08 листопада 2023 року
cправа № 905/1840/21
судді Верховного Суду Студенця В.І.
на ухвалу Верховного Суду від 08.11.2023
у справі № 905/1840/21
за позовом ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 )
Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" (далі - ПрАТ "МК"Азовсталь"),
Компанії "Барленко ЛТД" (Barlenco LTD),
Компанії "Метінвест Б.В." (Metinvest B.V.)
про визнання правочину недійсним та стягнення збитків,
Короткий зміст позовних вимог та судових рішень судів попередніх інстанцій
1. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «МК «Азовсталь»; Компанії «Барленко ЛТД» (Barlenco LTD); Компанії «Метінвест Б.В.» (Metinvest B.V.) про:
- визнання недійсним правочину щодо застосування до ОСОБА_1 процедури примусового викупу належних йому на праві власності акцій ПрАТ «МК «Азовсталь» у відповідності до публічної безвідкличної вимоги про придбання акцій в усіх власників акцій ПрАТ «МК «Азовсталь» від 19.03.2018;
- стягнення солідарно з ПрАТ «МК «Азовсталь»; Компанії «Барленко ЛТД» (Barlenco LTD); Компанії «Метінвест Б.В.» (Metinvest B.V.) на користь ОСОБА_1 суми збитків.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що процедура примусового викупу акцій на підставі публічної безвідкличної вимоги про придбання акцій в усіх власників акцій ПрАТ «МК «Азовсталь» проведена за ціною, яка є заниженою та несправедливою, у зв`язку з чим порушено права позивача як власника майна (акцій) на вільне володіння та розпорядження ним (ними) на свій розсуд, у тому числі щодо визначення його (їх) ціни.
2. Під час підготовчого провадження у справі позивач подав до суду заяву, в якій просив суд, зокрема:
- прийняти відмову ОСОБА_1 від позову про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину у вигляді стягнення збитків відносно ПрАТ «МК «Азовсталь»;
- закрити провадження у справі №905/1840/21 за позовом ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину у вигляді стягнення збитків відносно ПрАТ «МК «Азовсталь».
3. Ухвалою Господарського суду Донецької області від 07.03.2023 у справі №905/1840/21 прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог відносно ПрАТ «МК «Азовсталь» та закрито провадження у справі в цій частині на підставі пункту 4 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
Короткий зміст заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та судових рішень судів попередніх інстанцій, ухвалених за результатом розгляду такої заяви
4. ПрАТ «МК «Азовсталь» подало до суду заяву про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, в якій останнє просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «МК «Азовсталь» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 32 105 грн.
В обґрунтування заяви ПрАТ «МК «Азовсталь» посилалось на те, що ці судові витрати пов`язані із здійсненням представництва інтересів товариства до закриття провадження у справі відносно нього та підлягають покладенню на позивача з урахуванням приписів частин третьої, п`ятої статті 130 ГПК України.
5. Додатковою ухвалою Господарського суду Донецької області від 19.06.2023 у справі №905/1840/21 заяву ПрАТ "МК "Азовсталь" задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ "МК "Азовсталь" 24 430,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. В решті заяви відмовлено.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 23.08.2023 додаткову ухвалу Господарського суду Донецької області від 19.06.2023 у справі №905/1840/21 залишено без змін.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування
6. Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати додаткову ухвалу Господарського суду Донецької області від 19.06.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 23.08.2023 у справі №905/1840/21.
На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що оскаржувані судові рішення прийнятті з порушенням норм права.
При цьому скаржник просить Суд вирішити наступні питання:
- чи існує в ГПК України процесуальний документ - «додаткова ухвала»?
- якщо так, то на якій стадії судового розгляду вона поставляється у випадку закриття провадження у справі за заявою позивача?
- якщо додаткова ухвала існує, то чи мають при її постановленні враховуватись обґрунтованість та неправомірність дій позивача, зловживання процесуальним правом відповідача?
- якщо така додаткова ухвала існує, то який механізм її оскарження в апеляційному чи касаційному порядку?
- якщо в одному провадженні подано декілька апеляційних скарг, то з метою об`єктивного та справедливого розгляду справи, чи мають вони бути об`єднані в одне провадження?
Крім того, скаржник відзначає, що суд помилково дійшов висновку про необґрунтованість його дій, оскільки позивач вимушений був відмовитись від позову відносно відповідача 1, оскільки відносно останнього ініційована процедура банкрутства за той час поки справа розглядалась в суді.
ОСОБА_1 наголошує і на тому що, спір у справі виник внаслідок неправильних/неправомірних дій, зокрема і відповідача 1, що підтверджено рішення у справі, яке ухвалене за результатом розгляду справи по суті.
Разом з тим, на думку скаржника, ПрАТ «МК «Азовсталь» систематично зловживало своїми процесуальними правами.
ОСОБА_1 через «Електронний суд» 15.09.2023 у межах строку на касаційне оскарження постанови суду апеляційної інстанції подав до Суду доповнення до касаційної скарги, в яких, зокрема зазначив таке:
- приймаючи позитивне рішення у справі по суті позовних вимог, суд першої інстанції визнав неправомірність/неправильність дій наглядової ради ПрАТ «МК «Азовсталь», що спростовує узагальнення апеляційного суду, викладені в оскаржуваній постанові;
- відповідачі у справі систематично зловживали своїми процесуальними правами, зокрема, подаючи клопотання про зупинення розгляду справи; направляючи документи позивачу на невірну адресу; ненаправляючи процесуальні документи позивачу, метою яких було затягування розгляду справи;
- за тривалий час розгляду справи відбулась велика кількість подій, які спонукали прийняти рішення про відмову від позовних вимог до відповідача 1, оскільки в протиправному випадку це сприяло б подальшому затягуванню справи та склало б ризики взагалі не отримати будь-яких виплат з урахуванням того, що наразі відносно ПрАТ «МК «Азовсталь» відкрито провадження про банкрутсво;
- оскільки Додаткова угода до Договору на представництво в суді підписана поза строком дії Договору, то усі послуги, зазначені в акті приймання-передачі наданих послуг, надані відповідачу 1, без діючого Договору.
7. Відзиви на касаційну скаргу до Суду не надходили.
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
8. На адресу Верховного Суду 21.09.2023 через «Електронний суд» надійшло клопотання від ПрАТ «МК «Азовсталь» про передачу справи №905/1840/21 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстав визначених частинами третьою, п`ятою статті 302 ГПК України.
Подане позивачем клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, обґрунтоване необхідністю у відступленні від правового висновку іншого касаційного суду та зміну суперечливої судової практики. При цьому заявник вказує і на необхідність формування єдиної правозастосовчої практики, у зв`язку з наявністю виключної правової проблеми щодо застосування судами положень частини третьої та п`ятої статті 130 ГПК України у разі відмови позивача від позову та закриття провадження у справі.
Так, заявник вказує, що Касаційний цивільний суд застосував частину третю статті 142 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у таких справах:
Натомість, як вказує заявник, у справах №199/9188/156-ц та №755/3436/20 Касаційний цивільний суд дійшов протилежного висновку, а саме:
- у постанові від 21.04.2021 у справі №199/9188/16-ц суд зазначив, що загальне правило щодо розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду передбачено частиною третьою статті 142 ЦПК України, згідно з якою у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача;
- у постанові від 05.09.2022 у справі №755/3436/20 суд дійшов висновку, що частиною третьою статті 142 ЦПК України визначено безумовне право відповідача на відшкодування витрат при відмові від позову.
9. Позивач 18.10.2023 на електронну адресу Верховного Суду подав заперечення на клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з огляду на те, що справа не містить виключної правової проблеми стосовно застосування статті 130 ГПК України.
ОСОБА_1 07.11.2023 подав до Суду додаткові пояснення щодо відсутності необхідності передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду/, в якій просив Суд відмовити у задоволенні клопотання.
Ухвала Верховного Суду за результатом розгляду клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

10. Верховний Суд ухвалою від 08.11.2023 передав справу №905/1840/21 на розгляд Великої палати Верховного Суду.

Підставами для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду стало питання існування виключної правової проблеми виключної правової проблеми щодо застосування судами положень частини третьої та п`ятої статті 130 ГПК України та необхідність у відступленні від висновків Верховного Суду, викладених у справах №№ 522/13071/19, 754/16766/17, 148/312/16-ц, 619/1146/17-ц, 202/2600/15-ц, 758/12381/18-ц, 521/3011/18, 922/592/17, 922/3422/18, 922/1001/20, 820/4347/17, 280/5628/18.

Мотиви незгоди з ухвалою Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №905/1840/21

11. Відповідно до статті 34 ГПК України питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів, головуючий голосує останнім.

При ухваленні рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання рішення чи ухвали. Судді не мають права розголошувати міркування, що були висловлені у нарадчій кімнаті.

Суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.

Відповідно до змісту частини третьої статті 33 ГПК України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку, яка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.

У цьому випадку вважаю за необхідне викласти окрему думку, оскільки вважаю, що підстави для передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відсутні, з огляду на сталу та послідовну практику щодо застосування положень частини третьої та п`ятої статті 130 ГПК України, та відповідно з огляду на відсутність виключної правової проблеми у спірних правовідносинах з врахуванням якісного та кількісного показників.

Так, відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини шостої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (пункт 6 частини другої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Нормативна підстава клопотання, вказана заявником - частини третя та п`ята статті 302 ГПК України.

Так, відповідно до частини третьої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

Згідно з частиною п`ятою статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Водночас, проаналізувавши зміст вказаного клопотання у цій частині, вважаю, що наведене у клопотанні обґрунтування наявності виключної правової проблеми, вирішення якої необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, не створює підстав для передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що при передачі на її розгляд справ як таких, що містять виключну правову проблему, касаційним судам належить обґрунтовувати відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) або неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів та неефективність існуючого їх правового захисту, в тому числі внаслідок неоднакової судової практики.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права (ухвали Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2019 у справі №757/21639/15-ц, від 28.10.2020 у справі №906/677/19).

12. Відзначаю, що правозастосування частин третьої та п`ятої статті 130 ГПК України як процесуальної норми є універсальними для розгляду справи у господарських судах, незалежно від характеру спірних правовідносин.

Стаття 123 ГПК України визначає види судових витрат, до яких належать:

1) судовий збір та

2) витрати, пов`язані з розглядом справи.

Так, у статті 130 ГПК України "Розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду" закріплений розподіл судових витрат, зокрема у разі закриття провадження у справі.

Згідно з частиною третьою статті 130 ГПК України у разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 13.04.2023 у справі №904/1478/19 дійшла висновку, що у випадку відмови позивача від позову і закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України у відповідача згідно з першим реченням частини третьої статті 130 ГПК України виникає право на відшкодування йому за рахунок позивача понесених витрат, до яких належить і судовий збір, і витрати, пов`язані з розглядом справи.

Отже, у випадку відмови позивача від позову, відповідач вправі заявити про відшкодування йому понесених витрат і це право закріплено, зокрема в частині третій статті 130 ГПК України.

Водночас, механізм реалізації закріпленого у частині третій статті 130 ГПК України права на відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи (до яких належить, зокрема і витрати на професійну правничу допомогу), закріплений у частині п`ятій статті 130 ГПК України, відповідно до якої у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Отже, у випадку відмови позивача від позову і закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 231 ГПК України, у відповідача згідно з частиною третьою статті 130 ГПК України виникає право на відшкодування йому понесених витрат (і судового збору, і пов`язаних з розглядом справи), при цьому розподіл витрат, пов`язаних з розглядом справи, здійснюється у відповідності до вимог частини п`ятої статті 130 ГПК України.

У контексті наведеного, колегія суддів звертається до сталої правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема у постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі №922/3787/17, від 09.07.2019 у справі №922/592/17, додатковій ухвалі Верховного Суду від 20.05.2021 у справі №910/14162/17, додатковій ухвалі Верховного Суду від 12.07.2021 у справі №903/254/20, тощо, де відзначено, що правовий аналіз статей 129, 130 ГПК України дає підстави для висновку, що у разі, зокрема закриття провадження у справі, суд зобов`язаний виходити з положень частини п`ятої статті 130 ГПК України, оскільки вказана норма є спеціальною.

Отже, при застосуванні частини п`ятої статті 130 ГПК України судом має бути встановлена наявність/відсутність саме необґрунтованих дій позивача. Такі критерії встановлюються судом у кожній конкретній справі відповідно до встановлених обставин.

Тобто, стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи (зокрема витрат на професійну правничу допомогу), у разі закриття провадження у справі, можливе лише у випадку доведення стороною та встановлення судом необґрунтованості дій позивача.

Відтак, відповідно до приписів частини п`ятої статті 130 ГПК України для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема:

- чи діяв позивач недобросовісно, пред`явивши позов;

- чи систематично протидіяв правильному вирішенню спору;

- чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача;

- чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Близька за змістом позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 09.07.2019 у справі № 922/592/17, від 24.03.2021 у справі № 922/2157/20, від 21.01.2020 у справі № 922/3422/18, від 26.04.2021 у справі № 910/12099/17, від 19.04.2021 у справі № 924/804/20, тощо.

Колегія суддів враховує, що ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак відповідно до висновків Верховного Суду (викладених у постановах від 16.02.2021 у справі №905/121/19, від 13.05.2021 у справі №910/16777/20, від 15.09.2021 у справі №902/136/21, від 18.01.2022 у справі №922/2017/17 та інших) очевидно, що під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Тобто, частина п`ята статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній

З урахуванням вищенаведеного, ураховуючи сталу та послідовну практику Верховного Суду щодо застосування частин третьої та п`ятої статті 130 ГПК України, доходжу до висновку, що подане клопотання не містить належного обґрунтування існування виключної правової проблеми у цій справі саме щодо правозастосування відповідних норм права. Клопотання не обґрунтоване відсутністю сталої судової практики у відповідних питаннях та наявністю виключної правової проблеми з врахуванням якісного та кількісного показників.

При цьому не вбачаю правових підстав для відступу від сталих та послідовних висновків Верховного Суду щодо застосування частин третьої та п`ятої статті 130 ГПК України.

13. Щодо покликань заявника на правові висновки Верховного Суду, викладені у справах №199/9188/16-ц, №755/3436/20, №910/12016/17, №910/15430/17, №917/742/18 та №203/1876/19, що (як стверджує ПрАТ «МК «Азовсталь») ухвалені за іншого правозастосування статті 130 ГПК України у питанні відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у разі відмови від позову та закриття провадження у справі, колегія суддів відзначає таке.

13.1. Так, у справі №199/9188/16-ц провадження у справі було закрито на підставі пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України (відсутній предмет спору), оскільки на час звернення із заявою про закриття провадження у справі був відсутній предмет спору. При цьому суд вважав обґрунтованими вимоги позивачки про стягнення з відповідача понесених нею судових витрат, з підстав передбачених частиною третьою статті 142 ЦПК України, оскільки правовстановлюючі документи на спадкове майно були їй передані відповідачкою після відкриття провадження у справі, предмет спору зник під час розгляду справи у зв`язку з чим позивачка відмовилася від підтримання позову.

Верховний Суд скасовуючи оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу виходив з того, що судом неправильно застосовано норму частини третьої статті 142 ЦПК України щодо розподілу судових витрат при вирішенні питання про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

Тобто фактично Верховний Суд у даній справі вказав, що, оскільки провадження у даній справі закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України (відсутність предмета спору), а не на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України (позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом) правових підстав для застосування у спірних правовідносинах положень частини третьої статті 142 ЦПК України не було.

13.2. У справі №755/3436/20, де предметом розгляду було питання щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, господарські суди, вирішуючи питання про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат у зв`язку із відмовою позивача від позову, дійшли висновку про задоволення вказаної заяви. При цьому господарськими судами враховано, що сторона позивача більше року мала інформацію, документально підтверджену, про те, що відповідач знята з реєстраційного обліку по спірній квартирі з березня 2020 року, однак наполягали на розгляді даної справи.

Тобто фактично при вирішенні питання наявності/відсутності підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з позивача на користь відповідача, судами була врахована поведінка позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості дій, у зв`язку із чим і прийнято судове рішення у справі.

13.3. У справах №910/12016/17, №910/15430/17, №917/742/18, №203/1876/19 касаційним судом вирішувалось питання щодо розподілу судового збору у зв`язку з відмовою позивача від позову на стадії касаційного перегляду судових рішень по суті спору.

13.4. Отже, з урахуванням вищенаведеного доходжу до висновку, що відмінність судових рішень (на які вказує заявник) полягає не у різному правозастосуванні статті 130 ГПК України, зокрема частин третьої та п`ятої, а у різних встановлених судами фактичних обставинах справ, в залежності від яких і прийнято судове рішення, а, отже, вказані для порівняння судові рішення Верховного Суду не свідчать про наявність множинної та суперечливої судової практики у Верховному Суді.

Принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності.

Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

Такі висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16.

Водночас клопотання ПрАТ «МК «Азовсталь» не відповідає означеним умовам.

14. Отже, розглянувши доводи заявника, проаналізувавши норми процесуального законодавства, враховуючи актуальну судову практику Верховного Суду (аналіз якої свідчить про відсутність суперечливої та різної практики правозастосування статті 130 ГПК України), а також ураховуючи відсутність виключної правової проблеми з огляду на кількісні та якісні показники, як необхідної передумови для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, доходжу до висновку про відсутність підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Суддя В. Студенець