ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2023 Справа № 914/2538/23

м.Львів

за позовом: за позовом: Дочірнього підприємства з 100%-ою іноземною інвестицією «Сіменс Україна», м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «КВК Електрик», м. Львів

про стягнення заборгованості. Ціна позову: 397514,71 грн.

Суддя Кітаєва С.Б.

При секретарі Сосницькій А.А.

Представники сторін:

від позивача: Гамей В.В. - представник

від відповідача: не з`явився

Суть спору:

Суть спору: Дочірнє підприємство з 100%-ою іноземною інвестицією «Сіменс Україна» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КВК Електрик» про стягнення заборгованості за ліцензійним договором у розмірі 397514,71 грн.

Ухвалою суду від 19.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 05.07.2023.

08.09.2023,за вх.№21789/23, від представника позивача, поступило клопотання про призначення судового засідання на 27.09.2023 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів з використанням програмного забезпечення «Easy Con». Ухвалою суду від 11.09.2023 клопотання повивача задоволено.

26.09.2023, за вх.№233/23, від представника позивача надійшла заява про надання доступу до електронної справи №914/2538/23 в підсистемі «Електронний суд», яку судом задоволено.

13.10.2023, за вх.№24837/23, від представника позивача поступило клопотання про проведення розгляду справи в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 16.10.2023 клопотання позивача задоволено.

16.10.2023, за вх.№24977/23, від позивача поступили оригінали документи для огляду судом.

Ухвалою суду від 18.10.2023 продовжено строки підготовчого провадження на 30 днів та підготовче засідання відкладено на 08.11.2023.

31.10.2023,за вх.№26359/23, від представника позивача, надійшла заява про участь у судовому засідання в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. Ухвалою суду від 31.10.20213 заяву позивача задоволено.

02.11.2023, за вх.№26714/23, від позивача надійшла заява про огляд доказів на виконання вимог ухвали суду від 28.08.2023.

06.11.2023, за вх.№26870/23, від позивача поступило клопотання про долучення доказів на виконання вимог ухвали суду від 18.10.2023.

08.11.2023, за вх.№27179/23, через систему «Електронний суд» від позивача поступило клопотання, в якому зазначає, що у зв`язку із зайнятістю в іншому засіданні не має змоги взяти участь у цьому судовому засіданні, позовні вимоги підтримує повністю та просить закрити підготовче засідання та призначити справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 08.11.2023 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 29.11.2023.

08.11.2023, за вх.№27179/23, через систему «Електронний суд» від позивача поступило клопотання, в якому представник позивача просить суд провести наступне засідання в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів. Ухвалою суду від 10.11.2023 клопотання позивача задоволено.

Позивач явку уповноваженого представника в судове засідання 29.11.2023 забезпечив в режимі відеоконференції, позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання 29.11.2023 не забезпечив, причин незабезпечення не повідомив.

Суд зазначає, що ухвалу суду про відкриття провадження у справі від 18.08.2023 надсилалася за адресою місцезнаходження відповідача, ТзОВ «Агротрейд Групп»: 79024, Львівська область, м.Львів, вул.Промислова, буд.50/52 офіс 18. Згідно з інформацією отриманою судом з офіційного веб-сайту АТ «Укрпошта» щодо результатів пошуку поштового відправлення суду на адресу відповідача №261 вбачається, що від 05.09.2023 міститься запис «відправлення вручено: особисто».

Крім того, ухвали суду скеровувались на електронну пошту відповідача.

Відповідно до ч.4 ст.13 ГПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.9 ст.165, ч.2 ст.178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу та має право вирішити спір за наявними матеріалами.

Відповідач, повідомлений належним чином про відкриття даного судового провадження, стосовно заявлених вимог не заперечив, доказів на спростування викладених позивачем обставин, відзиву чи письмових пояснень не подав.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів ч.9 ст.165 та ч.2 ст.178 ГПК України.

Судом встановлено, що зібраних в матеріалах справи доказів достатньо для з`ясування обставин справи і прийняття судового рішення, у відповідності до ст.13 ГПК України, судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

В судовому засідання проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13.08.2021 між ним та відповідачем було укладено ліцензійний договір №32100313/L. Відповідач свої зобов`язання щодо оплати не виконав у повному обсязі, внаслідок чого, згідно розрахунків позивача у відповідача існує борг в сумі 6383,72 євро.

За прострочення виконання грошових зобов`язань позивачем нараховано відповідачу 18357,46 грн. пені, 2981,98 євро 25% річних.

Позиція відповідача.

Відповідач у жодне судове засідання не з`явився. Відзиву на позов не подавав.

Обставини встановлені судом.

Між Дочірнім підприємством з 100%-ою іноземною інвестицією «Сіменс Україна» (Ліцензіар) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КВК Електрик» (Ліцензіат) було укладено Ліцензійний договір №32100313/L від 13.08.21р. (далі - Договір), відповідно до умов якого Ліцензіар надає, а Ліцензіат приймає за винагороду, визначену на умовах цього Договору, дозвіл (ліцензію) (далі - Програмне забезпечення) згідно опису узгодженого Сторонами відповідній Оферті (Специфікації) до даного Договору.

Відповідно до п. 1.5. Договору надання Програмного забезпечення здійснюється на підставі Оферти (Специфікації), наданої Ліцензіаром та підтвердженої Ліцензіатом у порядку, передбаченому п.п. 3.3 та 3.4 цього Договору.

Згідно п. 1.6. Договору після підтвердження Ліцензіатом Оферти (Специфікації) та зарахування на рахунок авансового платежу, якщо сплата останнього передбачається умовами відповідної Оферти (Специфікації), Ліцензіар бере на себе зобов`язання надати Програмне забезпечення на умовах відповідної Оферти (Специфікації).

Опис, вид Програмного забезпечення, спосіб передачі, ціна, загальна вартість і строк передачі сторонами було узгоджено у окремому порядку у Офертах (Специфікаціях) до Договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору Ліцензіар надає дозвіл (ліцензію) на Програмне забезпечення за ціною узгодженою Сторонами у відповідний Оферті (Специфікації) до даного Договору. Загальна сума даного Договору приблизно буде становити 14 990 000,00 гривень (чотирнадцять мільйонів дев`ятсот дев`яносто тисяч грн. 00 коп.), без ПДВ. Кінцеву загальну суму даного Договору складає сума всіх підписаних Оферт (Специфікацій) до даного Договору. Валютою цього Договору та розрахунків є гривня (UАН).

Пунктом 2.2. Договору передбачено, що, враховуючи, що ціна Програмного забезпечення, що передається, включає імпортну складову, користуючись статтями 524, 533 Цивільного кодексу України, Сторони домовились при оформлені Оферти (Специфікації) в гривні визначити грошовий еквівалент зобов`язання (ціни та загальної вартості Програмного забезпечення) по Договору (Оферті (Специфікації)) в іноземній валюті, а саме євро (EUR).

Відповідно до п. 2.3. Договору з метою пункту 2.2. Договору курс євро (EUR) до гривні (UАН) розуміється сторонами як курс продажу євро (EUR) за гривню (UАН) згідно з котируванням міжбанківського валютного ринку України в робочий день, що даті кожного окремого платежу.

Інформація про курс валют міжбанківського валютного ринку України визначається Сторонами за даними інтернет-ресурсу: http//index.minfin.com.ua.

Пунктом 4.5. Договору передбачено, що, беручи до уваги, що згідно пункту 2.2. Договору Сторонами в Офертах (Специфікаціях) до Договору буде визначатись грошовий еквівалент зобов`язання (ціни та загальної вартості Програмного забезпечення) в іноземній валюті, суми, що підлягають сплаті за Договором (Офертою (Специфікацією)) в гривнях, розраховуються Ліцензіатом самостійно, виходячи з загальної вартості Програмного забезпечення в іноземній і курсу євро до гривні, визначеного згідно умови пункту 2.4.

Перерахунок суми зобов`язання Ліцензіата за Договором здійснюється у разі, якщо різниця між вартістю Програмного забезпечення в гривнях, визначена на умовах п.п. 2.4., 4.5. Договору, та вартістю Програмного забезпечення в гривнях, визначеної на умовах п. 2.3. Договору та зафіксованої у відповідній Оферті (Специфікації), перевищує 3 000,00 грн.

Відповідно до п. 2.4. Договору з метою пункту 4.5. Договору курс євро до гривні розуміється сторонами як курс продажу євро за гривню гривні згідно з котируванням міжбанківського валютного ринку України в робочий день, що передує даті кожного окремого платежу.

Інформація про курс валют міжбанківського валютного ринку України визначається Сторонами за даними інтернет-ресурсу: https://index.minfin.com.ua.

Відповідно до п. 4.1. Договору Ліцензіат здійснює оплати за Договором відповідно до порядку та у строки, узгоджені у відповідній Оферті (Специфікації) банківським переказом, грошових коштів на рахунок Ліцензіара, зазначений у реквізитах цього Договору.

Відповідно до п. 4.2. Договору Ліцензіат здійснює оплату Програмного забезпечення платіжними дорученнями. Посилання в платіжному доручені на номер, дату Договору та Оферти (Специфікації) є обв`язкою умовою.

Згідно п. 4.3. Договору датою платежу (завершення переказу) за Договором вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок Ліцензіара. Оплата послуг банківських установ по переказу грошових коштів покладається на Ліцензіата.

Відповідно до умов Договору, Сторонами було укладено Оферту (Специфікацію) №32100313/1 від 13.08.21р. (далі - Специфікація №1) до Договору про передачу програмного забезпечення на загальну суму, що становить еквівалент 1 167,08 євро.

Ліцензіар здійснив передачу Програмного забезпечення за Специфікацією №1, що підтверджується Актом прийому-передачі № від 28.08.21р.

Ліцензіат виконав свої грошові зобов`язання за Специфікацією №1, частково, здійснивши на користь Ліцензіара наступні платежі: 25.08.2021 на суму 14646,79 грн. (466,83 євро, при курсі валют 31,375 за 1 євро).

Ліцензіат порушив умови Договору і не здійснив на користь Ліцензіара оплати частини Програмного забезпечення, поставленого згідно Акту прийому- передачі Програмного забезпечення № від 28.08.21р., у розмірі, що становить еквівалент 700,25 євро, повна оплата якого повинна була бути здійснена Ліцензіатом протягом 30 днів з дати передачі Програмного забезпечення (п. 2.2. Специфікації №1, а саме: до 27.09.21р. включно).

Відповідно до умов Договору, Сторонами було укладено Оферту (Специфікацію) №32100317/2 від 13.08.21р. (далі - Специфікація №2) до Договору про передачу програмного забезпечення на загальну суму, що становить еквівалент 9 472,45 євро.

Ліцензіар здійснив передачу Програмного забезпечення за Специфікацією №2, що підтверджується Актом прийому-передачі № від 28.08.21р.

Ліцензіат виконав свої грошові зобов`язання за Специфікацією №2, частково, здійснивши на користь Ліцензіара наступні платежі: 25.08.2021 на суму 118879,25 грн. (3788,98 євро, при курсі валют 31,375 за 1 євро).

Ліцензіат порушив умови Договору і не здійснив на користь Ліцензіара оплати частини Програмного забезпечення, поставленого згідно Акту прийому- передачі Програмного забезпечення № від 28.08.21р., у розмірі, що становить еквівалент 5 683,47 євро, повна оплата якого повинна була бути здійснена Ліцензіатом протягом 30 днів з дати передачі Програмного забезпечення (п. 2.2. Специфікації №2, а саме: до 27.09.21р. включно).

З огляду на вищевикладене, Ліцензіатом не були виконані взяті ним зобов`язання за Договором з оплати Програмного забезпечення, що є грубим порушенням умов Договору.

Відповідно до п. 6.2. Договору за прострочення зобов`язання ліцензіата з оплати за цим Договором Ліцензіат сплатить Ліцензіару суму боргу, 25 процентів річних від простроченої суми, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення платежу. Для розрахунку пені застосовується облікова ставка НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Згідно п. 6.6. Договору сплата процентів, неустойки, штрафу, пені, не звільняє Сторони від виконання зобов`язань по Договору в натурі, якщо інше не буде передбачено їх згодою.

Зважаючи, що Відповідач не виконав зобов`язання за Специфікацією №1 та Специфікацією №2 в межах одного Договору і строки прострочення виконання зобов`язань за цими Специфікаціями є однаковими, для зручності дослідження розрахунку загальної суми заборгованості та нарахувань на прострочену суму зобов`язання згідно Договору Позивач здійснив розрахунок загальної суми заборгованості, взявши за основу загальну суму прострочених зобов`язань за двома вказаними Специфікаціями.

Так, Відповідач не сплатив за Специфікацією №1 еквівалент 700,25 євро, за Специфікацією №2 - еквівалент 5 683,47 євро.

Отже, загальна сума заборгованості Відповідача за Договором становить еквівалент 6 383,72 євро.

У зв`язку із несплатою заборгованості позивач звернувся до відповідача із претензією №2 від 20.09.2022 з проханням сплатити заборгованість. Проте, вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Позивач здійснив нарахування 25 % річних за період з 28.09.21р. по 10.08.23р., вказана сума складає еквівалент 2 981,98 євро, та пеню за період з 28.09.21р. по 28.03.22р. у розмірі 18 357,46 грн., з врахуванням вимог ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Таким чином, позивач вважає, що станом на момент розгляду справи, заборгованість по Договору становить 397 514,71 грн. з розрахунку, який визначений на робочий день, що передує даті подання цього позову (11.08.23р.), та зазначений на інтернет- ресурсі https://index.minfin.com.ua. (40,4836 грн. за 1 євро), що включає в себе суму заборгованості Відповідача перед Позивачем за Договором згідно Специфікації №1 та Специфікації №2 становить еквівалент 9 365,70 євро з яких: сума основного боргу складає еквівалент 6 383,72 євро, розмір процентів річних становить еквівалент 2 981,98 євро, а також 18 357,46 грн. пені.

Висновки суду.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Як передбачено статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Укладений між сторонами договір є ліцензійним договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 1109 ЦК України, за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об`єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об`єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір. Вважається, що за ліцензійним договором надається невиключна ліцензія, якщо інше не встановлено ліцензійним договором. Предметом ліцензійного договору не можуть бути права на використання об`єкта права інтелектуальної власності, які на момент укладення договору не були чинними. Права на використання об`єкта права інтелектуальної власності та способи його використання, які не визначені у ліцензійному договорі, вважаються такими, що не надані ліцензіату (ч.ч. 3-6 ст. ст. 1109 ЦК України).

Матеріалами справи встановлено, що між сторонами укладено Ліцензійний договір №32100313/L від 13.08.21р. (далі - Договір), відповідно до умов якого Ліцензіар надає, а Ліцензіат приймає за винагороду, визначену на умовах цього Договору, дозвіл (ліцензію) (далі - Програмне забезпечення) згідно опису узгодженого Сторонами відповідній Оферті (Специфікації) до даного Договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вже зазначалося вище, відповідно до п. 2.2. Договору Сторони домовилися визначити еквівалент грошового зобов`язання за Обладнання по Договору в іноземній валюті - євро. Сторони визначили, що ціна і загальна вартість Продукції договірні, змінні пропорційно зміні курсу гривні до євро.

Разом з цим, пунктом 2.1. Договору передбачено, що валютою Договору і платежів є українська гривня.

Отже, Сторони домовилися, що ціна зобов`язання фіксується у євро, однак розрахунки між Сторонами відбуваються у гривні. При цьому сторони домовилися у Договорі про спеціальний порядок врахування курсу валют для здійснення платежів.

Пунктами 2.З., 2.4. Договору передбачено, що під курсом євро до гривні розуміється курс продажу євро за гривні згідно з котируванням міжбанківського валютного ринку України станом на робочий день, що передує дню платежу за Договором.

Таким чином, Сторони визначили особливий порядок розрахунків, який полягає в тому, що сума зобов`язання зафіксована в іноземній валюті - євро, однак зобов`язання має виконуватися у національній валюті гривні - за курсом продажу євро за гривні, визначеним на робочий день, що передує даті здійснення платежу, та зазначеному на інтернет-ресурсі https://index.minfin.com.ua.

Пунктом 6.22. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.08.2020 року у справі №906/282/16 передбачено, що

«якщо грошове зобов`язання певним чином виражене в іноземній валюті, у складі такого зобов`язання виокремлюються два взаємопов`язаних елементи: валюта боргу (грошова одиниця, в яких нарахована сума зобов`язання, що дає змогу визначити її вартісне значення) та валюта платежу (грошові знаки, що є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких має відбуватися їх фактичне виконання)».

Верховний Суд неодноразово приходив до висновку, що судове рішення не може змінювати зміст договірного зобов`язання, яке існувало між сторонами (постанова від 15.03.2018 року №638/1841/14-ц, постанова від 16.05.2018 року №30/5005/9937/2012).

Матеріали справи підтверджено, що Відповідач не виконав перед Позивачем зобов`язання зі сплати коштів у гривні у розмірі, еквівалентному 6383,72 євро на дату здійснення платежу. Зворотнього матеріали справи не містять.

Відтак, залишок заборгованості становить 6383,72 євро, що в гривневому еквіваленті становить 258435,97 грн., який суд вважає таким що підлягає до стягнення з відповідача.

Стаття 599 Цивільного кодексу України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності із статтею 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Щодо нарахованих позивачем пені та 25% процентів річних суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно із ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Встановлений приписами ч.6 ст.232 ГК України початок перебігу строку для нарахування пені не може бути змінений за згодою сторін (у даному випадку - згода про зміну початку перебігу строку для нарахування пені досягнута сторонами шляхом укладення договору у формі єдиного документа), а відтак така умова не береться судом до уваги, оскільки суперечить положенням ч.6 ст.232 ГК України.

Відповідно до п. 6.2. Договору за прострочення зобов`язання ліцензіата з оплати за цим Договором Ліцензіат сплатить Ліцензіару суму боргу, 25 процентів річних від простроченої суми, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день прострочення платежу. Для розрахунку пені застосовується облікова ставка НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня.

В постанові від 18.09.20р. у справі №916/4693/15 об`єднана палата Касаційного господарського суду зазначила, що «з урахуванням умов договору пеня у цьому випадку має обчислюватися і стягуватися в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні пеня повинна обчислюватися щоденно (на момент щоденного прострочення зобов`язання).

Такі правові висновки Верховного Суду щодо правил проведення розрахунку пені за прострочене зобов`язання, виражене в іноземній валюті, викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 23.11.18р. у справі №922/4404/17 та постанові Касаційного господарського суду складі Верховного Суду від 06.03.19р. у справі №916/4692/15».

Судом здійснено перерахунок пені період з за період з 28.09.2021 по 28.03.2022 та встановлено, що розмір такої є більшим, ніж нарахував позивач у своєму розрахунку (позивачем заявлено 18357,46 грн). Однак, у відповідності до ч.2 ст. 237 ГПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог. Таким чином, задоволенню підлягає нарахована позивачем сума пені у розмірі 18357,46 грн.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 25% річних, здійснений позивачем за період за період з 28.09.2022 по 10.08.2023, суд зазначає, що такий здійснений в межах визначених законом строків, порахований правильно. Тому позовна вимога про стягнення 2981,98 євро 25% річних, що в гривневому еквіваленті становить 120721,29 грн, підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України N 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

У рішенні Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Brualla Gomez de La Torre v. Spain" від 19.12.97 наголошено про загальновизнаний принцип негайного впливу процесуальних змін на позови, що розглядаються.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Враховуючи те, що позивачем подано достатньо об`єктивних, допустимих та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, які відповідачем не спростовані, виконавши вимоги процесуального права, всебічно і повно перевіривши обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені докази, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково і до стягнення з відповідача на користь позивача належать 397514,71 грн. заборгованості.

Розподіл судових витрат.

Згідно з пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру складає 1,5 відсотка ціни позову але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в сумі 5971,54 грн, що підтверджується платіжним дорученням №86236 від 11.08.2023.

Згідно з пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір необхідно віднести на відповідача пропорційно задоволених позовних вимог у розмірі 5962,72 грн.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Надмірно сплачений позивачем судовий збір в розмірі 8,82 грн. може бути повернено останньому за наявності відповідного клопотання.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7, 13, 14, 46, 73, 74, 76-80, 91, 123, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ

1.Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КВК Електрик» (79024, м.Львів, вул.Промислова, буд.50/52, ) на користь Дочірнього підприємства з 100%-ою іноземною інвестицією «Сіменс Україна» (04071, м.Київ, вул.Ярославська, буд.58, ) 397514,71 грн. заборгованості та 5962,72, грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили..

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення підписано 08.12.2023.

Суддя Кітаєва С.Б.