Суду встановлені статтями 286-289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 12.12.2023

Головуючий суддя Н.В. Гребенюк

Суддя М.М. Слободін

Суддя О.І. Терещенко