ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2023м. ДніпроСправа № 904/5311/23
за позовом Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль", м. Кам`янське Дніпропетровської області

до Комунального підприємства Кам`янської міської ради "Центральні тепломережі", м. Кам`янське Дніпропетровської області

про стягнення заборгованості

Суддя Крижний О.М.

Без виклику (повідомлення) учасників

СУТЬ СПОРУ:

Акціонерне товариство "Дніпровська теплоелектроцентраль" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просить стягнути з Комунального підприємства Кам`янської міської ради "Центральні тепломережі" основний борг у розмірі 82389,45 грн, пеню в розмірі 61585,98 грн, 3% річних у розмірі 4976,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 28736,84 грн та штраф у розмірі 89119,47 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору №21/ГІ/00.08.0093 від 26.03.2021 в частині своєчасного розрахунку за надані послуги.

Відповідачем подано заяву про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Заява мотивована, що дана справа потребує детального розгляду спору по суті для з`ясування всіх обставин справи, оскільки рішення у даній справі впливає на захист суспільного інтересу, який виражається в тому, що на підприємство відповідача покладено обов`язки по забезпеченню теплопостачанням міста Кам`янського, а покладання додаткових фінансових зобов`язань на підприємство негативно вплине на здійснення вказаних завдань.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 23.10.2023 відмовлено Комунальному підприємству Кам`янської міської ради "Центральні тепломережі" у переході до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Відповідач проти позову заперечує, зазначає, що є комунальним підприємством 100% статутного капіталу якого належать Кам`янській міській раді, а також відповідач здійснює діяльність в сфері забезпечення транспортування теплової енергії споживачам. Відповідач зазначає, що спірний договір укладений без використання електронної системи закупівель та без дотримання принципів і засад визначених Законом України "Про публічні закупівлі". Відповідач зауважує, що ним у 2021 році не оголошувалися та не проводилися конкурентні процедури закупівлі послуг з заповнення теплових мереж технічною водою та утворення необхідного тиску у трубопроводі, що подає та у зворотному трубопроводі для проведення гідравлічних випробувань. Також відповідач вказує, що ним не оприлюднювався звіт про договір про закупівлю укладений без використання електронної системи закупівель. Крім того, відповідач стверджує, що ним не здійснювалося планування закупівлі за предметом, визначеним у п. 1.1 договору, закупівля з таким предметом не включалася до річного плану та інформація про неї не оприлюднювалася в електронній системі закупівель. З огляду на викладене відповідач стверджує, що відповідачем не отримувалися, а позивачем фактично не надавалися послуги, передбачені умовами договору. Додатково відповідач вказує, що умовами договору визначено, що послуги надаються виключно за умови здійснення у повному обсязі авансового платежу та надання відповідачем документів на підтвердження наявності в нього лімітів водоспоживання. Відповідач стверджує, що не здійснював жодних платежів за договором, а також не надавав документів на підтвердження лімітів водоспоживання, а отже були відсутні передумови надання та отримання послуг за договором. Окрім того, відповідач зауважує, що станом на квітень 2021 року, коли нібито надавалися послуги, було відсутнє документальне підтвердження вартості послуг, а також нібито надані послуги на суму 27140,59 грн перевищують визначену у договорі загальну вартість послуг 20123,04 грн. Відповідач зазначає про відсутність погодженої калькуляції. Також відповідач зазначає, що обов`язок щодо проведення гідравлічних випробувань устаткування теплових мереж покладається на позивача, а не на відповідача, оскільки всі теплові мережі були передані в користування позивачу. Відповідач зазначає також про недоліки актів здачі-приймання робіт (надання послуг), актів витрат води на проведення гідравлічних випробувань та актів витрат електроенергії на проведення гідравлічних випробувань. Відповідач вказує, що акти підписані не уповноваженими на те особами, так як не додано довіреностей на цих осіб, а тому акти не створюють юридичних наслідків.

У відповіді на відзив позивач не погоджується із запереченнями відповідача, зазначає, що відповідач вводить суд в оману, оскільки теплові мережі були передані у користування позивачу 17.09.2021, тобто через 16 днів після проведення останніх гідравлічних випробувань, а тому обов`язок по проведенню цих випробувань у 2021 році поклався на відповідача. З приводу того, що відповідачем не було внесено передоплату, позивач зазначає, що мав право обмежити чи повністю припинити надання послуг, але розуміючи велике значення для економіки та промисловості, функціонування суспільства та безпеки населення міста, продовжував виконувати свої зобов`язання задля уникнення зриву опалювального сезону 2021-2022 року. Щодо зміни вартості робіт позивач вказує про підписання сторонами додаткових угод, та зокрема, у додатковій угоді №3 від 01.09.2021 було погоджено змінити ціну договору до 82389,45 грн. Стосовно недоліків актів, позивач стверджує, що акти складалися відповідальними особами сторін, затверджувались підписами керівників та містять відтиски печаток підприємств, що дає змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні відповідних правовідносин. Позивач наполягає на тому, що у повному обсязі виконав свої зобов`язання за договором, а відповідач виконані роботи (надані послуги) не оплатив.

Від відповідача надійшло клопотання про продовження строку на подання заперечень на відповідь на відзив. Клопотання обґрунтоване необхідністю зібрати додаткові докази та пояснення від представників підприємства, що відповідають за технічну сферу, що унеможливлює подання належного заперечення на відповідь на відзив.

Суд звертає увагу, що подання заперечень на відповідь на відзив є правом, а не обов`язком відповідача, а подання доказів у відповідності зі ст. 80 Господарського процесуального кодексу України відповідачем має бути вчинене разом із поданням відзиву на позов. По-перше, відповідач у клопотанні не зазначає, які саме докази має намір збирати та подати, а по друге не обґрунтовує неможливість подання цих доказів разом із відзивом на позов.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 09.10.2023 відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників за наявними у справі матеріалами.

Під час розгляду справи судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування у даній справі є: встановлення обставин укладення договору про надання послуг, строк дії договору, умови надання послуг, строк та порядок оплати за надані послуги, наявність прострочки щодо оплати, періоди прострочення оплати.

Так, судом встановлено, що 26.03.2021 між Акціонерним товариством "Дніпровська теплоелектроцентраль" (виконавець) та Комунальним підприємством Кам`янської міської ради "Центральні тепломережі" (замовник) укладено договір №21/ГІ/00.08.0093 про надання послуг, відповідно до п.1.1 якого за цим договором виконавець бере на себе зобов`язання у 2021 році надати замовнику на межі балансового розмежування послуги із заповнення теплових мереж технічною водою та утворення необхідного тиску у трубопроводі, що подає та у зворотному трубопроводі для проведення гідравлічних випробувань (далі - послуги), а замовник зобов`язується оплачувати надані йому виконавцем послуги за встановленою вартістю послуги згідно калькуляції виконавця.

Межею балансового розмежування сторони погодили вважати відповідні фланці засувок: ПС-1, ОС-1; ПС-2, ОС-2; ПС-3, ОС-3. Всі витрати і втрати технічної води після межі балансового розмежування відносяться на рахунок замовника (п. 1.2 договору).

Згідно з п. 1.3 договору замовлення теплових мереж замовника технічною водою за цим договором здійснюється виконавцем виключно з метою проведення гідравлічних випробувань теплових мереж замовника. Замовник зобов`язується використовувати прийняту від виконавця за цим договором технічну воду виключно для проведення гідравлічних випробувань власних теплових мереж. Заповнення теплових мереж замовника технічною водою для інших, ніж передбачені цим договором, цілей не є предметом цього договору.

Пунктом 2.1 договору, в редакції додаткової угоди №3 від 01.09.2021 передбачено, що вартість договору відповідно до заявки замовника складає 82389,45 грн з ПДВ. Зміна суми договору оформлюється додатковою угодою між сторонами.

Вартість послуги визначається на підставі калькуляції планової вартості виконавця (п.2.2 договору).

Відповідно до п. 2.3 договору фактична кількість переданої технічної води визначається за показниками приладів обліку, встановлених на території виконавця Кількість електричної енергії визначається розрахунковим методом, відповідно паспортним даним обладнання виконавця.

Згідно з п. 2.4 договору замовник здійснює передоплату за послуги в розмірі 90% від суми вказаної у калькуляціях планової вартості послуг на протязі 10 банківських днів з моменту отримання рахунків.

Пунктом 2.5 договору передбачено, що заповнення теплових мереж технічною водою здійснюється виконавцем лише за умови внесення замовником передоплати в порядку та розмірі передбачених цим договором, та надання замовником документів на підтвердження наявності у нього лімітів водоспоживання, узгоджених з Облводгоспом, на потреби заповнення теплових мереж для проведення гідравлічних випробувань і в заявлених (планових обсягах). Остаточний розрахунок за послуги здійснюються замовником згідно акту виконаних робіт, складених на підставі фактичної калькуляції, підписаних обома сторонами та рахунку до сплати не пізніше 5 днів після їх отримання (п.2.6 договору).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та дає до 31.12.2021, а в частині розрахунків до повного їх виконання.

На підтвердження виконання своїх зобов`язань за договором позивачем надані акти здачі-приймання робіт (надання послуг) №7 від 06.04.2021 на суму 27140,59 грн та №18 від 01.09.2021 на суму 55248,86 грн. Також позивачем надані акт №1 витрат на проведення гідравлічних випробувань та акт №2 витрат електроенергії на проведення гідравлічних випробувань.

Позивачем виставлені рахунки на оплату №607 від 06.04.2021 на суму 27140,59 грн та №681 від 01.09.2021 на суму 55248,86 грн.

Позивач зазначає, що відповідач своєчасно не сплатив за надані послуги, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 82389,45 грн, що і стало причиною виникнення спору.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору, є господарськими зобов`язаннями, тому, згідно зі ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону та інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Статтею 599 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов`язання.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст.ст. 74, 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 79 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідач не надав суду доказів відсутності боргу чи контррозрахунку стягуваної суми, доводи позивача не спростував.

Щодо заперечень відповідача щодо укладення договору без дотримання принципів та засад, визначених Законом України "Про публічні закупівлі", суд зазначає, що згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Суд не вбачає ознак нікчемності правочину. Відповідач не враховує норми чинного законодавства щодо спеціального регулювання діяльності відповідача, пов`язаної з тепловою енергією. Фактично відповідач посилається на свої ж начебто неправомірні дії. Така поведінка не відповідає основоположним принципам цивільного права та звичаям ділового обороту. Відповідач не позбавлений права звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним. Суд звертає увагу, що згідно з положеннями Закону України "Про публічні закупівлі" саме на відповідача, як замовника закупівлі, покладений обов`язок ініціювання процедури закупівлі. Тому саме відповідач має нести ризик невиконання ним Закону України "Про публічні закупівлі".

Судом встановлено, що у вказаному договорі сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, встановлених законом для даного виду договорів, договір підписаний уповноваженими представниками сторін, їх підписи скріплено печатками підприємств, отже, з урахуванням презумпції правомірності правочину, такий договір є правомірним, укладеним та таким, що породжує у сторін права та обов`язки щодо його виконання.

Враховуючи вказане судом відхиляються заперечення відповідача щодо неукладеності вказаного договору. Більше того, з огляду на наявність в матеріалах справи доказів виконання вказаного договору у травні та вересні 2021 року, суд відзначає, що питання укладеності/неукладеності договору може існувати на стадії укладення договору, а не за наслідками його виконання сторонами.

Доказів зміни, розірвання чи визнання недійсним вказаного договору сторонами суду не надано. Враховуючи, що вказаний договір у встановленому порядку недійсним не визнаний, судом відхиляються заперечення відповідача.

Стосовно зауважень відповідача що вартість наданих послуг у загальному розмірі 82389,45 грн перевищує загальну вартість договору, суд зазначає, що в матеріалах справи міститься додаткова угода №3 від 01.09.2021, якою змінено вартість договору. Крім того матеріали справи містять 2 калькуляції фактичної вартості послуги із заповнення теплових мереж технічною водою та утворення необхідного тиску у трубопроводі, що подає, та зворотному трубопроводі для проведення гідравлічних випробувань в 2021 році, одна з яких введена в дію з 01.04.2021 на суму 27140,59 грн, а друга з 01.09.2021 на суму 55248,86 грн. Тобто, на дати надання послуга (підписання актів наданих послуг) введені в дію калькуляції наявні в матеріалах справи. Вказаним спростовуються заперечення відповідача щодо відсутності калькуляції. Стосовно зауважень відповідача що калькуляція, має бути як додаток до договору підписаний обома сторонами договору, суд зазначає, що у п. 2.2 договору чітко зазначено про калькуляцію виконавця, тобто калькуляцію вартості послуги з надання інформації замовнику, має бути затверджена і введена в дію Акціонерним товариством "Дніпровська теплоелектроцентраль".

Стосовно заперечень відповідача з приводу підписання актів виконаних робіт неуповноваженими на те особами, суд зазначає, що спірні акти окрім підпису представника відповідача (замовника) додатково затверджені директором Комунального підприємства Кам`янської міської ради "Центральні тепломережі", підпис якого на кожному акті скріплений відтиском печатки підприємства. Отже, кожен акт містить два підписи з боку відповідача та скріплений печаткою підприємства. Доказів того, що підписи не належать директору та доказів того, що печатка не проставлялася відповідальною особою даного підприємства матеріали справи не містять. Також відповідачем не подано доказів незаконного вибуття печатки, якою скріплено підписання спірних актів, з володіння останнього, як і не надано доказів звернення до відповідних органів із заявами про втрату печатки відповідача. Відповідно до правових позицій Верховного Суду відтиск печатки на первинних документах свідчить про участь особи у здійснені господарської операції (такі правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 910/6216/17, від 05 грудня 2018 року у справі № 915/878/16 та від 03.02.2020 у справі № 909/1073/17).

З викладеного слідує, що відповідач прийняв вказані у актах послуги. Будь-яких зауважень чи заперечень щодо неякісних чи надання не у повному обсязі послуг, акти не містять.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Так, підписання замовником актів про надання послуг, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідають вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за надані послуги.

На підставі документів первинного обліку (актів виконаних робіт) сторонами складено акти звірки розрахунків, згідно яких заборгованість відповідача перед позивачем за договором №21/ГІ/00.08.0093 від 26.03.2021 (гідровипробування) становить 82389,45 грн. (а.с.27, т.1).

Посилання відповідача на те, що останній не здійснив попередньої оплати на виконання п.2.5 договору, а також не надав документів наявності у нього лімітів водоспоживання також не може бути доказом того, що послуги фактично не надавалися та не підлягають оплаті.

Стосовно перебування теплових мереж у користуванні позивача, а відтак обов`язку останнього проводити гідравлічні випробування, то матеріалами справи підтверджується, що рішенням Антимонопольного комітету №516-р від 16.09.2021 надано дозвіл позивачу на одержання в оренду активів у вигляді структурного підрозділу об`єкта централізованого теплопостачання, що перебуває на балансі відповідача. Отже, лише з 16.09.2021 позивачу передано у користування теплові мережі, а останні послуги були надані 01.09.2021.

Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

У даному аспекті суд зазначає, що наявність доказів у справі (підписаних актів здачі-приймання робіт (надання послуг)), є більш вірогідним для висновку що роботи позивачем виконані і прийняті відповідачем, ніж про не виконання робіт та прийняття їх відповідачем.

З урахуванням викладеного, надані позивачем докази на підтвердження заборгованості відповідача перед позивачем у загальному розмірі 82389,45 грн є більш вірогідними, ніж докази надані відповідачем, беручи до уваги, що строк оплати наданих послуг є таким, що настав (п.2.6 договору), докази отримання рахунків наявні у справі (а.с.25,26), вимога про стягнення основної суми боргу у розмірі 82389,45 грн підлягає задоволенню.

Крім основного боргу позивач нарахував та заявив до стягнення пеню у розмірі 61585,98 грн, 3% річних у розмірі 4976,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 28736,87 та штраф у розмірі 89119,47 грн.

Згідно ч.1 ст. 199 Господарського кодексу України виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Порушенням зобов`язання, відповідно до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст.548 Цивільного кодексу України). Виконання зобов`язань може забезпечуватись згідно договору неустойкою (штрафом, пенею). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 231 Господарського кодексу України законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією.

Надаючи аналіз статті 231 Господарського кодексу України в цілому, Велика палата Верховного Суду у постанові від 10.12.2019 по справі № 904/4156/18 зазначила, що частина друга статті 231 ГК України визначає уніфікований розмір штрафних санкцій за певні види правопорушень (порушення вимог щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), порушення строків виконання негрошового зобов`язання) у господарському зобов`язанні (пункт 6.25).

Застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом 3 частини 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом; якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов`язання, пов`язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 28.02.2011 у справі №3-11гс11, від 04.02.2014 у справі №3-14гс14, від 05.04.2017 у справі №910/18894/16 та постановах Східного апеляційного господарського суду від 09.01.2018 у справі №917/960/18, Північно-Західного апеляційного господарського суду від 01 04.2018 у справі №924/1136/18).

Отже, пеня за порушення грошового зобовязання є договірною санкцією, розмір та база нарахування мають бути погоджені у договорі, за виключенням випадків, передбачених законодавством.

Позивач при нарахуванні пені посилається на п. 3.2.4 договору, відповідно до якого замовник зобов`язаний у разі прострочення оплати вартості послуг сплатити виконавцю неустойку (штраф, пеню), відсотки за користування чужими грошима, а також суму заборгованості з урахуванням 3% річних, індексу інфляції за весь час прострочення.

Інших положень щодо нарахування пені, договір не містить. З викладеного слідує, що сторонами у договорі не погоджено розміру та бази нарахування пені. При цьому, як вбачається із наведеного у позовній заяві розрахунку, позивач нарахував пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за загальний період з 04.05.2021 по 14.08.2023. Проте договір не містить погодження сторонами у договорі нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки та у будь-якому іншому розмірі.

Таким чином, вимога про стягнення пені задоволенню не підлягає.

Також позивач, керуючись п. 4.3 договору, нарахував штраф у розмірі 89119,47 грн.

Відповідно до п. 4.3 договору за односторонню необґрунтовану відмову від виконання зобов`язань, крім випадків коли таке право закріплене за стороною умовами даного договору або чинним законодавством України, протягом строку дії договору, винна сторона сплачує іншій стороні штраф в розмірі 5000 встановлених законом неоподаткованих мінімумів доходів громадян. При односторонній відмові замовника від виконання своїх грошових зобов`язань за цим договором (повній або частковій), він зобов`язаний сплатити виконавцю штраф у розмірі 5% суми від оплати якої він відмовився.

Як вбачається із розрахунку наведеному позивачем у позовній заяві, останній нарахував два штрафи, перший у розмірі 85000,00 грн із розрахунку 5000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, другий у розмірі 4119,47 грн із розрахунку 5% від неоплаченої суми.

Статтею 61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Згідно зі статтями 628, 629 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Тобто сторони, керуючись принципом свободи договору, за взаємною згодою мають право визначати штрафні санкції, їх кількість, вид, розмір та види порушення зобов`язання, за якими застосовується неустойка, тощо.

Водночас притягнення особи до подвійної відповідальності за одне й те саме господарське правопорушення, обраховане за один і той самий період, у вигляді стягнення двох штрафів у різному розмірі суперечить положенням статті 61 Конституції України як нормам прямої дії.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються в конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Крім того, положення умов договору мають відповідати засадам цивільного законодавства, зокрема, зазначеним у статті 3 Цивільного кодексу України.

Разом з тим за частиною третьою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами частин другої та третьої статті 6 та статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.

Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627 Цивільного кодексу України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акту законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.

Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

Щодо обрання варіанту реалізації розсуду суду у контексті застосування його у системному зв`язку з нормами законодавчих актів, а саме статей 3, 549, 628, 629 Цивільного кодексу України та статті 61 Конституції України слід керуватися визначеним частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Відтак реалізація повноважень із суддівського розсуду має спрямовуватися на вибір оптимального варіанту розв`язання спірного правового питання, пошук необхідної правової норми, її розуміння та інтерпретацію, справедливе вирішення спору відповідно до встановлених судами обставин кожної конкретної справи.

Як зазначено вище, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ст. 61 Конституції України).

Одночасне стягнення штрафу в розмірі 5000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та у розмірі 5% від несплаченої суми за відмову від виконання зобов`язань є подвійним стягненням штрафу за не виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду.

Гарантована статтею 61 Конституції України заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (лат. - поп bis in idem - «двічі за одне і те саме не карають») має на меті уникнути несправедливого покарання за одне й те саме правопорушення двічі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19.

Враховуючи, що позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача одночасно 2 штрафи за одне й те ж саме порушення (відмову від виконання грошового зобов`язання), беручи до уваги, що штраф у розмірі 5% є спеціальним штрафом, оскільки він за умовами договору (п.4.3) може застосовуватися лише до замовника та за порушення саме грошового зобов`язання, суд приходить до висновку про обґрунтованість стягнення лише цього штрафу.

Таким чином, вимога про стягнення штрафу підлягає частковому задоволенню у розмірі 4119,47 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач заявив до стягнення 3% річних у розмірі 4976,00 грн за загальний період з 04.05.2021 по 14.08.2023 та інфляційні втрати у розмірі 28736,84 грн з травня 2021 по липень 2023 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Як зазначено у п. 2.6 договору остаточний розрахунок за послуги здійснюються замовником згідно акту виконаних робіт, складених на підставі фактичної калькуляції, підписаних обома сторонами та рахунку до сплати не пізніше 5 днів після їх отримання.

З матеріалів справи вбачається, що рахунок №607 відповідач отримав 28.04.2021 (вх.штамп (а.с.25), рахунок №681 20.09.2021 (вх. штамп (а.с.26).

Позивачем не враховано, що 3 і 4 травня були вихідними (перенесення свят з 1 та 2 травня), а 25.09.2021 це вихідний день, субота.

Перевіркою нарахування 3% річних судом встановлено, що позивачем не враховано положення ст. 254 Цивільного кодексу України, тому вимога про стягнення 3% річних підлягає частковому задоволенню у розмірі 4968,87 грн.

За розрахунком суду у заявлені позивачем періоди розмір інфляційних втрат є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення, що є його правом, тому вимога про стягнення інфляційних втрат підлягає задоволенню у повному обсязі.

За викладеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 82389,45 грн - основний борг, 4119,47 грн штраф, 4968,87 грн 3% річних та 28736,84 грн інфляційні втрати.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 1209,32 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 46, 73, 74, 76, 77-79, 86, 91, 129, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" до Комунального підприємства Кам`янської міської ради "Центральні тепломережі" про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства Кам`янської міської ради "Центральні тепломережі" (51914, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Тритузна, 168, ідентифікаційний код 43158533) на користь Акціонерного товариства "Дніпровська теплоелектроцентраль" (51925, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Заводська, 2, ідентифікаційний код 00130820) основний борг у розмірі 82 389,45 грн, штраф у розмірі 4119,47 грн, 3% річних у розмірі 4968,87 грн, інфляційні втрати у розмірі 28 736,84 грн та судовий збір у розмірі 1209,32 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 08.12.2023

Суддя О.М. Крижний