РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.10.2023Справа № 910/16944/21

Суддя Плотницька Н.Б., розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця Чірікало Юрія Борисовича ( АДРЕСА_1 )
до Держаної казначейської служби України (01601, місто Київ, вулиця Бастіонна, будинок 6) Головного управління ДПС у місті Києві (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19)
простягнення 70 000 грн 00 коп.
Представники сторін:
від позивачаШтундер Я.Г., Шипка О.І.
від відповідача-1не з`явились
від відповідача-2Наруцька О.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

20.10.2021 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Фізичної особи-підприємця Чірікала Юрія Борисовича з вимогами до Держаної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди у розмірі 70 000 грн 00 коп.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у зв`язку із неправомірністю податкової вимоги відповідача-2, що підтверджено рішенням суду, що набрало законної сили, права позивача були порушені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.10.2021, на підставі частини 1 статті 174 Господарського процесуального кодексу України, позовну заяву залишено без руху.

10.11.2021 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на підтвердження усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2021 відкрито провадження у справі № 910/16944/21, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 13.12.2021.

10.12.2021 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача-1 надійшов відзив.

10.12.2021 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про ознайомлення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2021 суд постановив призначити у справі № 910/16944/21 психологічну експертизу та зупинити провадження у справі до проведення Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз судової експертизи (або до дачі висновку чи повідомлення про неможливість проведення експертизи), що призначена ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2021 у справі № 910/16944/21, та повернення матеріалів справи до суду.

Супровідним листом № 910/16944/21/329/2022 від 20.01.2022 матеріали справи № 910/16944/21 направлено на адресу Київського науково-дослідного інституту судових експертиз для проведення психологічної експертизи.

10.08.2023 до Господарського суду міста Києва від Київського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшли матеріали справи та лист про залишення ухвали без виконання, у зв`язку несплатою вартості експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.08.2023 поновлено провадження у справі, підготовче засідання призначено на 04.09.2023.

01.09.2023 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли пояснення.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.09.2023 суд, в порядку статті 120 Господарського процесуального кодексу України, повідомив учасників судового процесу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 29.09.2023.

12.09.2023 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 суд, в порядку статті 120 Господарського процесуального кодексу України, повідомив учасників судового процесу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 16.10.2023.

В судовому засіданні 16.10.2023 суд протокольною ухвалою постановив оголосити перерву до 23.10.2023.

В судове засідання 23.10.2023 з`явились представники позивача та відповідача-2 та надали пояснення по суті спору.

Представник відповідача-1 в судове засідання не з`явився.

Представник позивача надав пояснення по суті заявлених вимог, відповідно до яких в повному обсязі підтримав заявлені позовні вимоги та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача-2 заперечує проти заявлених позовних вимог та просить суд відмовити позивачу в задоволенні позову.

У судовому засіданні 23.10.2023 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін та розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Чірікало Юрій Борисович з 09.07.2009 Святошинською районною у місті Києві державною адміністрацією був зареєстровий як фізична особа-підприємець та з 10.07.2009 перебував на обліку у Державній податковій інспекції у Святошинському районі міста Києва.

З 01.10.2007 Чірікало Юрій Борисович перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю "ВІСТ ЛТД" на посаді директора.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у м. Києві 16 травня 2019 року було прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-246959-17, якою за позивачем визнано суму податкового боргу зі сплати єдиного податку у розмірі 21 030 грн 90 коп. (І-IV квартал 2017 року - 8 448 грн 00 коп., за І-IV квартал 2018 року - 9 828 грн 72 коп., та за І-ІІ квартал 2019 року - 5 508 грн 36 коп.).

Відповідно до постанови Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві від 03.03.2020 відкрито виконавче провадження № 61425191 на виконання вимоги № Ф-246959-17 від 16.05.2019.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.01.2021 у справі № 640/29372, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2021, судом встановлено, що у Головного управління ДПС у м. Києві не було правових підстав для нарахування Фізичній особі-підприємцю Чірікалу Юрію Борисовичу єдиного соціального внеску та відповідно визнано протиправною і скасовано податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у м. Києві від 16 травня 2019 року № Ф-246959-17.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, неправомірність дій і рішень Головного управління ДПС у м. Києві та його посадових осіб при проведенні прийнятті вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 16 травня 2019 року № Ф-246959-17 є обставинами, що не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи.

Постановою Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві від 12.08.2021 № 61425191 припинено чинність постанови про арешт коштів боржника від 01.04.2020 та знято арешт з усіх рахунків Чірікала Юрія Борисовича .

Позивач зазначає, що діями, рішеннями і бездіяльністю посадових та службових осіб податкової служби йому було спричинено сильні душевні страждання які виражалися у відчутті тривоги, постійного занепокоєння та стресу, страху, невпевненості у власному майбутньому та майбутньому сім`ї внаслідок арешту грошових коштів, що врешті призвело до погіршення здоров`я та загострення цукрового діабету ІІ типу, у зв`язку з чим позивачем заявлено вимоги про стягнення з державного бюджету грошових коштів за моральну шкоду у розмір 70 000 грн 00 коп., завдану протиправними діями, бездіяльністю та протиправним притягнення до фінансової відповідальність згідно податкової вимоги ГУ ДПС у м. Києві від 16.05.2019 № Ф24695917.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

За приписами частини 1, пункту 9 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання не договірної шкоди передбачено статтею 1166 Цивільного кодексу України , відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичній або юридичній особі, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Необхідною умовою відшкодування шкоди є одночасна наявність наступних обстави:

а) неправомірність поведінки особи;

б) наявність шкоди;

в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди;

г) вина завдавача шкоди.

В свою чергу, відсутність однієї з наведених обставин свідчить про відсутність підстав для застосування визначеної статтею 1166 Цивільного кодексу України відповідальності. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою.

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині 2 зазначеної статті визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, за змістом наведеної норми зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає лише за умови, що ця шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Тобто заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Закон передбачає, що носієм обов`язку відшкодувати шкоду крім безпосереднього завдавача шкоди можуть бути інші особи, на яких законом покладено обов`язок відшкодування шкоди. До встановлених законом випадків відшкодування моральної шкоди незалежно від вини є її заподіяння внаслідок неправомірних дій органів державної влади або органів місцевого самоврядування (стаття 1173 Цивільного кодексу України) або дій їх посадових чи службових осіб (стаття 1174 Цивільного кодексу України). В цих випадках суб`єктами відшкодування шкоди є держава, Автономна Республіка Крим або орган місцевого самоврядування.

Зокрема, відповідно до статей 1173, 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Виходячи з конструкції статті 23 Цивільного кодексу України, яка визначає негативні наслідки, що можуть свідчить про заподіяння моральної шкоди, моральна шкода за своїм змістом не є однаковим поняттям для юридичних і фізичних осіб. Так, за приписами статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода фізичної особи полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода юридичної особи полягає тільки у приниженні її ділової репутації.

Отже, моральна шкода для фізичної особи є категорією психологічного плану, невід`ємно пов`язаною із самою особою, її відчуттями, емоційно-розумовою діяльністю, відображає внутрішній світ людини й характеризується наявністю психотравмуючих факторів, позбавленням відчуття життєвої захищеності, зміною життєвого укладу, відчуттям приниження, пригнічення, неврівноваженості, імпульсивності, зневаги, образи тощо. Під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти наявність такого негативного емоційного сприйняття особою вчинених стосовно неї протиправних дій, що досягло певного психологічного стану - фізичних чи душевних страждань.

Тобто, моральна шкода фізичної особи є глибоко суб`єктивною категорією та оціночною як у своєму виникненні, коли постає питання про наявність підстав для її матеріальної компенсації, так і у грошовому вимірі, коли визначається розмір її компенсації.

Зазвичай, на думку суду, проведення контролюючими органами перевірки є такими процедурами, які не тільки організаційно впливають на суб`єкта господарювання, оскільки відрізняються від звичайного життєвого і ділового стану, а також характеризуються певними емоційними змінами. А тому сам факт перевірки та прийняття за її наслідками рішень не обов`язково повинен свідчити про виникнення моральної шкоди.

Водночас, у спірній ситуації неправомірну поведінку працівників Головного управління ДПС у м. Києві можна оцінити як таку, що є психотравмуючою для позивача. До таких висновків суд дійшов аналізуючи характер вчинення цих дій. Зокрема, винесення незаконної податкової вимоги яка є подвійним обкладанням єдиним соціальним внеском та не тільки не вчинення посадовими особами, близько шести місяців, дій спрямованих на скасування неправомірної вимоги з огляду на подвійне обкладання єдиним соціальним внеском, а й відмова контролюючого органу у скасуванні незаконної податкової вимоги, цілком обґрунтовано могло сприйматись позивачем як фактори, що свідчать про позбавлення відчуття життєвої захищеності та пригнічення, оскільки є не тільки проявом використання владних повноважень у публічно правових відносинах, у яких позивач і відповідач не є рівноправними, а й можливістю настання негативних наслідків для платника податків у разі несплати грошового зобов`язання, та в свою чергу мало наслідком накладення арешту на рахунки позивача.

Все це у своїй сукупності дає підстави суду вважати завдання неправомірними діями і рішеннями Головного управління ДПС у місті Києві моральної шкоди позивачу, яка полягає у сильних душевних стражданнях які виражалися у відчутті тривоги, постійного занепокоєння та стресу, страху, невпевненості у власному майбутньому та майбутньому сім`ї внаслідок арешту грошових коштів. Ця шкода перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з діями і рішеннями Головного управління ДПС у місті Києві щодо винесення податкової вимоги ГУ ДПС у м. Києві від 16.05.2019 № Ф24695917, які є неправомірними та винними.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини 3-5 статті 23 Цивільного кодексу України).

Щодо порядку визначення розміру моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно із частиною 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2,4, 7 та 11 до Конвенції" ратифіковано вказану Конвенцію.

Порядок реалізації Конвенції та рішень ЄСПЛ визначено Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Відповідно до частини 1 статті 17 даного Закону, суди при розгляді справ застосовують Конвенцію і практику ЄСПЛ як джерело права.

Виходячи із правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов також поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження і на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі "Швидка проти України" , заява № 17888/12); рішення від 09.06.2011 у справі "Лучанінова проти України", заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі "Надточій проти України", заява № 7460/03), зазначає, що на цю категорію справ поширюються гарантії статті 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість апеляційному суду застосувати аналогію закону при перегляді постанови судді суду першої інстанції за виключними обставинами, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП інші норми закону, зокрема положення КПК, які регламентують відповідні правовідносини, так як КУпАП не передбачає порядку і процедури перегляду справ за виключними обставинами, хоча згідно міжнародних норм права це є невід`ємним правом особи (правом на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції), а для суддів усіх інстанцій важливим елементом законного і справедливого правосуддя, оскільки мова не йде про норми, які встановлюють виключення або спеціальне правове регулювання.

Враховуючи, що нормами чинного законодавства не передбачено механізму здійснення розрахунку моральної шкоди завданої незаконними діями податковими органами суд вважає за можливе застосувати до даної справи принцип аналогії закону.

Водночас, частиною першою статті 8 Цивільного кодексу України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Також, частиною 10 статті 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права).

Частиною п`ятою статті 4 Цивільного кодексу України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин

Враховуючи, що ні законодавством ні судовою практикою не встановлено чіткий механізм об`єму доказів та способу доказування розміру моральної шкоди, єдиним способом яким встановила держава є спосіб визначений Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", де передбачено мінімальний розмір моральної шкоди у публічних відносинах в який сторонами виступають громадянин та держава через свої уповноважені органи.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

З огляду та вищевикладене, використовуючи критерій розумності та справедливості та враховуючи триваючих характер правопорушення, суд вважає обґрунтованим розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню на користь позивача, що складає 70 000 грн 00 коп.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 2 Господарського кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15.10.2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

За таких обставин, враховуючи, що судом встановлено доведеність завдання позивачу моральної шкоди, безпосередньо пов`язаної з неправомірними діями відповідача-2, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 70 000 грн 00 коп., заподіяної внаслідок неправомірних дій Головного управління Державної податкової служби у місті Києві є обґрунтованими та підлягають задоволенню в зазначеному розмірі.

Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

При виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України (стаття 43 Бюджетного кодексу України).

Конституційний суд України в своєму рішенні №12-рп/2001 від 03.10.2001 у справі №1-36/2001 зазначив, що не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання органів державної влади.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011. Згідно положень пункту 2 частини 1 статті 35 зазначеного Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Таким чином, відшкодування шкоди у даній справі може здійснюватись лише за рахунок державного бюджету, а відтак заявлена до стягнення шкода підлягає стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.

При цьому суд зазначає, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай - орган, діями якого заподіяну шкоду. Орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, може бути відповідачем у такій категорії справ. Водночас залучення або ж незалучення до участі в таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.

Відповідно до частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною 2 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Водночас, частиною 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, зокрема, що якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи наведені приписи статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку, що витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача-2, як на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір у даній справі.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтею 74, статтями 76-79, статтею 86, статтею 123, статтею 129, статтями 232-233, статтями 237- 238, статтями 240 та 333 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця Чірікало Юрія Борисовича ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 70 000 (сімдесят тисяч) грн 00 коп. моральної шкоди.

3. Стягнути з Головного управління ДПС у м. Києві (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19, ідентифікаційний код 43141267) на користь Фізичної особи-підприємця Чірікало Юрія Борисовича ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп. судового збору.

4. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено: 11.12.2023

Суддя Н.Плотницька