РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

11.12.2023Справа № 910/15298/23

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта"

до Фізичної особи-підприємця Штабської Юлії Миколаївни

про стягнення 81 578,15 грн.,

Без виклику (повідомлення) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" (далі - позивач, Товариство) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Фізичної особи-підприємця Штабської Юлії Миколаївни (далі - відповідач, Підприємець) заборгованості у розмірі 81 578,15 грн.

В обґрунтування пред`явлених вимог позивач посилався на те, що шляхом підписання Підприємцем заяви-приєднання № 281421, між сторонами був укладений договір про надання послуг з організації перевезення відправлень від 12.07.2019 року № 281421 (далі - Договір). На виконання умов означеного правочину позивач згідно з актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.11.2020 року № НП-004612568 на суму 6 535,25 грн., від 10.12.2020 року № НП-004670147 на суму 30 709,25 грн., від 31.12.2020 року № НП-004774952 на суму 15 868,35 грн., від 20.01.2021 року № НП-004865030 на суму 12 923,70 грн., від 31.01.2021 року № НП-004891552 на суму 12 258,70 грн., від 10.02.2021 року № НП-004952399 на суму 1 625,00 грн., від 20.02.2021 року № НП-005012898 на суму 1 084,80 грн. та від 28.02.2021 року № НП-005051823 на суму 573,10 грн. надав відповідачу передбачені умовами Договору послуги на загальну суму 81 578,15 грн. Проте вартість наведених послуг Підприємцем оплачена не була, що стало підставою для звернення Товариства до суду з даним позовом.

Ухвалою від 29.09.2023 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/15298/23 та вирішив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

27.10.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшов відзив Підприємця від 27.10.2023 року на позовну заяву, в якому останній заперечив проти задоволення вимог позивача з огляду на те, що як фізична особа-підприємець відповідач співпрацювала з Товариством з 22.07.2020 року по 04.12.2020 року, що є періодом спірних правовідносин у даній справі та періодом надання позивачем спірних послуг зі зберігання неотриманих клієнтами відповідача відправлень. Починаючи з липня 2020 року, позивач виставив відповідачу 8 рахунків на оплату послуг за зберігання до 30 днів неотриманих відправлень, і на всі такі рахунки Підприємець подав мотивовані заяви про відмову в оплаті і анулювання рахунків, після чого отримував підтвердження від позивача про задоволення заяв та про скасування виставлених рахунків (анулювання). Зокрема, позивачем були виставлені рахунки для оплати: від 20.10.2020 року № НП-004422974 на суму 1 910,00 грн.; від 31.10.2020 року № НП-004460599 на суму 13 465,25 грн.; від 10.11.2020 року № НП-004517883 на суму 19 841,90 грн.; від 20.11.2020 року № НП-004564581 на суму 31 838,35 грн.; від 20.12.2020 року № НП-004719419 на суму 14 244,70 грн. та від 10.01.2021 року № НП-004813527 на суму 6 349,80 грн. На всі вказані вище рахунки відповідач подала мотивовані заяви про відмову в оплаті, і такі рахунки були анульовані Товариством.

Співпраця відповідача з Товариством припинилася 04.12.2020 року з огляду на те, що Підприємець подав позивачу чергову мотивовану заяву про анулювання виставленого рахунку за зберігання неотриманих відправлень, однак одержав відповідь про те, що заява задоволена частково, а рахунок анульовано не на всю суму. Будь-яких повідомлень про причини відмови у повному анулюванні рахунку позивач на адресу відповідача не направив. Одразу після цього, Підприємець припинив користуватися послугами відповідача за Договором, тоді як Товариство заблокувало особистий кабінет відповідача у електронному сервісі, позбавило відповідача можливості доступу до інформації щодо здійснених відправлень, не повернуло грошові кошти, що були сплачені позивачеві клієнтами відповідача за товар після отримання замовлень, а також вдалося до маніпулятивних дій з документами, що направлені на штучне створення підстав для виникнення у Підприємця заборгованості за Договором.

Так, усі 8 спірних у даній справі актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) та рахунків на оплату послуг Товариства за зберігання до 30 днів неотриманих відправлень, позивач створив повторно, на підставі раніше анульованих ним рахунків та актів за ці ж самі послуги. Крім того, позивач вдався до неодноразового використання та зазначення одних і тих же товарно-транспортних накладних у різних актах прийому-здачі виконаних робіт для збільшення суми позову.

Враховуючи наведене, Підприємець вказував про відсутність у нього спірної заборгованості перед позивачем.

07.11.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшла відповідь Товариства від 06.11.2023 року на відзив на позовну заяву, в якій позивач зазначив про те, що з часом у компанії позивача було прийнято рішення про внесення змін до умов Договору та доповнення його пунктом 3.3.17, згідно з яким у разі відсутності оплати за фактично надані послуги (від замовника до одержувача та/або від одержувача до замовника та/або вартість зберігання відправлення тощо) щодо невитребуваного відправлення, обов`язок здійснення оплати послуг експедитора покладається на замовника. Означений пункт був включений до умов Договору в редакції від 23.06.2020 року, а відтак був чинним протягом періоду спірних правовідносин.

Разом із тим, позивач вказав, що мотивовані відмови відповідача про перегляд суми заборгованості в актах № НП-004460599, № НП-004517883, № НП-004564581, № НП-004719419 та № НП-004813527 були задоволені, а виставлені позивачем акти - анульовані, що однак не свідчить, на переконання позивача, про анулювання власне наданих експедитором послуг за такими актами.

Так, вартість наданих послуг за актами була переглянута, у результаті чого позивачем були складені нові акти від 30.11.2020 року № НП-004612568 на суму 6 535,25 грн., від 10.12.2020 року № НП-004670147 на суму 30 709,25 грн., від 31.12.2020 року № НП-004774952 на суму 15 868,35 грн., від 20.01.2021 року № НП-004865030 на суму 12 923,70 грн., від 31.01.2021 року № НП-004891552 на суму 12 258,70 грн., від 10.02.2021 року № НП-004952399 на суму 1 625,00 грн., від 20.02.2021 року № НП-005012898 на суму 1 084,80 грн. та від 28.02.2021 року № НП-005051823 на суму 573,10 грн. Проте, мотивовані відмови відповідача, які стосувалися перегляду сум заборгованості по новосформованим актам, що становлять підставу вимог у даній справі, задоволені позивачем не були, що свідчить про наявність підстав для оплати Підприємцем зазначеної в них вартості відповідних послуг.

14.11.2023 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва надійшли заперечення Підприємця від 14.11.2023 року, в яких останній навів додаткові аргументи на спростування позовних вимог Товариства.

Інших заяв чи клопотань на адресу суду не надходило.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Шляхом складення та подання Підприємцем заяви від 10.07.2019 року № 281421 про приєднання, 12.07.2019 року між ним та Товариством був укладений Договір (у редакції від 15.05.2019 року).

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що останній є договором приєднання в розумінні статті 634 ЦК України і може бути укладений лише шляхом приєднання замовника (у даному випадку - Підприємця) до всіх його умов в цілому шляхом надання експедитору (Товариству) заяви про приєднання (додаток № 1 до цього Договору), в порядку, передбаченому цим Договором.

Згідно з пунктами 2.2-2.4 Договору експедитор зобов`язується за плату та за рахунок замовника організувати перевезення відправлення та надання комплексу інших послуг, пов`язаних із організацією перевезення відправлення (далі - послуги), а замовник зобов`язується їх прийняти й оплатити на умовах, визначених Договором. Експедитор надає замовнику послуги на умовах цього Договору та згідно з умовами, затвердженими експедитором. За надані експедитором послуги замовник сплачує експедитору винагороду згідно з чинними тарифами експедитора, розміщеними на офіційному сайті експедитора novaposhta.ua.

За умовами пункту 2.6 Договору прийняття експедитором відправлення для надання послуг, визначених цим Договором, оформляється експрес-накладною, у якій зазначаються такі відомості: тип послуги, інформація про відправника, інформація про одержувача, інформація про кількість вантажних місць, вага відправлення, оголошена вартість відправлення, опис вмісту відправлення, платник послуг, форма розрахунку, розрахункові строки доставки відправлення, інформація про додаткові послуги/сервіси, вартість послуг експедитора.

Відповідно до пункту 3.1.3 Договору експедитор зобов`язаний надати замовнику документи для оплати послуг.

Пунктами 2.7-2.11 Договору передбачено, що шляхом надання заяви про приєднання замовник підтверджує, що він ознайомлений та погоджується з Умовами, чинними на момент укладення Договору та розміщеними на офіційному сайті експедитора novaposhta.ua, і зобов`язується їх виконувати. Експедитор має право в односторонньому порядку змінювати Умови шляхом розміщення змінених умов на своєму офіційному сайті. Зміни до даного Договору оприлюднюються шляхом розміщення Договору на офіційному сайті експедитора novaposhta.ua. Зміни до Договору набувають чинності з наступного дня з дати оприлюднення експедитором інформації про ці зміни, або з дати набрання змінами чинності, якщо така дата зазначена в оприлюдненій інформації. Будь-які зміни Договору з моменту набрання ним чинності поширюються на всіх осіб, що приєдналися до Договору, у тому числі на тих, що приєдналися до Договору раніше дати набрання чинності змін до Договору.

Умовами пунктів 3.2.1, 3.2.4 та 3.2.5 Договору передбачено право експедитора отримати винагороду за надані послуги на умовах, що визначені Договором; розпорядитися невитребуваним відправленням на власний розсуд, зокрема з метою покриття витрат, пов`язаних із наданням послуг і зберіганням відправлення; самостійно встановлювати та змінювати тарифи на послуги, що надаються відповідно до цього Договору.

Згідно з пунктом 3.3.17 Договору (в редакції від 23.06.2020 року, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі відсутності оплати за фактично надані послуги (від замовника до одержувача та/або від одержувача до замовника та/або вартість зберігання відправлення тощо) щодо невитребуваного відправлення, обов`язок здійснення оплати послуг експедитора покладається на замовника.

Згідно з пунктом 5.1 Договору його загальна ціна складається із вартості послуг, наданих експедитором протягом строку дії Договору. Оплата вартості наданих експедитором послуг відбувається за чинними тарифами експедитора на підставі акту наданих послуг, шляхом перерахування замовником на поточний рахунок експедитора коштів у розмірі 100 % вартості послуг упродовж 2 (двох) банківських днів з моменту погодження актів наданих послуг експедитора.

Пунктом 5.2 цієї угоди встановлено, що оплата послуг експедитора може здійснюватися попередньою оплатою (авансовим платежем), на підставі рахунку-фактури експедитора. Списання грошових сум з попередньої оплати (авансу платежу) проводиться згідно з актами наданих послуг.

Відповідно до пункту 5.3 Договору експедитор до 10-го, 20-го та останнього числа кожного місяця складає акти наданих послуг на підставі фактично наданих послуг і надсилає замовнику одним із способів на власний вибір:

5.3.1. шляхом направлення підписаних та скріплених печаткою актів наданих послуг у двох паперових примірниках для підписання замовником;

5.3.2. шляхом направлення актів в електронному вигляді, з накладенням електронних цифрових підписів. Підписання актів наданих послуг в електронному вигляді здійснюється сторонами з урахуванням порядку та строків, що визначені умовами пункту 5.4 Договору. Адреса електронної пошти замовника для обміну електронними документами вказується замовником в заяві про приєднання.

Згідно з пунктом 5.4 Договору замовник упродовж 2 (двох) робочих днів з дати отримання актів наданих послуг від експедитора підписує надані експедитором 2 (два) примірники актів наданих послуг та повертає експедитору 1 (один) примірник підписаного акту або в той самий строк надає експедитору письмову мотивовану відмову від підписання актів. Не підписання замовником актів упродовж 2 (двох) робочих днів з дати отримання актів від експедитора без надання відповідних письмових пояснень є фактом визнання замовником повного виконання експедитором своїх зобов`язань за Договором. У такому разі вважається, що акти погоджено, послуги експедитора надано в повному обсязі та відповідно до умов Договору, претензії замовника відсутні й замовник зобов`язаний здійснити оплату послуг згідно з отриманими документами для оплати наданих послуг.

У позовній заяві Товариство вказувало про те, що на виконання умов пунктів 3.1.3 та 5.3 Договору експедитор (позивач) надав замовнику (відповідачу) послуги, відображені в актах від 30.11.2020 року № НП-004612568 на суму 6 535,25 грн., від 10.12.2020 року № НП-004670147 на суму 30 709,25 грн., від 31.12.2020 року № НП-004774952 на суму 15 868,35 грн., від 20.01.2021 року № НП-004865030 на суму 12 923,70 грн., від 31.01.2021 року № НП-004891552 на суму 12 258,70 грн., від 10.02.2021 року № НП-004952399 на суму 1 625,00 грн., від 20.02.2021 року № НП-005012898 на суму 1 084,80 грн. та від 28.02.2021 року № НП-005051823 на суму 573,10 грн., на загальну суму 81 578,15 грн.

Зважаючи на ухилення Підприємця від підписання вищенаведених актів, такі документи листом від 14.04.2021 року були направлені позивачем засобами поштового зв`язку на адресу відповідача, зазначену в заяві про приєднання до Договору. Однак, цей лист не був вручений Підприємцеві та повернувся на адресу позивача з посиланням за закінчення терміну його зберігання.

З огляду на викладене, а також враховуючи положення пункту 5.4 Договору, Товариство вказувало, що акти № НП-004612568, № НП-004670147, № НП-004774952, № НП-004865030, № НП-004891552, № НП-004952399, № НП-005012898 та № НП-005051823 свідчать про повне, своєчасне та належне виконання експедитором зобов`язань з надання послуг за Договором та відсутність претензій замовника щодо наданих йому послуг.

Разом із тим, оскільки вартість вказаних у цих актах послуг Підприємцем у добровільному порядку оплачена не була, Товариство звернулося до суду з означеним позовом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями статей 6, 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 633 Цивільного кодексу України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Згідно з частиною 1 статті 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" транспортно-експедиторська діяльність - це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів; транспортно-експедиторська послуга - робота, що безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням перевезень експортного, імпортного, транзитного або іншого вантажу за договором транспортного експедирування; експедитор (транспортний експедитор) - суб`єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування; клієнт - споживач послуг експедитора (юридична або фізична особа), який за договором транспортного експедирування самостійно або через представника, що діє від його імені, доручає експедитору виконати чи організувати або забезпечити виконання визначених договором транспортного експедирування послуг та оплачує їх, включаючи плату експедитору.

Відповідно до частини 1 статті 929 Цивільного кодексу України та статті 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.

За умовами частини 1 статті 11 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" експедитор зобов`язаний надавати транспортно-експедиторські послуги згідно з договором транспортного експедирування і вказівками клієнта, погодженими з експедитором у встановленому договором порядку.

Згідно з частиною 2 статті 12 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" клієнт зобов`язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Статтею 931 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

За частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Разом із тим, судом встановлено, що на виконання умов Договору позивач виставляв Підприємцю рахунки на оплату послуг та направляв акти від 20.10.2020 року № НП-004422974 на суму 1 910,00 грн.; від 31.10.2020 року № НП-004460599 на суму 13 465,25 грн.; від 10.11.2020 року № НП-004517883 на суму 19 841,90 грн.; від 20.11.2020 року № НП-004564581 на суму 31 838,35 грн.; від 20.12.2020 року № НП-004719419 на суму 14 244,70 грн. та від 10.01.2021 року № НП-004813527 на суму 6 349,80 грн. Загальна вартість послуг за цими актами склала 87 649,10 грн. У матеріалах справи наявні й специфікації до відповідних актів наданих послуг № НП-004422974, № НП-004460599, № НП-004517883, № НП-004564581, № НП-004719419 та № НП-004813527, які містять детальну інформацію про надані послуги, їх вартість та номери відповідних накладних, за якими відбувалося експедирування (перевезення) товару.

З матеріалів справи вбачається, що листами від 22.10.2020 року (щодо акту № НП-004422974), від 02.11.2020 року (щодо акту № НП-004460599), від 11.11.2020 року (щодо акту № НП-004517883), від 25.11.2020 року (щодо акту № НП-004564581), від 21.12.2020 року (щодо акту № НП-004719419) відповідач звертався до Товариства з проханнями про перегляд заборгованості за вищенаведеними актами та виключення з них ряду послуг за відповідними товарно-транспортними документами, перелік яких містився у кожному з таких листів, з огляду на не отримання Підприємцем повернення посилок та їх утилізацію експедитором.

Зі змісту відзиву на позовну заяву вбачається, що на вищенаведені звернення Підприємець засобами електронного зв`язку отримав відповіді уповноважених осіб Товариства про прийняття відповідних запитів та анулювання зазначених відповідачем документів. Означені обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами листування між сторонами, а також фактично були визнані та не заперечувалися Товариством у поданій суду відповіді на відзив на позовну заяву.

У той же час, судом встановлено, що спірні у даній справі акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.11.2020 року № НП-004612568 на суму 6 535,25 грн., від 10.12.2020 року № НП-004670147 на суму 30 709,25 грн., від 31.12.2020 року № НП-004774952 на суму 15 868,35 грн., від 20.01.2021 року № НП-004865030 на суму 12 923,70 грн., від 31.01.2021 року № НП-004891552 на суму 12 258,70 грн., від 10.02.2021 року № НП-004952399 на суму 1 625,00 грн., від 20.02.2021 року № НП-005012898 на суму 1 084,80 грн. та від 28.02.2021 року № НП-005051823 на суму 573,10 грн., а також рахунки на оплату послуг Товариства за зберігання до 30 днів неотриманих відправлень, фактично були створені позивачем та направлені на адресу Підприємця повторно, оскільки послуги, зазначені в спірних у даній справі актах, з посиланням на відповідні товарно-транспортні документи, частково співпадають з послугами та номерами товарно-транспортних документів, які були зазначені в раніше анульованих Товариством документах.

Крім того, суд зазначає, що листами від 02.12.2020 року (щодо акту № НП-004612568), від 11.12.2020 року (щодо акту № НП-004670147), від 31.12.2020 року (щодо акту № НП-004774952), від 21.01.2021 року (щодо акту № НП-004865030), від 22.02.2021 року (щодо акту № НП-004952399), від 01.03.2021 року (щодо акту № НР-005051823) відповідач звертався до позивача з проханнями про перегляд суми заборгованості вже за повторно сформованими актами здачі-прийняття робіт та виключення з них ряду послуг за відповідними вказаними Підприємцем товарно-транспортними документами.

Листами від 02.12.2020 року, від 30.12.2020 року № 12997, від 08.01.2021 року, від 22.01.2021 року, від 22.01.2021 року № 01410, від 22.01.2021 року № 01425, від 29.01.2021 року № 01979, від 17.02.2021 року № 03129 Товариство повідомило відповідача про наявність у нього обов`язку з оплати послуг по зберіганню товарів за 23 дні (згідно з актом № НП-004612568), зменшення поточної заборгованості відповідача (за актом № НП-004670147) на суму 20 310,00 грн. та наявність залишку заборгованості до сплати за цим актом у сумі 1 507,35 грн., а також про прийняття мотивованої відмови відповідача лише по ряду вказаних останнім накладних.

З огляду на викладене, суд зазначає, що умовами Договору не передбачено можливості правомірного формування та виставлення експедитором до оплати документів щодо послуг, які вже були включені до попередніх первинних документів, за якими замовник надав експедитору письмову мотивовану відмову від їх підписання, і така відмова експедитором була фактично прийнята, а попередні документи - анульовані.

Проте, незважаючи на викладені обставини, у позовній заяві Товариство просило суд стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 81 578,15 грн. за актами та рахунками, по яким Підприємець висловив мотивовану відмову, і така мотивована відмова була частково прийнята позивачем, а відповідні документи, які передбачали оплату Підприємцем послуг загальною вартістю 75 396,80 грн., - анульовані.

Означені обставини свідчать про безпідставність вимог Товариства в частині стягнення з відповідача суми боргу, яка за обрахунком суду становить 75 396,80 грн.

Суд також звертає увагу на таке.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Під час вирішення цього спору судом враховано попередню поведінку Товариства, а також підтверджені доказами та не спростовані позивачем обставини, за якими позивач спершу приймав до розгляду заяви Підприємця про відмову від підписання ряду документів та анульовував відповідні документи, що містили посилання на оплату послуг за товарно-транспортними накладними (про що повідомляв Підприємця), а в подальшому повторно направляв на адресу відповідача документи з іншими реквізитами на оплату аналогічних послуг.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог Товариства про стягнення з Підприємця грошових коштів у розмірі 75 396,80 грн.

Разом із тим, стаття 610 Цивільного кодексу України передбачає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Під виконанням зобов`язання розуміється вчинення боржником та кредитором взаємних дій, спрямованих на виконання прав та обов`язків, що є змістом зобов`язання.

Невиконання зобов`язання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобов`язання, а неналежним виконанням є виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Оскільки послуги за актом № НП-004670147 на суму 1 507,35 грн. (яка вказана самим позивачем у адресованому відповідачу листі від 22.01.2021 року № 01410), а також за актом № НП-004891552 на суму 4 674,00 грн. (документи ЕН № 7795, № 8229, № 3960, № 2819, № 4921, № 9966, № 4041, № 5266, № 2806, 9921) були фактично надані позивачем Підприємцю, а відповідні документи на їх підтвердження і оплату не були анульовані Товариством, зважаючи на положення пунктів 3.3.17, 5.4 Договору, а також беручи до уваги те, що відповідач не надав докази, які свідчать про погашення наведеної заборгованості перед позивачем, що існує на момент розгляду справи, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Товариства до відповідача про стягнення з останнього заборгованості за Договором у загальному розмірі 6 181,35 грн.

Частиною 3 статті 13 та частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе грошові зобов`язання за Договором щодо оплати послуг на суму 6 181,35 грн., позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з урахуванням наведеного.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 року в справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, пункт 30, від 27.09.2001 року).

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників справи не впливають на висновки суду щодо часткового задоволення позову, оскільки, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Штабської Юлії Миколаївни ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Нова Пошта" (03026, місто Київ, Столичне шосе, будинок 103, корпус 1, поверх 9; ) 6 181 (шість тисяч сто вісімдесят одну) грн. 35 коп. основного боргу, а також 203 (двісті три) грн. 37 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. В силу приписів частини 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 11.12.2023 року.

Суддя В.С. Ломака