РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.11.2023Справа № 910/7037/23

За позовом фізичної особи-підприємця Куликовської Юлії Валеріївни;

до фізичної особи-підприємця Донченка Сергія Дмитровича;

про розірвання договору та стягнення 553 948,47 грн.

Суддя Мандриченко О.В.

Секретар судового засідання Рябий І.П.

Представники:

Від позивача: Вихрицький Р.П., адвокат, ордер серії АІ № 1341583 від 29.01.2023;

Від відповідача: не з`явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Куликовська Юлія Валеріївна звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом, в якому просить:

- розірвати договір № 002 від 27.07.2021, укладений між фізичною особою-підприємцем Донченком Сергієм Дмитровичем та фізичною особою-підприємцем Куликовською Юлією Валеріївною щодо управління об`єктом - приміщенням площею 59,8 м2 за адресою м. Київ, вул. Ревуцького, 11;

- стягнути з фізичної особи-підприємця Донченка Сергія Дмитровича кошти у розмірі 553 948,47 грн як передплату за договором № 002 від 27.07.2021, укладеним між фізичною особою-підприємцем Донченком Сергієм Дмитровичем та фізичною особою-підприємцем Куликовською Юлією Валеріївною щодо управління об`єктом - приміщенням площею 59,8 м2 за адресою м. Київ, вул. Ревуцького, 11.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.05.2023 позовну заяву фізичної особи-підприємця Куликовської Юлії Валеріївни залишено без руху, встановлено позивачу строк та спосіб усунення недоліків позовної заяви.

18.05.2023 до суду від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 05.05.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2023 відкрито провадження у справі № 910/7037/23 та вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 20.06.2023.

20.06.2023 та 11.07.2023 до господарського суду від фізичної особи-підприємця Донченка Сергія Дмитровича надійшли клопотання про надання додаткового строку для подачі відзиву.

До господарського суду 24.08.2023 від фізичної особи-підприємця Донченка Сергія Дмитровича надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідач просить поновити строк на подання відзиву, долучити його до матеріалів справи та відмовити у задоволенні позовних вимог.

31.08.2023 від фізичної особи-підприємця Куликовської Юлії Валеріївни надійшла відповідь на відзив фізичної особи-підприємця Донченка Сергія Дмитровича на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/7037/23 до судового розгляду по суті на 26.09.2023.

У судових засіданнях 26.09.2023 та 24.10.2023 судом оголошувалися перерви.

Під час розгляду спору по суті у судовому засіданні 21.11.2023 представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

У судове засідання 21.11.2023 представник відповідача не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, ухвали суду надсилалися відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, яка зазначена у відомостях з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: вул. Піонерська, 19, с. Юрківці, Гайсинський р-н, Вінницька область, 22863, проте з указаної адреси поштові відправлення повернулися з відміткою оператора поштового зв`язку про причини повернення - "адресат відсутній за вказаною адресою".

Згідно з частиною 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Згідно з частиною 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу положення пункту п`ятого частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження відповідача, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, вважається днем вручення відповідачу ухвали суду.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 910/7037/23 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Судом, враховано, що в силу вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням пунктом 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

З огляду на наведене та з урахуванням того, що неявка представників відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

21.11.2023 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

09.12.2020 за актом прийому-передачі грошових коштів фізична особа Донченко Сергій Дмитрович прийняв від фізичної особи Куликовської Юлії Валеріївни суму коштів у розмірі 6 500,00 доларів США на ремонт будівлі за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, 11 , площею 60 кв.м., що має бути проведений не пізніше 3-х місяців з дати отримання коштів.

19.05.2021 за актом прийому грошових коштів фізична особа Донченко Сергій Дмитрович отримав від фізичної особи Куликовської Юлії Валеріївни грошові кошти у розмірі 90 000,00 грн для виконання ремонтних робіт за адресою вул. Ревуцького, 11 в місті Київ.

27.07.2021 між фізичною особою-підприємцем Куликовською Юлією Валеріївною (далі також - позивач, замовник) та фізичною особою-підприємцем Донченко Сергієм Дмитровичем (далі також - відповідач, виконавець) укладено договір № 002 (далі - договір), за змістом п. 2.1. якого, замовник доручає, а виконавець приймає на себе обов`язок управління об`єктом, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, 1, площею 59,8 кв.м.

У відповідності до п. 2.3. договору, об`єкт належить виконавцеві на підставі договору оренди № 3389 від 14.06.2021, виданого (посвідченого) Департаментом комунальної власності.

Відповідно до п. 3.1. договору, виконавець зобов`язався: здійснювати пошук третіх осіб на оренду об`єкту; проводити переговори з третіми особами виключно в інтересах замовника; інформувати замовника про всі пропозиції, що надійшли від третіх осіб щодо укладення основного договору; виходячи з концепції найкращого та найбільш ефективного використання об`єкту здійснити рекламно-маркетингові роботи з використанням засобів, що є у розпорядженні виконавця; надати замовнику рекомендації щодо покращення стану об`єкту з метою підвищення його привабливості для третіх осіб у тому числі за кошти замовника за його згоди; здійснювати ремонтні роботи на об`єкті за згодою замовником; організовувати та/або проводити огляди об`єкта третіми особами; організовувати тристоронні зустрічі між замовником, виконавцем та третіми особами для переговорів і уточнення умов основного договору, в ході яких виконавцем, за необхідності, ведеться протокол переговорів; заохочувати професійних посередників, експертів, інших виконавців до співпраці щодо реалізації об`єкта в інтересах замовника; протягом трьох робочих днів з моменту отримання виконавцем письмової вимоги надати замовнику письмовий звіт про виконання взятих на себе зобов`язань за договором; надавати інші інформаційні послуги замовнику на його додаткову вимогу, спрямовані на сприяння відчуження об`єкта; своєчасно інформувати замовника про некоректну поведінку інших осіб, внаслідок чого можуть бути сформовані небажані наслідки виконання договору.

Згідно п. 3.3.4. договору, замовник зобов`язався у день підписання договору передати виконавцю копії з оригіналів документів, згідно з наданим виконавцем переліком та внести передоплату виконавцеві у розмірі 477 200,00 грн.

Пунктом 4.2. договору передбачено, що розмір винагороди виконавця за договором становить 50% суми отриманих коштів за здачу в оренду об`єкту за вирахування вартості оренди та операційних витрат на ведення діяльності та сплатою податків по ній. Дані кошти виконавець залишає на своєму балансі, решту перераховує замовнику.

Відповідно до п. 5.3. договору, договір є укладеним на строк п`ять років з пролонгацією ще на 5 років у випадку пролонгації або переукладання чи укладання нового договору у оренди даного об`єкту, з правом дострокового розірвання за згодою двох сторін.

Позивач стверджує, що на виконання умов цього договору сплатила відповідачу грошові кошти на загальну суму 593 552,19 грн, проте за весь час дії договору № 002 від 27.07.2021 отримала від відповідача грошові кошти у розмірі 39 603,73 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач зобов`язання за договором № 002 від 27.07.2021 не виконано, що є підставою для розірвання цього договору та стягнення сплачених позивачем коштів в сумі 553 948,47 грн (593 552,19 грн - 39 603,73 грн).

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, вказує, що не порушував взяті на себе зобов`язання за договором та виконує передбачені ним зобов`язання належним чином.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 73, 74Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як зазначено судом вище, позивач стверджує, що здійснив передоплату на користь відповідача в загальному розмірі 593 552,19 грн, яка складалась з трьох платежів:

- перший платіж у розмірі 6 500,00 доларів США, який був переданий 09.12.2020;

- другий платіж у розмірі 90 000,00 грн, переданий 19.05.2021;

- третій платіж у розмірі 294 607,99 грн, переданий 27.07.2023:

- четвертий платіж у розмірі 26 406,00 грн, переданий 12.09.2021.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи акту прийому-передачі грошових засобів від 09.12.2020, фізична особа Донченко Сергій Дмитрович прийняв від фізичної особи Куликовської Юлії Валеріївни суму коштів у розмірі 6 500,00 доларів США.

Водночас, з акту прийому грошових коштів від 19.05.2021 також вбачається, що фізична особа Донченко Сергій Дмитрович отримав грошові кошти у розмірі 90 000,00 грн від фізичної особи Куликовської Юлії Валеріївни .

Тобто за цими актами грошові кошти були передані від фізичної особи Куликовської Юлії Валеріївни на користь фізичної особи Донченка Сергія Дмитровича , а не на користь фізичної особи-підприємця Донченко Сергія Дмитровича та до моменту укладення договору № 002 від 27.07.2021.

Крім того, позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження того, що позивачем, окрім встановлених судом вище обставин, передано відповідачу 12.09.2021 у розмірі 26 406,00 грн та грошові кошти 27.07.2023 у розмірі 294 607,99 грн.

Таким чином, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджено передачу позивачем на користь фізичної особи-підприємця Донченка Сергія Дмитровича грошових коштів в загальному розмірі 593 552,19 грн.

Щодо вимоги позивача про розірвання договору № 002 від 27.07.2023 суд вказує наступне.

Згідно із статтею 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна правова норма передбачена частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Частиною 1 статті 598 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (статті 599 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1, 3 статті 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Отже, за змістом ст. 188 Господарського кодексу України, розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього.

Тобто, за загальним правилом, розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання.

Розірванням договору є припинення договірного зобов`язання, тобто зникнення правового зв`язку між сторонами договірного зобов`язання на підставах, встановлених у законі або договорі, та припинення їхніх прав та обов`язків.

Відповідно до п. 5.3. договору, договір є укладеним на строк п`ять років з пролонгацією ще на 5 років у випадку пролонгації або переукладання чи укладання нового договору у оренди даного об`єкту, з правом дострокового розірвання за згодою двох сторін.

Окрім цього, судом встановлено, що інших підстав для розірвання договору, такий договір не містить, тобто такі умови сторонами не погоджувалися.

Обґрунтовуючи свою вимогу про розірвання договору, позивач вказує, що направляв на адресу відповідача звернення від 29/11-1 від 29.11.2022, вимогу №20/03-1 від 20.03.2023 та вимогу № 2 від 19.04.2023, однак відповіді на вказане звернення та вказані вимоги від відповідача не надходили, у зв`язку з чим позивачем направлено на адресу відповідача претензію № 26/04-1 від 26.04.2023, в якій вимагав виконати умови договору та погасити заборгованість, однак відповіді на вказану претензію відповідач не надав.

У зв`язку з викладеним, позивач направив відповідачеві пропозицію № 01/05-1 від 01.05.2023 про розірвання договорів № 001 від 24.03.2021 та № 002 від 27.07.2021, відповіді на яку не отримав.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, позивач вказує, що договір № 002 від 27.07.2021 має бути розірваним, оскільки відповідач істотно порушує умови договору.

Частина 3 ст. 653 Цивільного кодексу України, ч. 4 ст. 188 Господарського кодексу України також зазначає, що договір може бути розірвано або за домовленістю сторін, або на вимогу однієї з сторін за рішенням суду.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України).

Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 Цивільного кодексу України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-75цс13.

Таким чином, чинне законодавство визначає, що підставою для розірвання договору у судовому порядку може бути доведений належними та допустимими доказами факт невиконання стороною зобов`язань за договором.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, на виконання умов договору, 25.10.2021 укладено з фізичною особою-підприємцем Шалашовою Юлією Олександрівною договір № 19 суборенди частини нежитлового приміщення, відповідно до п. 1.1. якого, за цим договором суборендодавець зобов`язується передати у тимчасове оплатне користування, а суборендар прийняти та використовувати на умовах, зазначених в даному договорі, наступне нерухоме майно: частину нежитлового приміщення, площею 59,8 кв. м, яке розташоване за адресою: місто Київ, вулиця Ревуцького, б. 11.

Також у матеріалах справи наявний договір найму (оренди) нерухомого майна № 01-03/2023 від 01.03.2023, укладений між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Охорона-системи безпеки», згідно з п. 1.1. якого, предметом цього договору є тимчасова передача в найм (оренду) на оплатній основі нежитлового приміщення, що розташоване(на) за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, буд. 11 (далі об?єкт нерухомості), 59,80 м2.

Проте, позивач вказує, що отримав від відповідача грошові кошти лише у розмірі 39 603,72 грн.

Однак суд вказує, що твердження позивача про те, що грошові кошти у розмірі 39 603,72 грн було сплачено відповідачем за договором № 001 від 24.03.2021 та грошові кошти у розмірі 39 603,72 грн було сплачено відповідачем за договором № 002 від 27.07.2021 не відповідають дійсності, оскільки договір № 001 від 24.03.2021 укладено між позивачем та фізичною особою-підприємцем Вареником Олександром Сергійовичем, а відтак, враховуючи надані докази позивачем до матеріали справи, судом встановлено, що відповідачем перераховано на користь позивача грошові кошти у розмірі 79 207,44 грн.

Суд також зазначає, що предметом договору є управління об`єкту, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, буд. 11.

Пунктом 2.4. договору сторони визначили, що виконавець гарантує та підтверджує, що на момент укладання договору, протягом строку його дії та під час укладання основного договору об`єкт не є і без відома замовника не буде відчужуваним в будь-який спосіб : проданим, переданим безкоштовно, подарованим, заставленим, не є і не буде переданим до статутного фонду юридичних осіб; під арештом та/або забороною відчуження не перебуває, судових позовів щодо нього немає; будь-які права інших осіб на об`єкт відсутні; договорів стосовно будь-якого використання об`єкту, в тому числі його оренди, немає і без відома замовника укладено не буде. Виконавець гарантує, що об`єкт не перебуває в іпотеці (заставі) та/або податковій заставі.

Зважаючи на викладене, суд вказує, що істотне порушення умов договору щодо ненадання відповідачем письмових звітів, інформації та несплати грошових коштів відсутнє. Адже відповідач фактично здійснив передачу об`єкту в суборенду та виплачував грошові кошти на виконання умов вказаного договору. Викладене вказує й на відсутність шкоди, завданої позивачеві, адже останнє не позбавилося того, на що розраховувало при укладенні договору й досягло його мети.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене, витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" (Seryavin others vs. Ukraine) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" № 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" №49684/99 від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як законодавчо необґрунтовані та безпідставні.

Керуючись ст. 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 07.12.2023.

Суддя О.В. Мандриченко