ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року м. ОдесаСправа № 915/1723/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Принцевської Н.М.;

суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.;

(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка,29)

Секретар судового засідання (за дорученням головуючого судді): Соловйова Д.В.;

Представники сторін в судове засідання не з`явились;

розглянувши апеляційну скаргу Фонду державного майна України

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.07.2023

по справі №915/1723/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровет Продакшн"

до Державного підприємства "Племрепродуктор "Степове"

про стягнення 280 136,97 грн.,

за зустрічним позовом: Державного підприємства "Племрепродуктор "Степове"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровет Продакшн"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Фонд державного майна України

про визнання недійсною Додаткової угоди від 11.03.2019 до Договору поставки Д-2 на умовах відстрочення платежу № 78-ПВ від 12.11.2018,

(суддя першої інстанції: Адаховська В.С., дата та місце ухвалення рішення: 18.07.2023 року, Господарський суд Миколаївської області),

26.11.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю Агровет Продакшн (далі ТОВ «Агровет Продакшн») звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою № 7 від 22.11.2021 (вх. №17828/21) про стягнення з Державного підприємства Племрепродуктор Степове (далі ДП «Племрепродуктор «Степове») заборгованості в сумі 280136,97 грн., яка складається з: 86321,06 грн. пені, 165431,05 грн. 30% річних, 28384,86 грн. інфляційних втрат, а також 4202,05 грн. судового збору, з посиланням на неналежне виконання ДП Племрепродуктор Степове зобов`язань за укладеним з позивачем Договором поставки Д-2 від 12.11.2018 № 78-ПВ на умовах відстрочення платежу, а саме: зобов`язань щодо своєчасної та у повному обсязі оплати поставленого товару, внаслідок чого на суми допущених прострочень позивачем нараховано пеню на підставі п. 6.2 Договору, 30% річних та інфляційні втрати на підставі п. 2.5 Договору та ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 29.12.2021 прийнято зустрічну позовну заяву ДП Племрепродуктор Степове № 270 від 28.12.2021 (вх.№ 19469/21) до ТОВ Агровет Продакшн про визнання недійсною Додаткової угоди від 11.03.2019 до Договору поставки Д-2 на умовах відстрочення платежу № 78-ПВ від 12.11.2018 до спільного розгляду разом з первісним позовом та об`єднано в одне провадження з первісним позовом у справі №915/1723/21; здійснено перехід до розгляду справи № 915/1723/21 за правилами загального позовного провадження; розпочато розгляд справи № 915/1723/21 зі стадії відкриття провадження та почато у справі підготовче провадження; призначено підготовче засідання у справі на 27 січня 2022 року о 15:00.

27.10.2022 від ТОВ Агровет Продакшн до суду надійшла заява № 777 від 12.10.2022 (вх. № 4777/22), в якій товариство збільшило позовні вимоги та просило стягнути з ДП Племрепродуктор Степове пеню в сумі 297940,83 грн, 30 % річних у сумі 395196,40 грн, інфляційні втрати в сумі 202566,43 грн та відшкодувати за рахунок відповідача судовий збір у сумі 13435,55 грн.

ТОВ «Агровет Продакшн» у позові вказує, що у зв`язку з несплатою ДП Племрепродуктор Степове заборгованості, стягнутої рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.08.2020 у справі № 915/85/20, ТОВ Агровет Продакшн на суму цієї заборгованості за період, який не увійшов до розрахунку у справах №№ 915/85/20, 915/1166/20, 915/464/21 здійснено донарахування пені, 30% річних та інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 18.07.2023 по справі №915/1723/21 в зустрічному позові відмовлено, первісний позов з урахуванням збільшення задоволено частково, стягнуто з ДП Племрепродуктор Степове на користь ТОВ Агровет Продакшн 148970,42 грн. пені, 197598,20 грн. 30% річних, 202566,43 грн. інфляційних втрат, а також 13435,55 грн. судового збору.

Суд першої інстанції зазначив, що ДП Племрепродуктор Степове не доведено у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, пов`язане із підписанням спірної додаткової угоди. Факт отримання товару за Договором поставки №78-ПВ та несплата коштів протягом тривалого часу за отриманий товар за вказаним договором позивачем за зустрічним позовом не заперечувався. Крім того, позивачем за зустрічним позовом не подано суду доказів стосовно того, що його охоронювані законом права та інтереси порушені відповідачем.

Стосовно первісних позовних вимог, суд перевірив наданий розрахунок пені, з урахуванням збільшення розміру позовних вимог на загальну суму 297940,83 грн. за загальний період з 02.04.2021 по 12.10.2022, та встановив, що він виконаний арифметично вірно, у зв`язку з чим визнав позовні вимоги в цій частині законними та обґрунтованими.

Окрім суми пені, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України та умов п. 2.5 Договору, в редакції Додаткової угоди від 11.03.2019, нарахував та просив стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з березня 2021 року по серпень 2022 року у загальній сумі 202566,43 грн. та 30% річних за період з 02.04.2021 по 12.10.2022 у загальній сумі 395196,40 грн.

При перевірці поданих позивачем розрахунків 30% річних та інфляційних втрат судом встановлено, що вказані розрахунки виконані арифметично вірно та за періоди, стягнення за якими раніше в судовому порядку не здійснювалось, у зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з ДП Племрепродуктор Степове 30% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими.

Разом з тим, здійснивши з урахуванням викладених обставин оцінку ступеня вини відповідача у простроченні виконання зобов`язань за договором та причин неналежного виконання зобов`язань, ураховуючи інтереси обох сторін, суд першої інстанції зменшив розмір стягуваної пені та річних на 50% та зазначив, що стягненню з ДП Племрепродуктор Степове підлягають: пеня в сумі 148970,42 грн. (297940,83 грн. 50%); 30% річних у сумі 197598,20 грн. (395196,40 грн. 50%) та інфляційні втрати у сумі 202566,43 грн., а загалом грошові кошти в сумі 549135,05 грн.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Фонд державного майна України звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.07.2023 по справі №915/1723/21 скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 30% річних в сумі 197598,20 відмовити, задовольнити зустрічний позов ДП «Племрепродуктор «Степове» до ТОВ «Агровет Продакшн» про визнання недійсною Додаткової угоди від 11.03.2019 до Договору поставки Д-2.

Фонд вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, яке полягає у незастосуванні закону, який підлягає застосування та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, що є підставою для його скасування відповідно до п.п. 3, 4 ч.1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України.

Заявник апеляційної скарги зазначає, що з урахуванням змісту додаткової угоди а обставин, які існували щодо ДП «Племрепродуктор «Степове» станом на 11.03.2019, тобто на момент укладення додаткової угоди, вбачається, що представник підприємства директор Ільчева О.А. діяла недобросовісно, всупереч волі та інтересів ДП, а також із порушенням засад справедливості та добросовісності.

Апелянт вказує, що укладення оскаржуваної додаткової угоди порушує інтереси держави, через вплив на можливу ціну приватизації єдиного майнового комплексу ДП «Племрепродуктор «Степове». Укладаючи Договір, сторони в ситуації, коли у ДП вже існувала заборгованість за Договором поставки, уклала додаткову угоду щодо зміни пункту 2.5 Договору, предметом якого є збільшення розміру відсотків річних у випадку порушення строків грошових зобов`язань з 3% до 30%. Вказане в силу вимог чинного законодавства є значним для ДП, а отже має застосовуватись процедура при його укладенні, визначена положеннями Господарського кодексу України та Закону України «Про приватизацію державного та комунального майна».

Апелянт вважає, що сторони, розуміючи відповідні наслідки, вчинили дії, спрямовані на умисне укладання правочину, спрямоване на погіршення фінансового стану ДП та порушення прав Держави, як власника підприємства.

Крім того, у зв`язку з недійсністю укладеної додаткової угоди, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог Товариства за первісним позовом в частині стягнення 30% річних в сумі 197598,20 грн.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.10.2023 апеляційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.07.2023 по справі №915/1723/21 залишено без руху.

16.10.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла заява від Фонду державного майна України про усунення недоліків, допущених в апеляційній скарзі на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.07.2023 по справі №915/1723/21, в якій апелянт надав докази сплати судового збору у сумі 7850,97 грн.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.10.2023 відкрито апеляційне провадження по справі №915/1723/21, зупинено дію рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.07.2023 у справі №915/1723/21.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.10.2023 призначено розгляд апеляційної скарги Фонду державного майна України на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.07.2023 по справі №915/1723/21 на: 04.12.2023 року о 14-30 год.

01.11.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду від ТОВ «Агровет Продакшн» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу без задоволення.

На переконання позивача матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що уповноважена особа відповідача - директор Ільчева О.А. станом на 11.03.2019 мала обмеження на укладення та підписання додаткової угоди до Договору поставки, а відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.

Позивач вказує, що метою зустрічного позову є свідоме затягування представником позивача за зустрічним позовом судового процесу та відповідно зловживання своїми процесуальними правами.

В судове засідання представники сторін та третьої особи не з`явились, не повідомивши суд про причини неявки, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Враховуючи викладене, з огляду на те, що явка представників сторін судом обов`язковою не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 120, ст. 202, ст. 270, ч. 2 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за відсутністю представників сторін та третьої особи, за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзиви на неї, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 листопада 2018 року за №78-ПВ між Товариством з обмеженою відповідальністю Агровет Продакш, як постачальником, та Державним підприємством Племрепродуктор Степове, як покупцем, був укладений Договір поставки Д-2 на умовах відстрочення платежу.

Відповідно до умов вказаного договору постачальник зобов`язався продати, а покупець купити на умовах даного договору в кількості, асортименті, цінах та умовах поставки (Інкотермс 2010), що обумовлюються в додатках або специфікаціях або видаткових накладних, які є невід`ємною частиною цього договору, товар кормові добавки, премікси, білкові вітамінно-мінеральні добавки, готові корма, комбікорми, замінники цільного молока, ветеринарні препарати, спеціальні добавки, елементи обладнання, обладнання та інший товар, як власного виробництва, так і інших виробників (п. 1.1., 1.2 Договору).

Ціни на товар наведені у рахунках-фактурах, видаткових накладних та/або у специфікаціях та включають вартість доставки товару покупцю (п. 2.1 Договору).

Загальна вартість (ціна) договору визначається сумарною ціною всього товару, поставленого постачальником на виконання умов цього договору. Валюта платежу та валюта договору гривня.

Постачальник має право направити покупцю акт звірки розрахунків, і покупець зобов`язаний підписати такий акт протягом 5-ти робочих днів з моменту його отримання та один екземпляр акту відправити постачальнику; в разі якщо покупець у вказаний строк не направить підписаний акт або мотивовані зауваження, такий акт вважається погодженим та підписаним покупцем (п. 2.2 Договору).

Не пізніше, ніж за п`ять-чотирнадцять днів (в залежності від складності замовлення) до моменту відвантаження товару покупець надсилає постачальнику заявку-замовлення на партію товару, в якій вказує найменування товару та його кількість, а також базис поставки. Постачальник розглядає заявку і у разі її погодження надсилає покупцю рахунок-фактуру та за необхідності специфікацію. Рахунок-фактура підлягає оплаті відповідно до умов договору (п. 4.1 Договору).

Постачальник здійснює поставку товару протягом п`яти банківських днів (якщо інший строк не зазначений в специфікації до договору) з моменту надходження від покупця замовлення на товар (п. 4.2 Договору).

Поставка товару здійснюється за місцезнаходженням покупця, або за іншою адресою, вказаною у специфікації; датою поставки є дата отримання товару покупцем (підписання видаткової накладної його представником) (п. 4.3, 4.4 Договору).

Оплата вартості товару (партії товару) проводиться покупцем відповідно до умов цього пункту договору, якщо інші умови оплати не будуть передбачені у специфікації (додатках) до договору.

Частина вартості товару в розмірі 80% оплачується покупцем на умовах відстрочення кінцевого розрахунку: протягом 30 календарних днів з дня відвантаження товару зі складу постачальника (дата зазначена у видатковій накладній); другу частину вартості товару в розмірі 20% покупець оплачує не пізніше ніж через 3 календарних дні з моменту реєстрації постачальником податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних. Датою оплати є день зарахування коштів на рахунок постачальника в банківській установі (п. 2.3 Договору).

При перерахуванні коштів, покупець обов`язково вказує у платіжному документі номер та дату цього договору, а також номер, згідно якого здійснюється поставка партії товару. У разі відсутності в платіжному документі таких посилань, постачальник самостійно визначає порядок та суми зарахування коштів в рахунок погашення заборгованості покупця. В разі відпуску наступної партії товару до розрахунку за попередню партію (партії), кожна наступна оплата перераховується в погашення самого раннього боргу незалежно від призначення платежу, вказаного покупцем у платіжному дорученні (п. 2.4 Договору).

Сторони дійшли згоди про те, що в разі порушення строків виконання грошових зобов`язань, покупець зобов`язаний на вимогу постачальника оплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого курсу інфляції за весь час прострочення, а також тридцять процентів річних від простроченої суми по день фактичної оплати товару. Дані проценти не є відповідальністю (неустойкою), а є компенсацією (платою) за користування утримуваними грошовими коштами (п. 2.5 Договору в редакції додаткової угоди від 11.03.2019).

У разі порушення покупцем строків оплати товару, він сплачує на користь постачальника пеню в розмірі 0,1% від вартості товару, не оплаченого вчасно, за кожний день прострочення платежу. У випадку прострочення оплати товару більше ніж на 30 календарних днів покупець зобов`язаний сплатити додатково до пені штраф в розмірі 7% від вартості товару не оплаченої вчасно. Неустойка нараховується по день остаточного проведення розрахунку покупцем (п. 6.2 Договору).

Строк позовної давності для пені визначається сторонами в три роки (п. 6.3 Договору).

Сторонами погоджено, що договір набирає чинності в момент підписання його представниками сторін і діє до 31.12.2019, а в частині зобов`язань, які виникли під час дії договору - до повного їх виконання; незалежно від положень п. 8.1, договір вважається пролонгованим на кожен наступний рік на таких самих умовах, якщо жодна із його сторін не заявить письмово про свій намір припинити договір за один місяць до закінчення строку його дії (п. 8.1, 8.2 Договору).

На виконання умов договору позивачем поставлено ДП Племрепродуктор Степове товар на загальну суму 2930786,40 грн, згідно видаткових накладних: №АПД00002142 від 16.11.2018 на суму 11772,00 грн. з ПДВ; №АПД00002143 від 16.11.2018 на суму 27627,60 грн. з ПДВ; №АПД00002144 від 16.11.2018 на суму 24553,20 грн. з ПДВ; №АПД00002145 від 16.11.2018 на суму 7950,00 грн. з ПДВ; №АПД00002201 від 21.11.2018 на суму 23544,00 грн. з ПДВ; №АПД00002503 від 05.12.2018 на суму 75705,60 грн. з ПДВ; №АПД00002504 від 05.12.2018 на суму 18208,80 грн. з ПДВ; №АПД00002543 від 05.12.2018 на суму 91562,40 грн. з ПДВ; №АПД00002729 від 12.12.2018 на суму 90936,00 грн. з ПДВ; №АПД00002760 від 13.12.2018 на суму 69171,60 грн. з ПДВ; №АПД00003039 від 27.12.2018 на суму 61912,80 грн. з ПДВ; №АПД00003042 від 27.12.2018 на суму 18835,20 грн. з ПДВ; №АПД00003052 від 27.12.2018 на суму 67559,40 грн. з ПДВ; №АПД00003053 від 27.12.2018 на суму 34066,80 грн. з ПДВ; №АПД00003129 від 28.12.2018 на суму 8178,00 грн. з ПДВ; №АПД00000970 від 14.02.2019 на суму 66326,40 грн. з ПДВ; №АПД00000971 від 14.02.2019 на суму 39726,00 грн. з ПДВ; №АПД00000972 від 14.02.2019 на суму 7950,00 грн. з ПДВ; №АПД00001524 від 12.03.2019 на суму 13068,00 грн. з ПДВ; №АПД00001525 від 12.03.2019 на суму 39751,20 грн. з ПДВ; №АПД00001526 від 12.03.2019 на суму 17001,60 грн. з ПДВ; №АПД00001527 від 12.03.2019 на суму 24948,00 грн. з ПДВ; №АПД00001528 від 12.03.2019 на суму 11772,00 грн. з ПДВ; №АПД00001692 від 19.03.2019 на суму 22366,80 грн. з ПДВ; №АПД00001698 від 19.03.2019 на суму 39751,20 грн. з ПДВ; №АПД00001801 від 25.03.2019 на суму 18295,20 грн. з ПДВ; №АПД00001802 від 25.03.2019 на суму 25455,60 грн. з ПДВ; №АПД00001803 від 25.03.2019 на суму 59594,40 грн. з ПДВ; №АПД00001804 від 25.03.2019 на суму 77436,00 грн. з ПДВ; №АПД00001829 від 25.03.2019 на суму 6324,00 грн. з ПДВ; №АПД00002054 від 29.03.2019 на суму 34149,60 грн. з ПДВ; №АПД00002267 від 09.04.2019 на суму 33354,00 грн. з ПДВ; №АПД00002268 від 09.04.2019 на суму 12444,00 грн. з ПДВ; №АПД00002698 від 25.04.2019 на суму 69360,00 грн. з ПДВ; №АПД00002699 від 25.04.2019 на суму 84150,00 грн. з ПДВ; №АПД00002796 від 02.05.2019 на суму 39882,00 грн. з ПДВ; №АПД00002924 від 07.05.2019 на суму 118947,60 грн. з ПДВ; №АПД00002925 від 07.05.2019 на суму 12138,00 грн. з ПДВ; №АПД00003082 від 13.05.2019 на суму 10872,00 грн. з ПДВ; №АПД00003618 від 04.06.2019 на суму 59139,60 грн. з ПДВ; №АПД00003619 від 04.06.2019 на суму 47059,20 грн. з ПДВ; №АПД00003679 від 06.06.2019 на суму 10872,00 грн. з ПДВ; №АПД00003680 від 06.06.2019 на суму 18604,80 грн. з ПДВ; №АПД00003768 від 12.06.2019 на суму 65664,00 грн. з ПДВ; №АПД00003967 від 19.06.2019 на суму 59139,60 грн. з ПДВ; №АПД00004386 від 10.07.2019 на суму 58582,80 грн. з ПДВ; №АПД00004387 від 10.07.2019 на суму 4770,00 грн. з ПДВ; №АПД00004388 від 10.07.2019 на суму 28633,20 грн. з ПДВ; №АПД00004519 від 16.07.2019 на суму 6102,00 грн. з ПДВ; №АПД00004827 від 29.07.2019 на суму 5227,20 грн. з ПДВ; №АПД00004828 від 29.07.2019 на суму 6930,00 грн. з ПДВ; №АПД00004829 від 29.07.2019 на суму 15565,20 грн. з ПДВ; №АПД00004830 від 29.07.2019 на суму 17232,00 грн. з ПДВ; №АПД00004831 від 29.07.2019 на суму 11772,00 грн. з ПДВ; №АПД00004832 від 29.07.2019 на суму 7081,20 грн. з ПДВ; №АПД00005103 від 09.08.2019 на суму 13068,00 грн. з ПДВ; №АПД00005104 від 09.08.2019 на суму 7840,80 грн. з ПДВ; №АПД00005105 від 09.08.2019 на суму 14052,00 грн. з ПДВ; №АПД00005106 від 09.08.2019 на суму 35683,20 грн. з ПДВ; №АПД00005241 від 15.08.2019 на суму 78408,00 грн. з ПДВ; №АПД00005242 від 15.08.2019 на суму 156528,00 грн. з ПДВ; №АПД00005497 від 27.08.2019 на суму 2440,80 грн. з ПДВ; №АПД00005498 від 27.08.2019 на суму 35683,20 грн. з ПДВ; №АПД00005805 від 05.09.2019 на суму 6930,00 грн. з ПДВ; №АПД00005806 від 05.09.2019 на суму 37254,00 грн. з ПДВ; №АПД00005807 від 05.09.2019 на суму 87552,00 грн. з ПДВ; №АПД00005987 від 16.09.2019 на суму 13068,00 грн. з ПДВ; №АПД00005988 від 16.09.2019 на суму 30720,00 грн. з ПДВ; №АПД00005989 від 16.09.2019 на суму 81095,40 грн. з ПДВ; №АПД00006478 від 04.10.2019 на суму 85206,60 грн.; №АПД00006479 від 04.10.2019 на суму 5775,00 грн. з ПДВ; №АПД00006480 від 04.10.2019 на суму 48235,20 грн. з ПДВ; №АПД00006481 від 04.10.2019 на суму 4770,00 грн. з ПДВ; №АПД00006630 від 16.10.2019 на суму 61908,60 грн. з ПДВ; №АПД00006631 від 16.10.2019 на суму 75605,40 грн. з ПДВ; №АПД00006755 від 21.10.2019 на суму 2440,80 грн. з ПДВ; №АПД00007121 від 05.11.2019 на суму 28011,60 грн. з ПДВ; №АПД00007122 від 05.11.2019 на суму 3780,00 грн. з ПДВ; №АПД00007123 від 05.11.2019 на суму 35316,00 грн. з ПДВ; №АПД00007807 від 05.12.2019 на суму 12139,20 грн. з ПДВ; №АПД00007808 від 05.12.2019 на суму 28252,80 грн. з ПДВ.

Відповідачем здійснено часткову оплату товару в сумі 2070639,20 грн, а саме: 04.01.2019 в сумі 56047,20 грн.; 11.01.2019 в сумі 37000 грн.; 15.01.2019 в сумі 40000 грн.; 24.01.2019 в сумі 60000 грн.; 25.01.2019 в сумі 40000 грн.; 05.02.2019 в сумі 23000,00 грн.; 21.02.2019 в сумі 50000,00 грн.; 26.03.2019 в сумі 20000,00 грн.; 28.03.2019 в сумі 30000,00 грн.; 01.04.2019 в сумі 50000,00 грн.; 03.04.2019 в сумі 30000,00 грн.; 25.04.2019 в сумі 180000,00 грн.; 25.06.2019 в сумі 200000,00 грн.; 27.06.2019 в сумі 200000,00 грн.; 18.07.2019 в сумі 100000,00 грн.; 24.07.2019 в сумі 100000,00 грн.; 29.07.2019 в сумі 100000,00 грн.; 31.07.2019 в сумі 60000,00 грн.; 02.08.2019 в сумі 100000,00 грн.; 09.08.2019 в сумі 160000,00 грн.; 13.08.2019 в сумі 100000,00 грн.; 15.08.2019 в сумі 200000,00 грн.; 13.11.2019 в сумі 34200,00 грн.; 13.11.2019 в сумі 60000,00 грн.; 29.11.2019 в сумі 10000,00 грн.; 03.12.2019 в сумі 10000,00 грн.; 04.12.2019 в сумі 10000,00 грн.; 05.12.2019 в сумі 8252,80 грн.; 30.11.2019 в сумі 2139,20 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи виписками з рахунку позивача та платіжними дорученнями.

Несплаченою відповідачем залишилася заборгованість у сумі 860147,20 грн. (2930786,40 грн. 2070639,20 грн.).

Обставини поставки та часткової оплати встановлені Господарським судом Миколаївської області при розгляді справи №915/85/20 та відображені у рішенні від 25.08.2020, яке набрало законної сили в порядку, визначеному законодавством (з 24.09.2020), і є преюдиційним при вирішенні спору в даній справі з огляду на приписи ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням у вказаній справі частково задоволено позов ТОВ Агровет Продакшн та вирішено стягнути на користь останнього з ДП Племрепродуктор Степове заборгованість за договором у сумі 860147,20 грн.; пеню в сумі 59767,77 грн. (за період 15.09.2019 21.01.2020); штраф у сумі 54676,61 грн. ; 30% річних (за період 15.09.2019 21.01.2020) у сумі 61697,81 грн., а також судовий збір у сумі 15544,02 грн.

У подальшому рішенням Господарського суду Миколаївської області від 02.12.2020 у справі № 915/1166/20 частково задоволено позов ТОВ Агровет Продакшн та вирішено стягнути на користь останнього з ДП Племрепродуктор Степове грошові кошти в загальній сумі 134237,02 грн., із яких: 43935,66 грн. пеня (за період 22.01 29.08.2020); 78259,30 грн. 30% річних (за період 22.01 30.08.2020); 12042,06 грн. інфляційні втрати (за період січень липень 2020 року), а також грошові кошти на відшкодування витрат з оплати позовної заяви судовим збором у сумі 3846,48 грн.

Окрім цього, рішенням Господарського суду Миколаївської області від 28.09.2021 у справі № 915/464/21 частково задоволено позов ТОВ Агровет Продакшн, стягнуто на користь останнього з ДП Племрепродуктор Степове 30399,73 грн. пеня (за період з 01.09.2020 по 01.04.2020); 75174,51 грн. 30% річних (за період з 20.09.2020 по 01.04.2020); 52468,98 грн. інфляційних втрат (за період з вересня 2020 року по лютий 2021 року включно).

Позивач зазначає, що у зв`язку з несплатою ДП Племрепродуктор Степове заборгованості, стягнутої рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.08.2020 у справі № 915/85/20, ТОВ Агровет Продакшн на суму цієї заборгованості за період, який не увійшов до розрахунку у справах №№ 915/85/20, 915/1166/20, 915/464/21 здійснені донарахування пені, 30% річних та інфляційних втрат.

З метою спростування первісного позову ДП Племпродуктор Степове подало зустрічний позов, яким просить визнати недійсною Додаткову угоду від 11.03.2019 до Договору поставки Д-2 на умовах відстрочення платежу №78-ПВ від 12.11.2018.

Як вбачається з умов додаткової угоди, сторони узгодили зміну умов п. 2.5 в частині збільшення розміру відсотків річних у випадку порушення строків виконання грошових зобов`язань з 3% до 30%.

Позивач за зустрічним позовом зазначив, що посадова особа, що підписала відповідний договір з боку позивача не мала достатніх повноважень для укладання цього договору без погодження на таке укладання з уповноваженим органом управління Міністерством розвитку економіки, та надання згоди Фондом державного майна України, оскільки сума договору перевищує 10% вартості активів підприємства за даними останньої річної звітності.

Крім того, ДП Племрепродуктор Степове вказує, що виконуючою обов`язки директора Ільчевою О.А. було укладено спірний договір з порушенням положень статті 179 Господарського кодексу України (далі ГК України) та частини 4 статті 12 Закону України Про приватизацію державного і комунального майна.

Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, Фонд оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання додаткової угоди недійсною, а також рішення в частині стягнення 30% річних, які було нараховано саме на підставі укладеної між сторонами Додаткової угоди від 11.03.2019 до Договору поставки Д-2 на умовах відстрочення платежу № 78-ПВ від 12.11.2018. З огляду на зазначене, а також враховуючи приписи ст.269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки вирішення питання про стягнення 30% інфляційних втрат прямо залежить від висновків про визнання чи відмову у визнанні додаткової угоди недійсною, колегія суддів вважає за доцільне в першу чергу перевірити дотримання судом першої інстанції норм права під час вирішення спору за зустрічним позовом - про визнання додаткової угоди недійсною.

Так, стосовно висновків рішення місцевого господарського суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно ч.1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частин 1-2 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною першою статті 215 цього Кодексу передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (ч.3 статті 215 ЦК України).

У відповідності до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За змістом положень статей 11, 509, 526, 599 Цивільного кодексу України зобов`язальні правовідносини виникають, у тому числі, з договорів, які мають виконуватися належним чином відповідно до їх умов та вимог законодавства, припинення яких обумовлюється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 Цивільного кодексу України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 Цивільного кодексу України).

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 Цивільного кодексу України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

Відповідно до ст. 239 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 Цивільного кодексу України).

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, частина третя статті 92 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником з перевищенням повноважень (статті 203, 241 Цивільного кодексу України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Таке обмеження повноважень набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність в органу юридичної особи чи її представника необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Відповідні висновки щодо застосування статей 92, 241 Цивільного кодексу України викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц і в інших постановах Верховного Суду.

Частиною 4 статті 12 Закону Про приватизацію державного і комунального майна встановлено, що з дня прийняття рішення про приватизацію єдиного майнового комплексу державного або комунального підприємства або пакета акцій (частки) господарського товариства, і до переходу права власності до покупця або припинення приватизації об`єкта приватизації відповідно до частини шостої цієї статті без згоди органів приватизації такі підприємства (товариства), їх уповноважені органи управління не мають права щодо: вчинення правочину та/або господарського зобов`язання, якщо ринкова вартість майна, робіт, або послуг чи. сума коштів, що є предметом такого правочину та/або господарського зобов`язання, перевищує 10 відсотків вартості активів підприємства та/або господарського товариства за даними фінансової звітності за останній звітний період. Забороняється ділити предмет правочину з метою ухилення від вимоги, передбаченої цим абзацом.

Як вбачається з умов спірної додаткової угоди, сторони лише узгодили зміну умов п. 2.5 в частині збільшення розміру відсотків річних у випадку порушення строків виконання грошових зобов`язань з 3% до 30%.

Вказана додаткова угода взагалі не містить будь-яких цін договору (їх встановлення, зменшення, збільшення тощо).

Таким чином, предмет, ціна та строки поставки кожної окремої поставки визначаються окремими додатками або специфікаціями або видатковими накладними, а не спірною додатковою угодою.

За таких обставин, твердження відповідача та апелянта про порушення вимог ч. 4 ст. 12 Закону Про приватизацію державного і комунального майна є безпідставним.

Крім того, відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України докази мають бути належними та допустимими.

Згідно ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України, позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій України та статус суддів є, зокрема, забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 статті 7 Закону України Про судоустрій України та статус суддів кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

За змістом положень вказаних норм, правом на пред`явлення позову до господарського суду наділені, зокрема, юридичні особи, а суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права і охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються.

Так, вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18).

Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що умови договору поставки та його додаткових угод фактично виконувалися його сторонами протягом тривалого часу.

Окрім цього, з ДП Племрепродуктор Степове неодноразово стягувались 30% річних згідно з рішенням суду у інших справах (№№915/85/20, 915/1166/20, 915/464/21).

Статтею 241 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Судова колегія Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що матеріали справи не містять, а апелянтом не надано будь-яких доказів, які б підтверджували відсутність повноважень у представника на підписання додаткової угоди і як наслідок, підстав для визнання оспорюваної угоди недійсною.

Відповідно до ч. 4 ст. 92 Цивільного кодексу України, якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Позивачем за зустрічним позовом не подано доказів притягнення виконуючого обов`язки директора ДП Племрепродуктор Степове Ільчевої О.А до відповідальності.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Господарський суд, вирішуючи спір зобов`язаний встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними, а саме:

- невідповідність змісту угоди вимогам закону;

- недодержання встановленої форми угоди;

- неправоздатність сторін за угодою;

- неправомірність дій сторін.

Проте,ані відповідачем, ані апелянтом не подано доказів того, що спірна додаткова угода не відповідає чинному законодавству, а саме, що вона має:

- пороки змісту (зміст договору суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства);

- пороки форми (договір вчинений не в формі, встановленій законом);

- пороки суб`єктного складу (особи, які вчинили вказаний договір, не мали необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- пороки волі і спрямованості волевиявлення (волевиявлення хоча б одного учасника цього договору не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, а сам договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним).

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання угоди не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання угоди недійсною. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом чи договором наслідків, а не визнання угоди недійсною.

Стосовно доводів апеляційної скарги в частині необхідності здійснення судом самостійної правової кваліфікації правовідносин та прийняття відповідного рішення, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 4, 5 частини третьої статті 162 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них, а також виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

З викладеного вбачається, що предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до частини третьої статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку.

Саме позивач визначає предмет та підстави позову, обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги і суд позбавлений права визначати на власний розсуд такі обставини, а лише має надати оцінку доводам та заявленим вимогам.

Разом з тим, апелянт, зазначаючи про порушення судом першої інстанції принципу «суд знає закони», вказує не про невірну оцінку судом заявлених вимог, а про те, що суд мав би за позивача визначити підстави недійсності укладеної між сторонами у справі додаткової угоди. Таке твердження Фонду є хибним і ґрунтується на невірному розумінні принципу «jura novit curia», з огляду на що доводи апеляційної скарги в цій частині судовою колегією відхиляються.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову в задоволенні зустрічних позовних про визнання Додаткової угоди від 11.03.2019 до Договору поставки Д-2 на умовах відстрочення платежу №78-ПВ від 12.11.2018, а апеляційна скарга в цій частині є безпідставною.

Стосовно висновків місцевого господарського суду в частині стягнення 30% річних, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення цивільних прав і обов`язків (господарських зобов`язань).

Згідно з приписами ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші), чи утриматися від виконання певних дій, а інша сторона має право вимагати виконання такого обов`язку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Господарським законодавством передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) в зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язаний прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 265 Господарського кодексу України).

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Статтею 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Суб`єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Кожна сторона повинна вжити всіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони (ст. 193 Господарського кодексу України).

Положеннями ст.ст. 525, 526, 629 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилось неможливим внаслідок дії непереборної сили. Не вважаються такими обставинами, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів (ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України).

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.08.2020 у справі №915/85/20 встановлено існування заборгованості відповідача перед ТОВ Агровет Продакшн за договором у сумі 860147,20 грн., при цьому матеріали справи не містять доказів погашення зазначеної заборгованості на момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

Частиною 2 статті 193 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити всіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України).

Господарськими санкціями визнаються штрафні санкції у вигляді грошової суми, зокрема, штраф, пеня (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).

Так, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України та умов п. 2.5 договору, в редакції додаткової угоди від 11.03.2019, нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з березня 2021 року по серпень 2022 року у загальній сумі 202566,43 грн. та 30% річних за період з 02.04.2021 по 12.10.2022 у загальній сумі 395196,40 грн.

Як зазначалося вище, пунктом 2.5 договору в редакції додаткової угоди від 11.03.2019 встановлено інший, ніж визначено у ч. 2 ст. 625 ЦК України, розмір процентів річних, а саме, 30% річних від простроченої суми по день фактичної оплати товару.

Здійснивши перевірку нарахованих 30% річних, враховуючи безпідставність зустрічних позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди, судова колегія зазначає, що вказані розрахунки виконані арифметично вірно, а вимога про стягнення з ДП Племрепродуктор Степове 30% річних та інфляційних втрат є обґрунтованою.

Вищевикладеним спростовуються доводи апеляційної скарги Фонду державного майна України, в іншій частині рішення суду першої інстанції апелянтом не оскаржується.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга Фонду державного майна України на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.07.2023 по справі №915/1723/21 задоволенню не підлягає, а рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.07.2023 по справі №915/1723/21 залишається без змін.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.07.2023 по справі №915/1723/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.07.2023 по справі №915/1723/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови складено та підписано 07.12.2023 року.

Головуючий суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Г.І. Діброва

А.І. Ярош