ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"13" грудня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/3364/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження справу № 916/3364/23

за позовом: Державного підприємства «Морський торговельний порт «Південний» (65481, Одеська обл., м. Южне, вул. Берегова, № 13, )

до відповідача: Комунального підприємства «Готельно-житловий комплекс» (65481, Одеська обл., м. Южне, вул. Будівельників, № 7, )

про стягнення 36 066,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

03.08.2023 до Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Державного підприємства «Морський торговельний порт «Південний» до відповідача Комунального підприємства «Готельно-житловий комплекс», в якій позивач просить суд стягнути з відповідача збитків в розмірі 36066,00 грн у вигляді вартості втраченого майна.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між ним та КП «Готельно-житловий комплекс» був укладений договір оренди окремого індивідуально визначеного майна № КХ-62 від 02.07.2015, відповідно до п. п. 1, 2.1 якого позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно згідно з переліком об`єктів оренди за вартістю, яка визначена за незалежною експертною оцінкою, та наведена у додатку № 1 та є невід`ємною частиною цього договору.

Як вказано позивачем, 27.12.2016 ДП «Морський торговельний порт «Южний» звернулось до КП «Готельно-житловий комплекс» із повідомленням про розірвання договорів оренди, відповідно до якого посилаючись на положення п. п. 8.2, 10.7 договору оренди №КХ-62 від 02.07.2015 та з огляду на неналежне виконання орендарем зобов`язань за таким договором, повідомило про розірвання договору оренди починаючи з 01.01.2017. При цьому, позивачем було повідомлено відповідача про необхідність повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.

Проте, як стверджує позивач, відповідачем в добровільному порядку не було повернуто визначене договором майно в повному обсязі, що зумовило необхідність для підприємства звернутись до суду з відповідним позовом, у зв`язку з чим рішенням Господарського суду Одеської області від 04.09.2019 позовні вимоги ДП «Морський торговельний порт «Южний» були задоволені, зобов`язано КП «Готельно-житловий комплекс» передати на користь позивача частину державного окремого індивідуально визначеного майна (8 предметів), наданого у строкове платне користування та присуджено до стягнення із відповідача на користь позивача неустойку у розмірі 60 522,77 грн.

Позивач зазначає, що під час примусового виконання вищевказаного рішення на підставі наказу суду від 08.10.2019, в межах виконавчого провадження № 60441627, відкритого постановою Южненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 28.10.2019, згідно з актом прийому-передачі від 18.02.2020 відповідачем у добровільно було повернуто частину обладнання, яке знаходилось в оренді останнього та яке було присуджено судом до стягнення.

При цьому, як зауважує позивач, при прийманні обладнання було виявлено, що відсутні плита електрична 6-ти комфор. Інв. № 12187, плита електрична комфортна інв. № 12188 та піч паро-конвекційна інв. № 18258, що підтверджується вказаним вище актом, підписаним у тому числі директором відповідача.

В подальшому, як вказує позивач, Южненським відділом державної виконавчої служби в Одеському району Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було повернуто виконавчий документ стягувачу та зазначено про встановлення факту відсутності предметів, які мали бути передані ДП «МТП «Южний».

Окрім того, позивач наголошує, що з метою належного захисту своїх прав і законних інтересів звертався до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду, в якій просило стягнути з відповідача вартість об`єктів оренди державного окремого індивідуально визначеного майна в загальному розмірі 36066,00 грн, проте в задоволенні відповідної заяви судом було відмовлено.

Виходячи з вищевикладеного, ДП «МТП «Південний» зазначає, що вимушено звернутись до суду із відповідною позовною заявою про стягнення збитків у розмірі 36066,00 грн у результаті порушення його цивільного права.

Відповідач відзив на позов не надав, своїм правом на захист не скористався.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2. Процесуальні питання, вирішені судом.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.08.2023 позовна заява вх.№3870/23 була передана на розгляд судді Цісельському О.В.

04.08.2023 ухвалою Господарського суду Одеської області позовну заяву (вх.№ 3870/23 від 01.08.2023) прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу № 916/3364/23 постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України без виклику сторін. Відповідачу запропоновано у відповідності до вимог ст. 165 ГПК України надати суду відзив на позов.

Крім того, роз`яснено сторонам про можливість звернення до суду у строк визначений ч. 7 ст. 252 ГПК України з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Про судовий розгляд справи № 916/3364/23 сторони повідомлялись належним чином шляхом направлення ухвали суду від 04.08.2023 на юридичну адресу відповідачу та на адресу електронної пошти - позивачу.

Ухвала суду від 04.08.2023, яку суд надіслав відповідачу за місцезнаходженням відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, була отримана останнім 16.08.2023, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 23.08.2023.

Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29.03.2021 у справі № 910/1487/20, де зазначено, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Для цих цілей існує Єдиний державний реєстр судових рішень.

Відповідно до частин 1, 3 статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Отже у відповідача були всі дані, необхідні для пошуку та відстеження руху справи, та реальна можливість отримання такої інформації також із вказаного відкритого джерела (у Єдиному державному реєстрі судових рішень).

За наведених обставин суд доходить висновку, що судом було вчинено всі необхідні дії щодо повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі, а також про вчинення відповідних процесуальних дій та надано можливість викласти свої, зокрема, заперечення проти задоволення позовних вимог, натомість відповідач не вживав заходів щодо реалізації наданого йому права навести свої доводи та міркування, заперечення проти заяв, доводів і міркувань позивача, передбачене статтею 42 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, шляхом подання відзиву на позовну заяву та надання доказів.

Згідно з ч.ч.5, 7 ст. 252 ГПК України ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.

Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін від учасників справи до суду не надходило.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах «Савенкова проти України», no. 4469/07, від 02.05.2013, «Папазова та інші проти України», no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити «розумним», не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Разом з цим, на підставі Указів Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та №259/2022 від 14.03.2022, №133/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022, №58/2023 від 06.02.2023, №254/2023 від 01.05.2023, №451/2023 від 26.07.2023, № 734/2023 від 06.11.2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» починаючи з 24.02.2022 на території України діє режим воєнного стану.

Статтею 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

За приписами ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

При цьому, статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами У країни може бути, змінено територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місце знаходження судів.

Отже, навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану конституційні права на судовий захист не можуть бути обмежені.

Відповідно до статті 248 ГПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Частиною 1 статті 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Згідно з частиною 3 зазначеної статті судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Відповідно до ч.1 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

При цьому, суди повинні забезпечувати безпеку учасників судового провадження, запобігти створенню перешкод для реалізації ними права на судовий захист та визначених законом процесуальних прав в умовах воєнного стану, коли реалізація учасниками справи своїх прав і обов`язків є суттєво ускладненою. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.

З огляду на наведене, рішення у справі прийнято судом з урахуванням об`єктивних обставин та в умовах неможливості розгляду відповідного спору у визначений ст.248 Господарського процесуального кодексу України строк.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно статті 114 ГПК України, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Таким чином, суд продемонстрував достатню старанність, щоб дозволити сторонам, які повинні знати про правила, що застосовуються до надіслання судових повідомлень учасникам справи, визначитися з провадженням у відкритій господарській справі та скористатись своїми правами і обов`язками, передбаченими статтями 42, 46 ГПК України, вважає їх повідомленими належним чином.

Отже, оскільки відповідач правом на подання заперечення щодо розгляду справи в спрощеному провадженні, а також відзиву на позов не скористався, враховуючи вжиті судом заходи із забезпечення повідомлення відповідача про розгляд судом справи № 916/3364/23 засобами поштового зв`язку, суд, зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, дійшов висновку в контексті гарантій ст. 6 ратифікованої Україною Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року щодо розумного строку розгляду справи, про необхідність розгляду справи по суті за наявними матеріалами.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

У відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення /виклику/ учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

13.12.2023 судом було постановлено рішення в нарадчій кімнаті у відповідності до ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, без його проголошення.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

Судом встановлено, що 02.07.2015 між ДП «Морський торговельний порт «Южний» (Орендодавець) та КП «Готельно-житловий комплекс» (Орендар) було укладено договір оренди окремого індивідуально визначеного майна №КХ-62, відповідно до п. п. 1, 2.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно згідно з переліком об`єктів оренди за вартістю, яка визначена за незалежною експертною оцінкою, та наведена у додатку № 1 та є невід`ємною частиною цього договору.

Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання - передачі майна, що наведений у додатку № 3 та є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до п. п. 2.4, 2.5 договору оренди №КХ-62 від 02.07.2015 у разі припинення або закінчення строку дії цього договору майно повертається Орендарем Орендодавцю в тижневий термін після письмового повідомлення Орендаря, з оформленням акту приймання-передачі майна. У разі не повернення Орендарем майна з оренди після закінчення тижневого терміну після повідомлення орендна плата нараховується Орендодавцем та сплачується Орендарем в подвійному обсязі від розміру щомісячної орендної плати з урахуванням індексу інфляції.

Орендар повертає майно Орендодавцю аналогічно порядку, встановленому при передачі майна Орендарю цим договором. Майно вважається поверненим Орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майна.

Згідно з п. 5.3., 5.7 договору оренди №КХ-62 від 02.07.2015 Орендар зобов`язується забезпечити збереження орендованого майна, запобігати його пошкодженню і псуванню, а у разі припинення, закінчення або розірвання договору повернути Орендодавцеві орендоване майно у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в .оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати Орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини Орендаря.

Положеннями п. 8.2 договору №КХ-62 від 02.07.2015 визначено, що Орендодавець має право виступати з ініціативою щодо внесення змін до цього договору або його розірвання в разі погіршення стану орендованого майна внаслідок невиконання або неналежного виконання орендарем умов цього договору.

Пунктом 9.2. договору №КХ-62 від 02.07.2015 сторони передбачили, що Орендар відшкодовує Орендодавцю заподіяні ним матеріальні збитки у повному обсязі незалежно від сплати неустойки.

Відповідно до п. п. 10.1, 10.7 договору оренди №КХ-62 від 02.07.2015 він діє з моменту підписання сторонами, але не раніше підписання акту приймання-передачі майна в оренду по 31 грудня 2015р., але у будь якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Договір може бути розірваний достроково в однобічному порядку: у разі невиконання стороною умов цього договору; невиконання стороною вимог страхування державного майна згідно чинного законодавства; загрози пошкодження та псування об`єкту, невиконання протипожежної безпеки; затримання Орендарем орендної плати в розмірах і в строк, передбачених цим договором; у разі виробничої необхідності Підприємства - Орендодавця, протягом двох тижнів з дати письмового попередження Орендаря; у інших випадках, прямо передбачених чинним законодавством України.

Шляхом підписання додатку №1 до договору оренди №КХ-62 від 02.07.2015 сторонами по справі було визначено перелік переданого в оренду державного окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває на балансі ДП «Морський торговельний порт «Южний», до якого було включено 129 одиниць, зокрема і плита електрична 6-ти комфор. інв. № 12187, плита електрична комфортна інв. № 12188 та піч паро-конвекційна інв. № 18258.

Крім того, між сторонами по справі було підписано акт приймання-передачі орендованого майна (додаток №3 до договору), з якого вбачається, що майно у кількості 129 одиниць було передано відповідачу у користування. При цьому, у додатку №2 до договору оренди №КХ-62 від 02.07.2015 сторонами було визначено розмір орендної плати за майно, передане відповідачу у користування.

04.09.2019 рішення Господарського суду Одеської області у справі № 916/1139/19 позов ДП «Морський торговельний порт «Южний» був задоволений повністю. Зобов`язано КП «Готельно-житловий комплекс» передати на користь ДП «Морський торговельний порт «Южний» частину державного окремого індивідуально визначеного майна, наданого у строкове платне користування, згідно з переліком:

інв. № об`єкту оренди назва об`єкту оренди (марка обладнання)

12187 плита електрична 6-ти комфор.;

12188 плита електрична 6-ти комфор.;

16436 привід універс. для нарізання овочів;

16487 облицювальна панель «Ресора»;

16488 направляючі трубчасті;

16490 полиця однорівнева з 1-ю подвіскою;

18258 піч паро-конвекційна;

19303 пательня електрична з електромеханізмом.

Окрім того, вказаним рішенням також стягнуто з КП «Готельно-житловий комплекс» на користь ДП «Морський торговельний порт «Южний» неустойку у розмірі 60 522,77 грн. та судовий збір у розмірі 3 842,00 грн.

Рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2019 у справі № 916/1139/19 набрало законної сили 08.10.2019, у зв`язку з чим позивачу на його примусове виконання судом були видані відповідні накази від 08.10.2019.

28.10.2019 постановою старшого державного виконавця Южненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Яківчук Г.О. було відкрито виконавче провадження № 60441627 з виконання наказу Господарського суду Одеської області від 04.09.2019 у справі № 916/1139/19 щодо зобов`язання відповідача передати частину державного окремого індивідуально визначеного майна, наданого у користування згідно вищезазначеного переліку.

18.02.2020 уповноваженими представниками позивача та директором КП «Готельно-житловий комплекс» було складено та підписано акт прийому-передачі, в якому зафіксовано, що орендар передав, а орендодавець прийняв окреме індивідуально визначене майно, яке було передано за договором оренди № КХ-62п від 02.07.2015.

Під час приймання-передачі спірного майна були зафіксовані недоліки технічного стану об`єктів оренди, а саме: плита електрична 6-ти комфортна інв. № 12187 та плита електрична 6-ти комфортна інв. № 12188 наявні лише каркаси від плит, а піч паро-конвекційна відсутня.

Також, вказаним актом сторони узгодили, що зазначені об`єкти оренди повернуто КП «Готельно-житловий комплекс» у добровільному порядку на виконання рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2019 № 916/1139/19 після відкриття виконавчого провадження, а об`єкти, що позначені у таблиці відміткою «відсутній» не передані, та рішення у цій частині не виконано.

12.03.2020, 22.07.2020 та 24.11.2020 позивач звертався до Южненського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з листами №№ 1522/01/102/20, 4315/01/107/20 та 7070/01/102/20 відповідно, згідно яких просив повідомити ДП «Морський торговельний порт «Южний» про хід виконання виконавчого провадження № 60441627, зокрема, про вилучення у відповідача частини майна, яке не було передано добровільно згідно акту прийому-передачі від 18.02.2020.

22.12.2020 листом Южненського міського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 9088 позивача було повідомлено, що 27.12.2019 виконавче провадження № 60441627 завершено відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

У вересні 2021 на вимогу позивача Южненським міським ВДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Одеса) було направлено на адресу ДП «МТП «Южний» оригінал наказу суду по справі № 916/1139/19.

04.11.2021 старшим державним виконавцем Южненського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Терещенко Н.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 67328485 з виконання наказу суду від 08.10.2019 по справі № 916/1139/19.

04.02.2022 Южненським міським відділом ДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції (м. Одеса) за результатами проведення виконавчих дій за місцезнаходженням відповідача було встановлено відсутність одного предмета, який мав бути переданий позивачу згідно наказу суду від 08.10.2019, про що було складено відповідний акт державного виконавця.

15.02.2022 постановою старшим державним виконавцем Южненського ВДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернуту вищевказаний наказ стягувачу на підставі п. 6 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», у зв`язку із встановленням факту відсутності предмета під час проведення виконавчих дій.

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Положеннями п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, а в силу вимог ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з положеннями частин першої та другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування збитків.

Cтаттею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобов`язань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються вимоги частини другої статті 11 ЦК України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною першою статті 224 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Частиною другою статті 224 Господарського кодексу України визначено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За приписами частин першої, третьої - четвертої статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно положень ч. 1-3 ст. 226 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який вчинив господарське правопорушення, зобов`язаний вжити необхідних заходів щодо запобігання збиткам у господарській сфері інших учасників господарських відносин або щодо зменшення їх розміру, а у разі якщо збитків завдано іншим суб`єктам, - зобов`язаний відшкодувати на вимогу цих суб`єктів збитки у добровільному порядку в повному обсязі, якщо законом або договором сторін не передбачено відшкодування збитків в іншому обсязі. Сторона, яка порушила своє зобов`язання або напевно знає, що порушить його при настанні строку виконання, повинна невідкладно повідомити про це другу сторону. У протилежному випадку ця сторона позбавляється права посилатися на невжиття другою стороною заходів щодо запобігання збиткам та вимагати відповідного зменшення розміру збитків. Сторона господарського зобов`язання позбавляється права на відшкодування збитків у разі якщо вона була своєчасно попереджена другою стороною про можливе невиконання нею зобов`язання і могла запобігти виникненню збитків своїми діями, але не зробила цього, крім випадків, якщо законом або договором не передбачено інше. Не підлягають відшкодуванню збитки, завдані правомірною відмовою зобов`язаної сторони від подальшого виконання зобов`язання.

Відповідно до ст.283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу (ч.1 ст. 284 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Цивільного Кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з ч. 2 ст, 22 Цивільного Кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов`язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

В силу вимог ч.1 ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ч.1 ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Наймач зобов`язаний володіти та/або користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору. Якщо наймач володіє та/або користується річчю, переданою йому у найм, не за її призначенням або з порушенням умов договору найму, наймодавець має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Наймач має право змінювати стан речі, переданої йому у найм, лише за згодою наймодавця (стаття 773 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 779 Цивільного кодексу України наймач зобов`язаний усунути погіршення речі, які сталися з його вини. У разі неможливості відновлення речі наймодавець має право вимагати відшкодування завданих йому збитків. Наймач не відповідає за погіршення речі, якщо це сталося внаслідок нормального її зношення або упущень наймодавця.

Статтею 785 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з положеннями ст. 1192 Цивільного Кодексу України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

5. Висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Статтею 129 Конституції України визначено принципи рівності усіх учасників процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, як одні з основних засад судочинства.

Отже, будь-яке рішення господарського суду повинно прийматися з дотриманням цих принципів, які виражені також у статтях Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстав позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

При цьому, особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

За частиною 2 статті 74 Господарського процесуального кодексу України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (частина 4 статті 74 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доказування, а отже, і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України покладено на сторони та інших учасників справи, однак, не позбавляє суд, у випадку, передбаченому статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, витребувати у сторони ті чи інші докази.

Відповідно до вимог статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 ГПК України).

Згідно статті 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінюючи подані до матеріалів справи докази та наведені позивачем обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Укладений сторонами договір є договором оренди, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України, Глави 30 Господарського кодексу України.

Обставини неналежного виконання КП «Готельно-житловий комплекс» обов`язку щодо повернення майна ДП «Морський торговельний порт «Південний» після розірвання договору оренди №КХ-62 від 02.07.2015 були досліджені та встановлені в рішенні Господарського суду Одеської області від 04.09.2019 у справі № 916/1139/19, яке не було оскаржено сторонами в апеляційному порядку та набрало законної сили 08.10.2019.

Так, даним рішенням суду КП «Готельно-житловий комплекс» було зобов`язане повернути позивачу, серед іншого, плиту електричну 6-ти комфор. за інв. № 12187, плиту електричну 6-ти комфор. за інв. № 12188 та піч паро-конвекційну за інв. № 18258.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 13.08.2019 у справі № 910/11164/16 преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правило про преюдицію спрямоване не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у п. 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

У пункті 7.10 постанови від 01.09.2020 у справі № 907/29/19 Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.

У пункті 9.10 постанови від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20 Велика Плата Верховного Суду зазначила, що попереднє рішення суду може бути враховано під час розгляду такого спору та слугувати підставою для звільнення учасників процесу від доказування певних обставин з урахуванням передбачених статтею 75 ГПК України правил, зокрема, що преюдиціальне значення надається виключно обставинам, установленим судовими рішеннями, серед яких можна виокремити обставини (факти) того, чи мали місце ці діяння та чи вчинені вони цією особою, а не правовій оцінці таких обставин, яка може полягати, зокрема, у висновках суду про те, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною.

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що під час примусового виконання рішення Господарського суду Одеської області від 04.09.2019 у справі № 916/1139/19 відповідачем було повернуто частину орендованого майна. В свою чергу, під час проведення виконавчих дій, у присутності позивача та відповідача був встановлений факт відсутності об`єкту оренди піч пароконвекційна за інв. №18258, який мав бути повернутий позивачу за вищевказаним рішенням.

Окрім того, судом було встановлено, що боржником плити електричні 6-ти комфорні за інв. №№ 12187, 12188 були повернуті в неналежному стані, оскільки повністю були розібрані, у наявності лишились тільки каркаси від плит, про що сторонами було відзначено у відповідному акті.

Відтак, матеріалами справи підтверджується, що орендодавцем було передано орендареві об`єкти оренди за актом приймання-передачі державного окремого індивідуально визначеного майна (обладнання) у тимчасове користування, у свою чергу, відповідачем повернуто лише частину орендованого майна, що вбачається з відповідних акту повернення обладнання від 18.02.2020 та акту державного виконавця від 04.02.2022.

Як вище було встановлено судом, умовами договору оренди №КХ-62 від 02.07.2015 встановлений обов`язок відповідача забезпечити збереження орендованого майна, запобігати його пошкодженню і псуванню, а у разі припинення, закінчення або розірвання договору повернути позивачеві орендоване майно у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в .оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Із аналізу наведених умов договору вбачається, що у разі пошкодження або втрати обладнання відповідач відшкодовує позивачу заподіяні ним матеріальні збитки у повному обсязі.

Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконане боржником.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Притягнення до цивільно-правової відповідальності можливо лише при наявності певних, передбачених законом умов.

Обов`язковою передумовою задоволення вимог щодо відшкодування збитків є встановлення в діях відповідача складу цивільного правопорушення, складовими частинами якого є: протиправність поведінки винної особи як заподіювача збитків (дії чи бездіяльності особи); причинний зв`язок між діями винної особи та заподіянням збитків (зв`язок протиправної поведінки і збитків, що настали, при якому протиправність є причиною, а збитки - наслідком); розмір збитків (їх наявності та розміру); вина. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який і є підставою цивільно-правової відповідальності.

Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

Заявник, вимагаючи відшкодування збитків, має довести три перші умови відповідальності, зокрема протиправна поведінка заподіювача шкоди, розмір збитків, причинний зв`язок. Вина боржника у порушенні презюмується та не підлягає доведенню.

Отже, обов`язок з відшкодування збитків настає для суб`єктів господарювання у разі порушення господарського зобов`язання в результаті неналежного виконання (або невиконання) умов договору (ст. ст. 224, 225 Господарського України, ст. 623 Цивільного кодексу України).

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

При цьому стаття 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Верховний Суд послідовно та неодноразово висловлював правову позицію стосовно того, що за змістом наведеної вище норми матеріального права для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою; вини. І лише наявність зазначених елементів свідчить про існування складу цивільного правопорушення, що є підставою для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/378/19).

Слід зазначити, що доведення факту наявності таких збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено саме на позивача.

Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, а отже, доведенню підлягає факт того, що його протиправні дії є причиною, а збитки - наслідком такої протиправної поведінки.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і збитками є обов`язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв`язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв`язку.

Таким чином, позивач повинен довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків та докази невиконання зобов`язань та причинно-наслідковий зв`язок між невиконанням зобов`язань та заподіяними збитками. При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов`язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв`язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

Між тим відповідачем не спростовано доводи позивача про відсутність обладнання печі паро-конвекційної за інв. № 18258, а також не спростовано повернення електричних плит за інв. №№ 12187, 12188 у розібраному стані, тобто пошкодженими, оскільки в наявності є лиши каркаси, що зафіксовано у складених в присутності представника відповідача акті прийому-передачі майна від 18.02.2020 та акті державного виконавця від 04.02.2022, зокрема:

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази повернення частини вищезазначеного майна позивачу, що було передано відповідачу за актом приймання-передачі державного індивідуального майна, що є додатком № 3 до договору № КХ-62 від 02.07.2015, як після розірвання договору №КХ-62 від 02.07.2015, так і після встановлення такого зобов`язання відповідача повернути майно на підставі відповідного рішення суду.

При цьому, суд зазначає, що як в додатку № 1 до договору № КХ-62 від 02.07.2015, так і в акті приймання-передачі державного окремого індивідуально визначеного майна в оренду, визначена вартість кожного переданого об`єкту оренди за незалежною експертною оцінкою станом на 15.08.2014 та актуалізацією незалежної експертної оцінки станом на 02.02.2015, а саме: плита електрична 6-ти комфор. (інв. № 12187) 2674 грн (без ПДВ); плита електрична 6-ти комфор. (інв. № 12188) 2674 грн (без ПДВ); піч паро-конвекційна (інв. № 18258) 24707 грн (без ПДВ).

За таких обставин, господарський суд доходить висновку, що відповідачем не повернуто обладнання, яке було передано позивачем за актом приймання-передачі державного окремого індивідуально визначеного майна в оренду та яке відповідач був зобов`язаний повернути за рішенням Господарського суду Одеської області від 04.09.2019 у справі № 916/1139/19, згідно вищенаведеного переліку на загальну суму 36066,00 грн (з урахуванням ПДВ), що є порушенням встановленого в 5.7. договору і в ч. 1 ст. 785 ЦК України обов`язку наймача у разі припинення договору повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відтак, суд погоджується з доводами позивача, оскільки умовами укладеного між сторонами договору передбачено повну матеріальну відповідальність відповідача за втрату або знищення орендованого обладнання та обов`язок останнього відшкодувати вартість обладнання, вказану в акті прийому-передачі обладнання.

Виходячи із доведеності фактів порушення відповідачем умов договору щодо обов`язковості повернення переданого в оренду майна та відсутність майна і неможливість його повернення позивачеві, є обставиною, яка підтверджує порушення КП «Готельно-житловий комплекс» умов договору та завдання стороні ДП «Морський торговельний порт «Південний» збитків у вигляді втрати такого майна, з огляду на вказане, відповідач повинен відшкодувати вартість неповернутого майна.

Проаналізувавши вищенаведені норми права, суд дійшов висновку, що позивач довів належними і допустимими доказами факт не збереження майна відповідачем, на якого був покладений такий обов`язок у відповідності до умов договору та закону.

Отже, матеріали справи містять докази наявності усіх складових цивільного правопорушення (вини, протиправна поведінка, шкода та причинний зв`язок), для застосування такої мірі відповідальності, як стягнення збитків.

Таким чином, суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується наявність у Комунального підприємства «Готельно-житловий комплекс» обов`язку з відшкодування (компенсації) вартості втраченого майна, зокрема, плити електрична 6-ти комфор. за інв. № 12187, плити електрична 6-ти комфор. за інв. № 12188 та печі паро-конвекційної за інв. 18258.

Відповідачем належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовано, будь-яких заперечень щодо наявності заборгованості по сплаті вартості неповернутого майна, доказів, що спростовують її розмір або доказів відшкодування збитків, завданих втратою майна, до суду не надано.

Відтак, відповідач повинен відшкодувати позивачу збитки, яких останній зазнав у зв`язку з втратою частини переданого відповідачу майна за договором вартістю 36066,00 грн, а отже, враховуючи вищенаведене, а також п. 5.7. договору, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача 36066,00 грн збитків.

Згідно із п.1 ст.2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 року у справі «Суомінен проти Фінляндії», заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 «Справа «Трофимчук проти України» (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі «Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів», п. 31, Series A, N 274).

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд вважає за необхідне вказати, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. У справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (правова позиція Верховного Суду у постановах від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18).

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників справи не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

На підставі повного, всебічного та безпосереднього дослідження наявних в матеріалах справи доказів сукупності з урахуванням всіх обставин справи, що входять до предмету доказування у цій справі та стосуються кваліфікації спірних відносин, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано позовних вимог, а судом не виявлено на підставі наявних доказів у справі інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по справі слід покласти на Комунальне підприємство «Готельно-житловий комплекс».

Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 86 129, 233, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Комунального підприємства «Готельно-житловий комплекс» (65481, Одеська обл., м. Южне, вул. Будівельників, № 7, ) на користь Державного підприємства «Морський торговельний порт «Південний» (65481, Одеська обл., м. Южне, вул. Берегова, № 13, ) збитки у розмірі 36 066 (тридцять шість тисяч шістдесят шість) грн 00 коп та витрати на оплату судового збору в розмірі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України.

Наказ видати відповідно до ст.327 ГПК України.

Повний текст рішення складено 13 грудня 2023 р.

Суддя О.В. Цісельський