ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2023 Справа № 914/2734/23

За позовом: Комунального підприємства Львівської обласної ради «Нерухомість та майно», м. Львів,

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Садового Юрія Володимировича, м. Львів,

про: стягнення заборгованості за водопостачання у розмірі 16 052,91 грн

Суддя Н.Є. Березяк

Секретар судового засідання Р.Р. Волошин

За участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Комунального підприємства Львівської обласної ради «Нерухомість та майно» до Фізичної особи-підприємця Садового Юрія Володимировича про стягнення заборгованості за водопостачання у розмірі 16 052,91 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 13.09.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику представників сторін.

Ухвалою суду від 13.11.2023 розгляд справи призначено на 23.11.2023, в подальшому судове засідання було відкладено на 30.11.2023.

В судове засідання 30.11.2023 представник позивача не з`явився. Позовні вимоги обґрунтовано невиконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань щодо відшкодування витрат балансоутримувача на утримання приміщень та надання комунальних послуг.

В судове засідання 30.11.2023 представник відповідача не з`явився. Через канцелярію суду 17.10.2023 відповідач подав заяву (вх.№25108/23) про часткове визнання позовних вимогзгідно з Актом звіряння взаємних розрахунків за період з 01.10.2020 по 22.06.2020 у розмірі 6859,52 грн. Відповідач стверджує, що після 22.06.2020 року послуги ним фактично не споживались, а у позивача відсутні будь-які докази такого споживання. Відтак, відповідач просить суд частково задовольнити позов в частині стягнення боргу в сумі 6859,52 грн, в решті позовних вимог - відмовити.

Відповідно до положень частини 4 статті 191 ГПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Так, подана відповідачем заява про визнання позову не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, а тому суд приймає її.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як встановлено судом, 01 жовтня 2015 року. між Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Нерухомість та майно» (Балансоутримувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Галич-Менеджмент» (Користувач) був укладений Договір №65-с про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання приміщень та надання комунальних послуг.

Відповідно до пункту 1.1. Договору Балансоутримувач забезпечує утримання та обслуговування нежитлових приміщень в будинку, що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Січових Стрільців, 3, який належить до спільної власності територіальних громад Львівської області і з цією метою укладає з постачальними організаціями відповідні угоди і проводить розрахунки.

Згідно з п.п. 1.2., 2.1. Договору про відшкодування витрат, Користувач відшкодовує Балансоутримувачу витрати із водопостачання та водовідведення на підставі виставлених Балансоутримувачем рахунків.

Розрахунки за водопостачання проводились відповідно до рішення Львівської обласної ради №86 від 28.02.2012, згідно якого: «Витрати балансоутримувача на утримання переданого в оренду майна відшкодовуються орендарем пропорційно до займаної орендарем площі, якщо інше не випливає з характеру послуг, що їх надає балансоутримувач».

Користувач зобов`язується своєчасно і у повному обсязі відшкодовувати витрати Балансоутримувача за надані послуги (пункт 2.4. Договору про відшкодування витрат).

При несвоєчасному внесенні плати користувач сплачує пеню в розмірі 0,5% від суми заборгованості за кожен день прострочення, але не більше ніж подвійна облікова ставка НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення платежу, за весь період заборгованості (пункт 2.5. Договору про відшкодування витрат).

Договір укладено строком на 1 рік (один рік), що діє з « 1» жовтня 2015р. по « 30» вересня 2016р. включно. Після закінчення терміну дії Договору, у разі належного виконання Користувачем своїх обов`язків, Договір вважається пролонгованим на той самий термін і на тих самих умовах (при відсутності заяви однієї із сторін) (пункт 7.1. Договору про відшкодування витрат).

Згодом, 22.06.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Галич-Менеджмент» (Первісний користувач), Фізичною особою-підприємцем Садовим Юрієм Володимировичем (Новий користувач) та Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Нерухомість та майно» (Балансоутримувач) укладено Договір про переведення боргу згідно якого Первісний Користувач переводить, а Новий Користувач приймає на себе Борг у розмірі 6859,52 грн та інші зобов`язання за Основним договором (пункт 1.1. Договору про переведення боргу).

Вказана сума зазначена також у акті звіряння взаємних розрахунків за період з 01.10.2020 по 22.06.2020 , підписаного Відповідачем.

На підставі даного Договору про переведення боргу, фізична особа - підприємець Садовий Юрій Володимирович, став стороною вищевказаного договору, зокрема набув обов`язків боржника та інших зобов`язань сторони за договором № 65-с від 01.10.2015 перед КП «Нерухомість та майно».

Новий Користувач зобов`язаний виконувати зобов`язання Користувача за Основним договором перед Балансоутримувачем (пункт 4.2.2. Договору про переведення боргу).

Згідно пункту 5.4. Договору про переведення боргу даний Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Договором.

Відповідно до рахунків на оплату, за період, з червня 2020 по червень 2022 позивач нарахував відповідачу суму заборгованості за послуги з водопостачання у розмірі 13 157,08 грн, з них відповідач сплатив 8 393,36 грн.

Як стверджує позивач, станом на 05.09.2023, заборгованість відповідача становить: основний борг 12 412,83 грн, де 6 859,52 грн - несплачена сума заборгованості за Договором про переведення боргу від 22.06.2020, поточна заборгованість 5 553,31 грн, пеня - 3 070,61 грн, 3 % річних - 184,68 грн, інфляційні компенсації - 384,79 грн.

Загальна сума заборгованості становить 16 052,91 грн.

В ході розгляду справи, відповідач позовні вимоги визнав частково за Актом звіряння взаємних розрахунків за період 01.10.2020 по 22.06.2020 у розмірі 6859,52 грн, проти задоволення решти позовних вимог заперечив.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є часткового обґрунтованими та підлягають до задоволення частково.

При ухваленні рішення, суд виходив з наступного.

Згідно з статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Згідно з статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з статтею 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом, згідно Договору про переведення боргу від 22.06.2020 року, фізична особа - підприємець Садовий Юрій Володимирович прийняв на себе борг ТзОВ «Галич Менеджмент» за Договором №65-с від 01.10.2015 у розмірі 6859,52 грн та інші зобов`язання за цим договором.

У своїй заяві про визнання боргу відповідач визнав заборгованість за Актом звіряння взаємних розрахунків за період 01.10.2020 по 22.06.2020 у розмірі 6859,52 грн та просив суд задовольнити позов у вказаній частині.

Докази оплати вказаної заборгованості у матеріалах справи відсутні.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення основного боргу у розмірі 6859,52 грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача поточної заборгованості за період червень 2020 року серпень 2022 року у розмірі 5 553,31 грн, то такі вимоги не обґрунтовані належними і допустимими доказами та не підлягають до задоволення.

Як вже зазначалось, користувач згідно Договору про відшкодування витрат від 01.10.2015 відшкодовує витрати балансоутримувача на утримання приміщень та надання комунальних послуг.

Під фактичними витратами слід розуміти грошові витрати або використання власних матеріалів і предметів виконавця з повним чи частковим їх споживанням, що здійснюються виконавцем для належного надання послуги. Тягар доведення відповідності понесених витрат, необхідних для виконання договору, лежить на виконавцеві.

Зазначені норми слід застосовувати таким чином: за умови укладення сторонами договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання приміщень та надання комунальних послуг, користувач має відшкодувати балансоутримувачу суми фактичних витрат, які поніс останній у зв`язку з обслуговуванням та утриманням та обслуговуванням будинку. Тягар доведення відповідності понесених балансоутримувачем фактичних витрат, необхідних для виконання договору, покладається на балансоутримувача.

Вказаний висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01.06.2021 у справі №916/770/19.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що позивачем не надано до матеріалів справи доказів на підтвердження об`єму та вартості наданих у спірному періоді послуг ФОП Садовому Ю.В. Долучені до матеріалів справи рахунки на оплату за період червень 2020 року - червень 2022 року, не є первинними документами та не підтверджують фактично понесені позивачем витрати, також, позивачем не надано доказів понесення ним витрат на оплату комунальних послуг. крім того, як вбачається із долучених до позовної заяви рахунків, вартість послуг водопостачання та водовідведення за одиницю вимірювання (м3) змінювалась кожного місяця то в сторону збільшення то в сторону зменшення. Як вбачається із долучених до позовної заяви рахунків, за червень 2020 вартість одного м3 послуг за водопостачання та водовідведення без ПДВ складала 1,3084 грн, в липні 2020 вартість 1 м3 послуг з водопостачання та водовідведення зросла до 2,4459 грн без ПДВ, а в серпні 2020 вартість 1 м3 зазначених послуг складала 22,5300 грн без ПДВ. В червні 2021 вартість 1 м3 послуг з водопостачання і водовідведення згідно виставлених рахунків складала 37,7060 грн а в липні 2021 вартість зазначених послуг вже становила 112,9700 грн без ПДВ за 1 м3.

В судовому засіданні 23.11.2023 представник позивача не зміг пояснити та підтвердити правильність здійснених нарахувань та значне щомісячне коливання вартості послуг з водопостачання та водовідведення.

Акти приймання-передачі наданих послуг в матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази понесення позивачем витрат на оплату таких послуг .

Відтак, з долучених до матеріалів справи документів неможливо встановити розмір спожитих відповідачем комунальних послуг у спірному періоді.

За таких обставин, вимога позивача щодо стягнення з ФОП Садового Ю.В. заборгованості за водопостачання та водовідведення за період червень 2020 року серпень 2022 року у розмірі 5 553,31 грн задоволенню не підлягає.

Також позивач просив стягнути з відповідача 3% річних в сумі 184,68 грн та інфляційні втрати в розмірі 384,79 грн

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи наведене, здійснивши власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про те, що до стягнення з відповідача за визначений позивачем період з 01.02.2023 по 31.07.2023 підлягає 101,48 грн 3% річних та 214,56 грн інфляційний втрат, нарахованих на суму боргу визначену у договорі про переведення боргу від 22.06.2020, яку повинен був сплатити відповідач протягом одного місяця з моменту укладення даного договору.

Щодо вимоги в частині стягнення з відповідача пені в сумі 3070,61 грн, суд встановив наступне.

Згідно з частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Статтею 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до пункту 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В свою чергу неустойка один зі способів забезпечення виконання договірних зобов`язань (ст. 546 ЦК України).

Виходячи з вимог ст. 547 Цивільного кодексу України неустойка повинна бути оформлена в письмовій формі.

Беручи до уваги, що відповідач визнав заборгованість за Договором про переведення боргу від 22.06.2020 та актом звіряння від 22.06.2020 у розмірі 6859,52 грн, а також те, що судом задоволено позов у вказаній частині, розмір пені слід розраховувати згідно умов вказаного Договору.

Однак, як встановлено судом, Договором про переведення боргу від 22.06.2020 не передбачено право балансоутримувача на стягнення з користувача пені, жодного пункту в договорі про право нарахування пені не має.

Якщо в договорі про пеню нічого не сказано (за винятком пені встановленої законом (ч. 2 ст. 232 ГК України), значить, сторони не домовлялися про її стягнення у випадку порушення договірних зобов`язань.

З огляду на наведене, вимога про стягненні пені в розмірі 3070,61 грн задоволенню не підлягає.

Частиною 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 ГПК України до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 1199,73 грн.

З огляду на викладене, виходячи з положень чинного законодавства України, матеріалів та обставин справи, враховуючи практику застосування законодавства вищими судовими інстанціями, керуючись ст.ст. 10, 12, 20, 73, 74, 75, 76, 79, 123, 129, 191, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Садового Юрія Володимировича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Комунального підприємства Львівської обласної ради «Нерухомість та майно» (79008, м. Львів, вул. Винниченка, буд. 8, ) 6859,52 грн основного боргу, 101,48 грн 3% річних, 214,56 грн інфляційних втрат та 1199,73 грн відшкодування витрат на оплату судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом IV Господарським процесуальним кодексом України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 05.12.2023.

Суддя Березяк Н.Є.