ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" грудня 2023 р. Справа№ 910/10088/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Ткаченка Б.О.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача:Кравченко О.П.;

від відповідача: Гуріна Ю.М.,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 року (дата підписання повного тексту 27.02.2023 року)

у справі № 910/10088/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський бронетанковий завод"

про стягнення 1 420 676, 50 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський бронетанковий завод" (далі - відповідач) з вимогами про стягнення 1 420 676,50 грн на підставі договору на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води від 02.07.2012 року, з яких: 965 117,80 грн заборгованості за поставлену теплову енергію та понесені втрати, 330 200,78 грн інфляційних нарахувань, 69 487,93 грн 3% річних, 55 869,99 грн пені.

Позовні вимоги були обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води від 02.07.2012 року (особовий рахунок НОМЕР_1 ) у частині оплати поставленої теплової енергії та понесених втрат теплової енергії за період з листопада 2018 року по березень 2022 року включно.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 року у справі № 910/10088/22 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський бронетанковий завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" 69 690,13 грн основного боргу, 700,00 грн - 3% річних, 6 000,00 грн інфляційних втрат та 6 120,44 грн судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із винесеним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 року у справі № 910/10088/22 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Так, за твердженням скаржника, з урахуванням зробленого теплопостачальною організацією перерахунку коштів за спожиті послуги, відповідно до умов укладеного 02.07.2012 року між сторонами договору, з урахуванням п.п. 5.2, 6.1, 6.3 договору від 02.07.2012 року, у відповідача, на момент подання позовної заяви до суду у жовтні 2022 року існувала заборгованість за поставлену теплову енергію та понесені втрати теплової енергії за період з листопада 2018 року по березень 2022 року (включно) в розмірі 965117,80 грн.

При цьому, скаржник вказав, що категорично незгоден з ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 року, якою закрито провадження у даній справі в частині позовних вимог про стягнення основного боргу в розмірі 331639,04 грн.

Платіжним дорученням №2264 від 23.09.2022 року грошові кошти у розмірі 331639,04 грн відповідач сплатив на виконання умов іншого договору №440657 від 01.01.2013 року, який укладений між сторонами, про що зазначено відповідачем у призначенні платежу, а відповідно дані кошти знаходяться на іншому особовому рахунку відповідача в рахунок належного виконання зобов`язань по іншому договору, а тому були правомірно невраховані позивачем при здійсненні розрахунку наявної у відповідача заборгованості по договору №440192 від 02.07.2012 року.

Крім того, скаржник вказав, що суд першої інстанції здійснив невірний розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних.

Разом з цим, скаржник наголосив, що на відміну від відповідача, який зазначає, що його діяльність як підприємства оборонно-промислового комплексу здійснюється за рахунок бюджетних коштів, у позивача бюджетних коштів, як і будь-яких інших, окрім тих, що сплачуються споживачами за надані послуги, у тому числі й на відновлення після повітряних атак - взагалі немає.

Товариство з обмеженою відповідальністю Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" несе значні збитки у господарській діяльності підприємства, а особливо в період дії воєнного стану, відповідно не вбачає підстав для зменшення розміру нарахованих відповідачу коштів за неналежне виконання взятих зобов`язань.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.04.2023 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" у справі №910/10088/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя), судді Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Північний апеляційний господарський відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 року у справі №910/10088/22 своєю ухвалою від 16.05.2023 року.

30.05.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого відповідач просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Також, представник відповідача звернув увагу, що прохальна частина апеляційної скарги не місить будь - яких вимог щодо ухвали Господарського суду міста Києва про закриття провадження в частині позовних вимог від 20.02.2023 року.

Тому, ухвала Господарського суду міста Києва про закриття провадження в частині позовних вимог про стягнення основного боргу в розмірі 331639,04 грн набрала законної сили та не є предметом оскарження в апеляційному провадженні.

Крім того, представник відповідача, зокрема зазначив, що відповідач не заперечує, що здійснив часткову оплату поставленої позивачем теплової енергії у сумі 1510 367,21 грн (1178728,17 + 331639,04), та погоджується з рішенням суду першої інстанції, що сума заборгованості відповідача перед позивачем за спірний період становить 69690,13 грн (1580057,34 - 1510 367,21).

При цьому, представник відповідача наголосив, що на період карантину споживачі фактично звільнені від відповідальності за несвоєчасне внесення платежів за житлово-комунальні послуги. Нарахування позивачем пені за період з 01.12.2021 року по 19.09.2022 року за порушення строків оплати теплової енергії є необґрунтованим та суперечить Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Водночас, війна з Російською Федерацією, воєнний стан в державі та виконання відповідачем робіт/послуг виключно на потреби забезпечення обороноздатності країни є тими виключними і достатніми обставинами, за яких штрафні санкції можуть бути зменшені судом.

Також, за твердженням відповідача позивачем не було надано жодних розрахунків теплових втрат на дільниці в системі «Покупця»; за заповнення мережею водою теплових мереж та місцевих систем теплопостачання, а також при втратах; за забруднення зворотної мережної води. При цьому, вже в апеляційній скарзі позивач зазначає формулу, а також, що «при визначенні фактичної величини втрат теплової енергії в абонентській тепловій мережі Покупця за розрахунковий період енергопостачальною організацією враховувались дані», проте, позивач не зазначає, якого «Покупця», за який розрахунковий період, і чому саме такі цифри, ним були використані. Документів на підтвердження даних розрахунків не надано.

Крім того, відповідач зазначив, що відповідно до додатку №1 до договору «Схема абонентської теплотраси, яка знаходиться на балансі «Покупця» визначено, що вузол приєднання знаходиться в ТК (теплова камера» 434/2, після якої йде належна відповідачу теплотраса. Після заміни лічильника тепла, останній встановлений у теплопункті.

Відтак, взагалі не зрозуміле твердження позивача про втрати тепла на теплотрасі відповідача, оскільки лічильник тепла, як зазначено вище встановлено у теплопункті.

15.06.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника скаржника до суду надійшли письмові пояснення до доданого відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція", зокрема зазначив, що у разі встановлення приладів обліку споживача не на межі продажу теплової енергії (межі балансової належності), як у даному випадку, обсяг споживання теплової енергії визначається з урахуванням показань приладу обліку (СВТУ - 10М заводський номер 23413, заміна на який відбулася згідно Акту від 11.02.2016 року) та теплових витрат на ділянці теплової мережі споживача від межі балансової належності до місця встановлення приладів обліку з урахуванням визначеного коефіцієнту втрат «Актом о поставке на коммерческий учет потребителя тепла ІІ группы» по пров. Поліському, 11. В м. Києві від 08.02.1993 року.

Розрахунок втрат теплової енергії в абонентській тепловій мережі покупця, який доданий позивачем до позовної заяви по договору №440192 від 02.07.2012 року, здійснено відповідно до зазначених даних у наявному в матеріалах справи документі, доданому до позовної заяви, а саме : «Акт о поставке на комерческий учет потребителя тепла ІІ группы» від 08.02.1993 року, який затверджений представниками проектно-технічної організації СП Укр.-Кан. «Пауер», покупця, служби теплонагляду, служби енергонагляду, відповідно до якого:

- прилад обліку теплової енергії типу ЛВТЕ - 3, зав. №272 був встановлений в тепловому пункті будівлі за адресою пров. Поліський, 11, тобто не на межі балансової належності теплових мереж покупця та теплопостачальної організації, яка знаходиться в тепловій камері ТК - 434/2;

- в зв`язку із встановленням приладу обліку теплової енергії не на межі балансової належності теплових мереж покупця та теплопостачальної організації, проектно-технічною організацією СП Укр.-Кан. «Пауер» були розраховані втрати теплової енергії в абонентській тепловій мережі споживача від ТК 434/2 до будівлі за адресою пров. Поліський, 11, які були зазначені в даному Акті (Qпот = 0,036 Гкал/год).

Крім того, представник скаржника, зокрема зазначив, що нараховані позивачем 3% річних та інфляційні втрати під час подання позову до суду не є стягненням неустойки (штрафів, пені), нарахування яких заборонено в розумінні вимог Закону України від 17.03.2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню короно вірусної хвороби», а відповідно нараховані позивачем правомірно та мають бути стягнуті судом з відповідача.

Розпорядженням керівника апарату суду №09.1-08/2231/23 від 26.06.2023 року, у зв`язку перебуванням судді Коротун О.М. у відпустці, відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/10088/22.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2023 року сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Сулім В.В., судді Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2023 року прийнято до свого провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 року у справі №910/10088/22 у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя - Сулім В.В., судді: Ткаченко Б.О., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.06.2023 року зупинено апеляційне провадження у справі №910/10088/22 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 657/1024/16-ц в касаційному порядку.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.10.2023 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" задоволено. Ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 28.06.2023 у справі №910/10088/22 скасовано, справу №910/10088/22 передано для продовження розгляду до Північного апеляційного господарського суду.

Північний апеляційний господарський суд поновив апеляційне провадження у справі № 910/10088/22. Призначив до розгляду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 року у справі №910/10088/22 своєю ухвалою від 30.10.20223 року.

Представник відповідача в судовому засіданні 06.12.2023 року Північного апеляційного господарського суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення суду першої скасувати.

Представник позивача в судовому засіданні 06.12.2023 року Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити - без змін.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача, та відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 02.07.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ" (енергопостачальна організація) та Державним підприємством "Кмївський ремонтно-механічний завод", найменування якого у подальшому змінено на Державне підприємство "Київський бронетанковий завод", найменування якого змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю "Київський бронетанковий завод" (покупець) було укладено договір на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води (особовий рахунок 440192) (далі - договір), відповідно до умов якого енергопостачальна організація зобов`язується виробляти, систематично поставляти та передавати у власність покупцю за адресою об`єкта: пров. Поліський, 11 в м. Києві теплову енергію у вигляді гарячої води.

Загальна опалювальна площа об`єкта за адресою: м. Київ, пров. Поліський, 11 (гуртожиток), складає 1 636,4 м2, що підтверджується Додатками № 3, № 3-А до договору (а.с. 67).

Відповідно до п. 1.2 договору покупець зобов`язується приймати товар та своєчасно здійснювати оплату за нього на умовах даного договору.

Згідно з п. 2.1. договору поставка товару (постачання теплової енергії) здійснюється енергопостачальною організацією на межу балансової належності, визначену у додатку №1 до договору.

Відповідно до 2.2. договору подача теплової енергії покупцю та заповнення систем теплоспоживання покупця теплоносієм здійснюється виключно на підставі нарядів встановленої форми, що виписуються енергопостачальною організацією.

Облік спожитої теплової енергії виконується по приладам обліку, що встановлені на межі балансової належності покупця та КП "Київтеплоенерго", у відповідності до "Тимчасових правил обліку відпускання і споживання теплової енергії". Встановлення приладів обліку теплової енергії підтверджується Актом поставки на комерційний облік приладів обліку. Прилади обліку пломбуються у встановленому порядку (п. 5.1 договору).

Пунктом 5.2 договору визначено, що у випадку встановлення приладів обліку не на межі балансової належності до спожитої теплової енергії, що врахована приладами, додаються теплові втрати на ділянці від межі балансової належності до місця встановлення приладів обліку.

Згідно п. 6.1 договору розрахунки з покупцем за теплову енергію проводяться згідно з тарифами, по групах споживачів, що затверджені розпорядженнями (рішеннями) Київської міської державної адміністрації (а також органами місцевого самоврядування, актами інших органів, що затверджують (погоджують, встановлюють) тарифи на теплову енергію) для енергопостачальної організації за кожну відпущену гігакалорію (грн./l Гкал). Тарифи можуть змінюватись у зв`язку із змінами розмірів складових калькуляцій собівартості теплової енергії (ціни на паливо тощо), а також в інших випадках, передбачених діючими законодавством та нормативними актами. У разі зміни тарифів на теплову енергію сторони здійснюють розрахунки за новими тарифами, з дня їх введення в дію згідно умов даного договору. Діючі на час укладення договору тарифи (без урахування ПДВ) на теплову енергію обумовлені додатком №4 до договору.

Відповідно до п. 6.2 договору покупець та енергопостачальна організація дійшли згоди, що у випадку зміни тарифів на теплову енергію рішеннями (розпорядженнями) органів місцевого самоврядування, актами інших органів, що затверджують (погоджують, встановлюють) тарифи на теплову енергію, енергопостачальна організація зобов`язана опублікувати повідомлення про зміну тарифів на теплову енергію у засобах масової інформації, або повідомити покупця про таку зміну тарифів письмово, а покупець, в свою чергу, зобов`язується оплачувати вартість теплової енергії, що ним спожита, на підставі змінених тарифів на теплову енергію, якщо енергопостачальна організація повідомила про їх зміну у вказаний вище спосіб. В зазначеному випадку змінені (нові) тарифи на теплову енергію застосовуються з моменту, що вказаний у відповідному повідомленні енергопостачальної організації, а тарифи на теплову енергію, які були чинні раніше, в тому числі ті, що визначені даним договором, вважаються такими, що змінилися та відповідають зміненим (новим) тарифам на теплову енергію.

Згідно з п. 6.3 договору покупець сплачує енергопостачальній організації:

- за кожну Гкал теплової енергії;

- за теплові втрати (згідно п. 5.2 договору) на ділянці і в системі покупця (схеми додаються до Договору), з витоком 0,01224 т/год 0,00063 Гкал/год, з поверхні трубопроводів 0,018 Гкал/год:

- за заповнення мережною водою теплових мереж та місцевих систем теплопостачання, а також при втратах її на ділянці покупця по вартості приготування хімочищеної води 6,85 грн/т та за тепло в ній по тарифу (п. 6.1);

- за забруднення зворотної мережної води по вартості приготування хімочищеної води 6,85 грн/т.

Всі розрахунки по цьому договору виконуються на підставі рахунків, які покупець отримує від енергопостачальної організації, виключно у грошовій формі за винятком випадків, передбачених чинним законодавством України (п. 6.4 договору).

Відповідно до п. 6.5 договору покупець щомісяця з 07 по 14 число отримує в енергопостачальній організації оформлені бланки актів приймання-передачі товарної продукції, актів звірки розрахунків за прийняту теплову енергію на початок розрахункового періоду, табуляграми та рахунок-фактуру на сплату теплової енергії з урахуванням недоплати або переплати за попередні періоди, що включають у себе вартість теплової енергії спожитої в попередньому місяці, та суми передоплати за теплову енергію (що визначається енергопостачальною організацією з урахуванням максимального теплового навантаження, визначеного цим договором). По одному примірнику підписаних актів звірки та приймання-передачі товарної продукції покупець повертає в енергопостачальну організацію не пізніше 15 числа поточного місяця. В разі непідписання або неповернення вчасно акту звіряння цей документ вважається прийнятим в редакції енергопостачальної організації.

Згідно п. 6.6 договору покупець самостійно сплачує за прийняту теплову енергію згідно з отриманим рахунком-фактурою не пізніше 25 числа поточного місяця, в тому числі теплову енергію, яка використана субабонентами покупця.

Даний договір укладений на термін з 01.07.2012 року по 30.06.2013 року і вважається подовженим на кожний наступний рік, якщо жодна із сторін даного договору не заявить іншій стороні протилежне не пізніше ніж за місяць до закінчення строку дії цього договору. В частині розрахунків дія договору триває до повного їх завершення (п. 10.1 договору).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Дослідивши зміст укладеного договору, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін (ч. 2 ст. 714 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.

Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються спеціальним Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Положеннями Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов укладеного договору в період з листопада 2018 по березень 2022 року (включно) позивач поставив відповідачу теплову енергію, що підтверджується наданими позивачем актом № 96 від 14.09.2021 року про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи в опалювальний період 2021-2022 року, зведеними відомостями вимірюваних параметрів за адресою об`єкта споживача (о/р440192) за період з 01.11.2019 року по 21.04.2022 року, нарядами на підключення (№ 4 від 18.10.2018 року, № 7343 від 25.10.2019 року, № 11510 від 04.11.2020 року, № 6548/1 від 23.10.2021 року) та нарядами на відключення (№ 5972 від 29.07.2019 року, № 8612 від 01.04.2020 року, № 4653/1 від 05.04.2021 року, № 1654/1 від 28.03.2022 року) централізованого опалення за адресою об`єкта споживача (о/р НОМЕР_1 ), та наданими відповідачем актами приймання-передавання товарної продукції від 30.11.2018 року, від 31.12.2018 року, від 31.01.2019 року, від 28.02.2019 року, від 31.03.2019 року, від 30.04.2019 року, від 31.05.2019 року, від 30.06.2019 року, від 30.11.2019 року, від 31.12.2019 року, від 31.01.2020 року, від 29.02.2020 року, від 31.03.2020 року, від 30.04.2020 року, від 30.11.2020 року, від 31.12.2020 року, від 31.01.2021 року, від 28.02.2021 року, від 31.03.2021 року, від 30.11.2021 року, від 31.12.2021 року, від 31.01.2022 року, від 28.02.2022 року, від 31.03.2022 року , які підписані уповноваженими представниками сторін.

Згідно вищенаведених актів приймання-передавання товарної продукції (теплової енергії), наданих відповідачем, підтверджується, що вартість поставленої позивачем та прийнятої відповідачем теплової енергії за Договором становить 1 556 955,98 грн.

Також, у квітні 2021 року та жовтні 2021 року поставлено позивачем та прийнято відповідачем теплової енергії за договором на суми 17 749,60 грн та 5 351,76 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, наданими позивачем, та не спростовано відповідачем.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, загальна вартість поставленої позивачем та прийнятої відповідачем теплової енергії за договором за період з листопада 2018 по березень 2022 становить 1 580057,34 грн (1556955,98 грн + 17749,60 грн + 5351,76 грн).

Стосовно посилань позивача на те, що у період з жовтня 2018 по березень 2022 ним виставлялись відповідачу до сплати рахунки лише за спожиту теплову енергію, без урахування втрат на ділянці і в системі покупця, передбачених п.п. 5.2, 6.1, 6.3 договору (далі - втрати теплової енергії), у зв`язку з чим позивачем було зроблено перерахунок спожитих відповідачем послуг, згідно якого вартість спожитої відповідачем теплової енергії та понесених втрат теплової енергії за спірний період з листопада 2018 року по березень 2022 року становить 2 143845,77 грн, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належним чином оформлених сторонами актів приймання-передачі товарної продукції за період з листопада 2018 року по березень 2022 року на суму більшу, ніж 1556955,98 грн.

Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутні акти на суми втрат теплової енергії за спірний період.

Водночас, матеріали справи не містять, а скаржником не було надано належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України відповідних документів щодо не оформлення позивачем за спірний період актів приймання-передачі товарної продукції, передбачених п. 6.5 договору, які б містили зазначення теплових втрат (п. 5.2, 6.3 договору) та сум таких втрат, та не обґрунтовано підстави нарахування до оплати відповідачу сум теплових втрат шляхом "перерахунку коштів за спожиті послуги", не вказано, коли саме був здійснений такий "перерахунок".

При цьому, колегія суддів приймає до уваги суперечливу позицію позивача, який при зверненні з позовом до суду у позовній заяві зазначив, що "згідно з п. 5.1. договору облік спожитої енергії здійснювався по приладам обліку, що встановлені на межі балансової належності відповідача та оператора зовнішніх теплових мереж". Водночас, в обґрунтування здійсненого ним перерахунку спожитих відповідачем послуг, позивач у відповіді на відзив послався на п. 5.2 договору, згідно якого у випадку встановлення приладів обліку не на межі балансової належності до спожитої теплової енергії, що врахована приладами, додаються теплові втрати на ділянці від межі балансової належності до місця встановлення приладів обліку.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідно до додатку №1 до договору "Схема абонентської теплової мережі, яка знаходиться на балансі покупця" визначено, що вузол приєднання знаходиться в ТК (теплова камера) 434/2, після якої йде належна відповідачу теплотраса. 11.02.2016 року був замінений лічильник тепла на СВТУ-10М, що підтверджується актом заміни приладів комерційного обліку. Лічильник тепла на СВТУ-10М встановлено у теплопункті, що підтверджується актом №96 від 11.09.2021 року про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи в опалювальний період 2021-2022 року. Відтак, лічильник тепла встановлено до теплотраси відповідача, що не спростовано позивачем.

Щодо твердження скаржника, що у разі встановлення приладів обліку споживача не на межі продажу теплової енергії (межі балансової належності), як у даному випадку, обсяг споживання теплової енергії визначається з урахуванням показань приладу обліку (СВТУ - 10М заводський номер 23413, заміна на який відбулася згідно Акту від 11.02.2016 року) та теплових витрат на ділянці теплової мережі споживача від межі балансової належності до місця встановлення приладів обліку з урахуванням визначеного коефіцієнту втрат «Актом о поставке на коммерческий учет потребителя тепла ІІ группы» по пров. Поліському, 11. В м. Києві від 08.02.1993 року, колегія суддів відзначає наступне.

Розрахунок втрат теплової енергії в абонентській тепловій мережі покупця, який доданий позивачем до позовної заяви по договору №440192 від 02.07.2012 року, здійснено відповідно до зазначених даних у наявному в матеріалах справи документі, доданому до позовної заяви, а саме : «Акт о поставке на комерческий учет потребителя тепла ІІ группы» від 08.02.1993 року, який затверджений представниками проектно-технічної організації СП Укр.-Кан. «Пауер», покупця, служби теплонагляду, служби енергонагляду, відповідно до якого: прилад обліку теплової енергії типу ЛВТЕ - 3, зав. №272 був встановлений в тепловому пункті будівлі за адресою пров. Поліський, 11, тобто не на межі балансової належності теплових мереж покупця та теплопостачальної організації, яка знаходиться в тепловій камері ТК - 434/2; в зв`язку із встановленням приладу обліку теплової енергії не на межі балансової належності теплових мереж покупця та теплопостачальної організації, проектно-технічною організацією СП Укр.-Кан. «Пауер» були розраховані втрати теплової енергії в абонентській тепловій мережі споживача від ТК 434/2 до будівлі за адресою пров. Поліський, 11, які були зазначені в даному Акті (Qпот = 0,036 Гкал/год).

Проте, відповідний розрахунок (формула) був наданий скаржником вже в апеляційній скарзі, проте останній не зазначив за який розрахунковий період, і чому саме такі цифри, ним були використані. Належних та допустимих в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України доказів на підтвердження даних розрахунків матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (аналогічні висновки викладено у постановах КГС ВС від 19.09.2019 року у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18).

17.10.2019 року набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України змінено назву ст. 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів". Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови КГС ВС від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічна правова позиція міститься у постанові ВП ВС від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Зазначена правова позиція щодо стандарту доказування викладена в постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Так, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами, що до спожитої теплової енергії, яка врахована приладом обліку, належало додавати теплові втрати на ділянці від межі балансової належності до місця встановлення приладів обліку, як це передбачено п. 5.2 договору.

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що нараховані до сплати відповідачу теплові втрати були понесені на ділянці і в системі покупця, за заповнення мережною водою теплових мереж та місцевих систем теплопостачання, при втратах її на ділянці покупця, за забруднення зворотної мережної води (п. 6.3 договору).

Враховуючи вищевикладене у сукупності, на переконання колегії суддів докази, подані позивачем в обґрунтування заявлених ним позовних вимог не є більш вірогідними ніж докази, подані відповідачем на їх спростування.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості та безпідставності позовних вимог в частині основного боргу (теплових втрат) в сумі 563 788,43 грн (2143845,77 грн - 1580 057,34 грн = 563788,43 грн).

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що згідно платіжного доручення №2264 від 23.09.2022 року (а.с. 208 т. 1) відповідач здійснив оплату за спожиту теплову енергію у сумі 331639,04 грн на рахунок позивача.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, провадження у даній справі щодо стягнення частини основного боргу в розмірі 331 639,04 грн підлягає закриттю, з огляду на те, що з листом № 2226/81 від 26.10.2022 року про зміну "призначення платежу" за платіжним дорученням №2264 від 23.09.2022 року відповідач звернувся до позивача вже після звернення позивача за захистом його порушеного права до суду (яке відбулось 28.09.2022 року шляхом направлення позовної заяви до суду засобами поштового зв`язку). Тобто, підстави для зарахування сплачених відповідачем коштів у розмірі 331639,04 грн за платіжним дорученням №2264 від 23.09.2022 року в рахунок погашення заборгованості відповідача саме по спірному Договору №440192 від 02.07.2012 року виникли у позивача вже після звернення позивача з позовом до суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 року закрито провадження у справі № 910/10088/22 в частині позовних вимог про стягнення основного боргу в розмірі 33639,04 грн, яка набрала законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (скаржник не оскаржував Ухвалу Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 року у даній справі), а тому в частині позовних вимог про стягнення основного боргу в розмірі 33639,04 грн спірне рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 року у справі №910/10088/22 колегією суддів на предмет законності та обґрунтованості не перевіряється.

З огляду на викладене, колегія суддів не дає оцінки твердженням скаржника, що останній незгоден з ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 року, якою закрито провадження у даній справі в частині позовних вимог про стягнення основного боргу в розмірі 331639,04 грн.

Водночас, суд першої інстанції правомірно відхилив доводи відповідача в частині переплати ним по договору№440192 від 02.07.2012 року суми у розмірі 22 201,87 грн, оскільки вказана сума переплати була врахована позивачем у розрахунку суми боргу (додаток №1 до позовної заяви: у колонці "сальдо на початок періоду" за жовтень 2018 враховано суму "- 22 201,88 грн").

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, на виконання умов договору №440192 від 02.07.2012 року позивач у період з листопада 2018 по березень 2022 поставив відповідачу теплову енергію на загальну суму 1580 057,34 грн, тоді як відповідач, в порушення умов договору, здійснив лише часткову оплату поставленої позивачем теплової енергії у сумі 1 510 367,21 грн (1178 728,17 грн + 331 639,04 грн), відтак сума заборгованості відповідача перед позивачем за спірний період становить 69 690,13 грн (1580057,34 грн - 1510367,21 грн). Суми 1580 057,34 грн та 1178 728,17 грн визначені судом першої інстанції без урахування сум поставки та оплати за жовтень 2018, оскільки спірним є період починаючи з листопада 2018.

Враховуючі вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що відповідачем в порушення вимог до п. 6.6 договору не було внесено своєчасно оплату за спожиту у листопаді 2018 - березні 2022 теплову енергію. Строки виконання своїх грошових зобов`язань перед позивачем були порушені.

При цьому, колегія суддів відзначає, що з системного аналізу умов укладеного між сторонами договору вбачається, що строк оплати за прийняту теплову енергію не залежить від обставин отримання рахунку, а відтак не виставлення позивачем рахунків не звільняє відповідача від обов`язку сплати коштів за теплову енергію.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч.ч. 1, 7 ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення основної заборгованості в сумі 69690,13 грн (1580057,34 грн - 1178 728,17 грн- 331 639,04 грн).

Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення 55869,99 грн пені, колегія суддів відзначає наступне.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Згідно п. 9.2 договору в разі несплати покупцем за прийняту теплову енергію у встановлені строки енергопостачальна організація нараховує пеню за кожний день у розмірі подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України від 17.03.2020 року № 530-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Постановою № 211 від 11.03.2020 КМУ запровадив карантин на всій території України з 12.03.2020 року.

Постановою КМУ № 1423 від 23.12.2022 року продовжено на всій території України дію карантину до 30.04.2023 року.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно ст. 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги") учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є:

1) споживачі (індивідуальні та колективні);

2) управитель;

3) виконавці комунальних послуг.

Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами договору, позивач є виконавцем, а відповідач - колективним споживачем, об`єкт постачання теплової енергії - гуртожиток, тобто на спірні правовідносини розповсюджується дія Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що нарахування позивачем пені за період з 01.12.2021 року по 19.09.2022 року за порушення строків оплати теплової енергії є необґрунтованим та суперечить Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 330 200,78 грн інфляційних нарахувань та 69 487,93 грн 3% річних, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Щодо твердження скаржника, що Товариство з обмеженою відповідальністю Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" несе значні збитки у господарській діяльності підприємства, а особливо в період дії воєнного стану, відповідно не вбачає підстав для зменшення розміру нарахованих відповідачу коштів за неналежне виконання взятих зобов`язань, колегія суддів відзначає наступне.

Так, Клопотання було мотивоване наявністю виключних обставин у спірному випадку, а саме: військової агресії РФ проти України та запровадження в Україні воєнного стану; здійснення відповідачем, як підприємством оборонно-промислового комплексу, виготовлення, відновлення та ремонту бронетехніки для потреб Збройних Сил України та Національної гвардії України; інші роботи, крім виконання замовлень Збройних Сил України та Національної гвардії України, відповідачем не виконуються; оплата вартості робіт відповідача здійснюється за рахунок бюджетних коштів. Відповідач також звернув увагу, що підставою для звернення позивача з даним позовом до суду стало неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати теплопостачання гуртожитку, який є власністю держави та перебуває на утриманні відповідача. Будь-яких прибутків від експлуатації гуртожитку відповідач не отримує, тоді як платежі мешканців гуртожитку не забезпечують повне та своєчасне покриття витрат відповідача з оплати теплопостачання.

Позивач подав заперечення до поданого відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, відповідно до якого просив суд відмовити відповідачу у задоволенні такого клопотання. Заперечуючи проти зменшення штрафних санкцій, позивач зазначив, що є об`єктом критичної інфраструктури, а відтак об`єктом ураження під час здійснення повітряних атак з боку держави-агресора, водночас позивач зобов`язаний виконувати в повному обсязі взяті на себе зобов`язання по забезпеченню тепловою енергією споживачів своїх послуг, основним джерелом доходів позивача є кошти, що надходять за надані послуги, позивачу постійно необхідні обігові кошти для закупівлі ресурсів для виробництва теплової енергії та належної роботи у опалювальний період, позивач несе значні збитки в період дії воєнного стану, крім того зростає рівень інфляції.

Норми Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України прямо не містять норм про можливість зменшення нарахування інфляційних втрат та 3% річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Цивільного кодексу України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною 1 ст. 233 Господарського кодексу України врегульовано, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За змістом ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 щодо можливості зменшення розміру процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України дійшла таких висновків:

"Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України вважається мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постановах ВП ВС від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц).

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що на підставі принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених критеріїв суд може зменшити загальний розмір процентів річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання".

Суд апеляційної інстанції дослідивши матеріали справи з урахуванням вищевикладеної правової позиції Верховного Суду звертає увагу на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Київський бронетанковий завод" є стратегічним підприємством і приймає участь у посиленні обороноздатності України (здійснює відповідні види ремонту бронетехніки Збройних Сил України та Національної гвардії Українги) в час проведення бойових дій на території України. Оплата вартості робіт відповідача з ремонту та відновлення бронетехніки здійснюється замовниками (Міністерством оборони України та Національною гвардією України) за рахунок бюджетних коштів. При цьому, калькуляція витрат відповідача передбачають лише прямі затрати відповідача на свої послуги/роботи. Всі фінансові ресурси підприємства направлено на швидке відновлення боєздатності цієї техніки та негайного спрямування її до Збройних Сил України для відсічі Російської агресії, що є одним із пріоритетних напрямків підприємства у забезпеченні оборони Держави.

Колегія суддів перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних погоджується з висновком суду першої інстанції (з урахування задоволення клопотання про зменшення нарахування інфляційних втрат та 3% річних) щодо його часткового задоволення в сумі 700,00 грн - 3% річних, 6 000,00 грн інфляційних втрат.

При цьому, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що суд першої інстанції здійснив невірний розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних, оскільки останній здійснений з урахуванням часткового задоволення позовних вимог про стягнення суми основного боргу та з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог в частині 6173,56 грн інфляційних нарахувань та 708,41 грн 3 % річних.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

При цьому, колегія суддів погоджується з твердженнями відповідача викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" фактично зводяться до мотивів викладених у позовній заяві, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 року у справі № 910/10088/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.02.2023 року у справі №910/10088/22 залишити без змін.

3. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 20.03.2023 року у справі № 910/10088/22.

4. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

5. Матеріали справи №910/10088/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді Б.О. Ткаченко

А.Г. Майданевич

Дата складення повного тексту 11.12.2023 року.