ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року м. ОдесаСправа № 916/1806/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Л.В. Поліщук,

суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,

секретар судового засідання І.С. Мисько,

за участю представників сторін:

від позивача: І.А. Чабан

від відповідача: К.О. Грошева

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІР РЕЗОРСІЗ»

на рішення Господарського суду Одеської області від 24.07.2023 (суддя Р.В. Волков, м.Одеса, повний текст складено 03.08.2023)

у справі № 916/1806/23

за позовом Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ»

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІР РЕЗОРСІЗ»

про стягнення 2479079,96 грн,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог

Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІР РЕЗОРСІЗ» про стягнення 2479079,96 грн, з яких: 1220159,65 грн основної заборгованості, 68395,80 грн відсотків річних, 761078,76 грн пені та 429445,75 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що на виконання укладеного між сторонами договору про надання послуг № 21/34-д/нд від 21.05.2021 Державним підприємством «Морський торговельний порт «Чорноморськ» надано послуги автонавантажувачів з метою обробки судна згідно заявок відповідача, що підтверджується довідкою фактичного використання технологічних транспортних засобів у травні 2021 року згідно договору, яка, в свою чергу, була сформована на підставі подорожніх листів технологічного транспортного засобу, у яких зафіксовано момент фактичного прийняття техніки у використання відповідачем до моменту її повернення (закінчення використання).

Водночас позивач зазначив, що мало місце подальше листування між сторонами з приводу прохання відповідача про внесення інших даних до довідки, яке було мотивовано тим, що в довідці містяться неточності та що тарифікація наданих послуг повинна здійснюватися відповідно до кількості фактично відпрацьованих годин, за основу яких необхідно брати показники напрацьованих мотогодин. У відповідь на даний лист відповідачу було роз`яснено, що показники лічильника мотогодин не є машиногодинами (як це зазначено у договорі), та що саме машиногодина визначає час, який необхідний одній техніці для виконання певного обсягу роботи.

Як зазначав позивач, надалі ним було сформовано акт здачі-прийняття робіт (наданих послуг) №Пр/4805 від 31.05.2021 та виставлено відповідачу однойменний рахунок за надані послуги на суму 1220159,65 грн, які були направлені останньому засобами поштового зв`язку.

Несплата відповідачем виставленого позивачем рахунку стала підставою для звернення останнього до господарського суду про стягнення заборгованості, на яку було нараховано пеню, 3% річних та інфляційні втрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.07.2023 позов Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІР РЕЗОРСІЗ» на користь Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» 1220159,65 грн основного боргу, 68395,80 грн - 3% річних, 300000,00 грн пені, 429445,75 грн інфляційних втрат, 37186,20 грн витрат зі сплати судового збору. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, врахувавши підтвердження матеріалами справи факту надання відповідачу послуг, обумовлених договором, з огляду на те, що належних доказів, які б спростовували наявність заборгованості відповідач, згідно приписів статей 74, 76-77 Господарського процесуального кодексу України не надав, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача основної заборгованості у заявленому позивачем розмірі.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначив про його правильність та обґрунтованість, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задовольнив у повному обсязі.

Також місцевий господарський суд визнав правильним та обґрунтованим здійснений позивачем розрахунок пені за період з 15.06.2021 по 27.04.2023, водночас, врахувавши доводи відповідача, наведені останнім у клопотанні про зменшення розміру пені, прийнявши до уваги відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов договору, врахувавши принцип «справедливого балансу інтересів сторін», а також врахувавши невідповідність розміру стягуваної пені з наслідками порушення зобов`язання, суд зменшив розмір заявленої до стягнення позивачем пені до 300000,00 грн.

Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОЛІР РЕЗОРСІЗ» звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило рішення Господарського суду Одеської області від 24.07.2023 скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Державного підприємства «Морський торговельний порт Чорноморськ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІР РЕЗОРСІЗ» про стягнення заборгованості задовольнити в частині визнаних позовних вимог, а в решті позову відмовити. Також скаржник просив здійснити перерозподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом позовної заяви Державного підприємства «Морський торговельний порт Чорноморськ» в Господарському суді Одеської області, а судові витрати, пов`язані з поданням та розглядом апеляційної скарги відповідача покласти на позивача.

В апеляційній скарзі скаржник зазначив, що під час судового розгляду Товариство з обмеженою відповідальністю «Олір Резорсіз» підтвердило обставину укладення з Державним підприємством «Морський торговельний порт Чорноморськ» договору про надання послуг №21/34-д/нд від 21.05.2021, як і обставину подання заявок позивачу в період з 08.05.2021 по 26.05.2021 та отримання техніки від позивача за такими заявками на підставі договору. В той же час, відповідач заперечував (1) обсяг послуг, наданих позивачем, (2) не погодився з розрахованою позивачем вартістю послуг, яка заявлена до стягнення, та (3) розрахунком штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат.

За доводами апелянта, вартість послуги визначається, виходячи саме з фактичної тривалості її використання, тобто замовник не брав на себе зобов`язання з оплати часу простою техніки. Підтвердженням фактичної тривалості використання техніки є дані, зазначені в подорожніх листах в частині мотогодин, які зафіксовані на час початку та завершення робіт.

З урахуванням зазначеного, відповідачем було наведено власний детальний розрахунок вартості послуг з використання техніки у відзиві на позовну заяву, згідно якого ним визнавалась кількість відпрацьованих годин техніки - 219,5 год та, відповідно, вартість послуг у розмірі 300791,83 грн, що судом було відхилено без належного обґрунтування.

Також скаржник зазначив, що порядок дій сторін за договором в частині проведення оплати за надані послуги виглядає у такій черговості: формування виконавцем та погодження замовником довідки з використання техніки, формування виконавцем акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) на підставі такої довідки, отримання замовником акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) та рахунку, проведення оплати.

При цьому відповідач зазначив, що в контексті визначення дати прострочення платежу, важливим є право замовника на заперечення обсягу та вартості наданих послуг, що визначається відповідною довідкою виконавця, як першочерговим документом, що встановлює розмір плати за надані послуги, чим замовник і своєчасно скористався.

Враховуючи наявність спору між сторонами щодо обсягу наданих послуг, між сторонами велись переговори щодо кореляції обсягу і, відповідно, вартості наданих послуг, після чого жодної претензії від позивача відповідачу не надходило, натомість лише 12.01.2023 на адресу відповідача надійшов акт здачі-прийняття робіт (надання послуг), підписаний позивачем, та рахунок від 31.05.2021.

Таким чином, апелянт зазначив, що навіть якщо припустити, що обсяг наданих послуг є підтвердженим, то обов`язок з їх оплати у відповідності до положень договору виник у відповідача через 10 банківських днів з дня отримання рахунку, направленого позивачем 27.01.2023.

Враховуючи викладене, відповідач визнав позовні вимоги частково у розмірі 300791,83грн, право вимоги за якими настало у позивача лише 27.01.2023.

При цьому, з урахуванням визнаної відповідачем суми заборгованості у розмірі 300791,83грн, останній був готовий визнати 3% річних та інфляційні втрати, нараховані на вказану суму, починаючи з 27.01.2023 по дату подання позову (27.04.2023), які складали: 7263,89 грн - інфляційні втрати та 2 249,76 грн 3% річних (детальний розрахунок, наведений у відзиві на позовну заяву).

Окремо, відповідач звернув увагу на те, що зменшення пені, яке застосоване судом, є неспівмірним та необґрунтованим, а відтак, має бути переглянуте судом апеляційної інстанції, і у разі якщо судом будуть відхилені доводи відповідача щодо обсягу наданих послуг та їх вартості, та щодо прострочення кредитора, скаржник вважає, що справедливим та співмірним буде зменшення пені, заявленої позивачем до стягнення, до 1000,00 грн.

Також скаржником зазначено про порушення судом першої інстанції частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, оскільки судові витрати, які були заявлені позивачем, при ухваленні оскаржуваного рішення за часткового задоволення позовних вимог, мали бути покладені у відповідній пропорції на обидві сторони в залежності від розміру задоволених позовних вимог. При такому розрахунку на відповідача могло бути покладено лише 30269,57 грн судових витрат, а решта мала бути покладена на позивача, однак суд стягнув з відповідача 100% від заявлених судових витрат, що прямо суперечить принципу розподілу судових витрат.

З урахуванням викладеного, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОЛІР РЕЗОРСІЗ» вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, поза увагою суду залишились докази, наявні в матеріалах справи, як наслідок, таке рішення підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення у відповідній частині про відмову в позові.

Позиція позивача щодо апеляційної скарги

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив оскаржуване судове рішення залишити без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Аргументи позивача у відзиві на апеляційну скаргу, у яких він погодився з мотивами оскаржуваного судового рішення, зводяться до того, що за умовами договору фактично відпрацьованим часом є час з моменту фактичного прийняття техніки у використання до закінчення використання (пункт 1.3. договору), тобто мається на увазі саме момент отримання та повернення даної техніки, а не фактичне її використання відповідачем, і що позивач виконав свій обов`язок в частині вчасного формування рахунку та акту, проте відповідач не виконав свій обов`язок з направлення представника для отримання рахунку та акту здачі-прийняття робіт, а тому доводи відповідача про прострочення кредитора не заслуговують на увагу та спростовуються належними та допустимими доказами, які досліджувались судом першої інстанції.

Крім того, позивач зазначив про правильність здійсненого судом першої інстанції розподілу судових витрат, адже витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2023 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В.Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран.

У зв`язку з тим, що на час надходження апеляційної скарги матеріали справи №916/1806/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили, ухвалою суду від 30.08.2023 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІР РЕЗОРСІЗ» на рішення Господарського суду Одеської області від 24.07.2023 у справі №916/1806/23 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/1806/23 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

07.09.2023 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи №916/1806/23.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 12.09.2023 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ОЛІР РЕЗОРСІЗ» пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 24.07.2023 у справі №916/1806/23. Відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Одеської області від 24.07.2023 у справі № 916/1806/23. Встановлено учасникам справи строк до 27.09.2023 для подання відзиву на апеляційну скаргу. Роз`яснено учасникам справи про їх право в строк до 27.09.2023 подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Попереджено учасників справи про наслідки подання письмових заяв чи клопотань без додержання вимог частини першої та другої вказаної вище норми або не у строк, встановлений судом, у вигляді їх повернення заявникові без розгляду. Зупинено дію рішення Господарського суду Одеської області від 24.07.2023 у справі №916/1806/23.

20.09.2023 від Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№2665/23/Д1 від 20.09.2023).

З огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, ухвалою суду від 03.10.2023 постановлено розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІР РЕЗОРСІЗ» на рішення Господарського суду Одеської області від 24.07.2023 у справі № 916/1806/23 поза межами строку, встановленого у частині першій статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк. Розгляд справи №916/1806/23 призначено на 21.11.2023 об 11:00 год.

21.11.2023 від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІР РЕЗОРСІЗ» - адвоката Грошевої Катерини Олександрівни надійшла заява (вх.№2665/23/Д2 від 21.11.2023) про надання доступу до матеріалів справи №916/1806/23 у системі Електронний суд та відкладення судового засідання на іншу дату у зв`язку зі вступом адвоката у справу та необхідністю ознайомлення з матеріалами справи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.11.2023 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІР РЕЗОРСІЗ» про відкладення розгляду справи №916/1806/23 задоволено. Розгляд справи відкладено на 04.12.2023 об 11:00год.

У судовому засіданні, яке відбулось 04.12.2023, представники сторін надали усні пояснення. Представник скаржника підтримала доводи, що викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити. Представник позивача заперечувала проти доводів апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.

Фактичні обставини справи

21.05.2021 між Державним підприємством «Морський торговельний порт «Чорноморськ», як виконавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОЛІР РЕЗОРСІЗ», як замовником, було укладено договір на надання послуг № 21/34-д/нд (надалі - договір), згідно із пунктом 1.1. якого виконавець зобов`язується в порядку і на умовах даного договору, за письмовими заявками замовника, поданими у головну диспетчерську та/або канцелярію виконавця, надавати послуги (далі - послуги) із забезпечення автонавантажувачами (далі - техніка) для виконання навантажувально-розвантажувальних робіт силами кваліфікованого персоналу.

Відповідно до пункту 1.2. договору замовник зобов`язується в порядку і на умовах даного договору прийняти та оплатити надані виконавцем послуги.

У пункті 1.3. договору сторони погодили, що часом надання послуг з використання техніки вважається фактично відпрацьований час, який підтверджується в довідках використання техніки, що підписуються та погоджуються уповноваженими особами обох сторін. Фактично відпрацьованим часом сторони вважають час з моменту фактичного прийняття техніки у використання до закінчення використання.

Робота техніки від 01 до 30 хвилин вважається за 0,5 години, робота техніки від 30 до 60 хвилин вважається за 1 годину (пункт 1.4. договору).

Пунктом 2.1. договору визначено обов`язки замовника. Так, замовник зобов`язаний, зокрема, подавати письмову заявку на необхідну техніку (підпункт 2.1.1. пункту 2.1. договору); вчасно і у повному розмірі оплачувати рахунки виконавця за надані послуги відповідно до розділу 5 договору (підпункт 2.1.4. пункту 2.1. договору); підписувати довідки з використання техніки та акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) (підпункт 2.1.5. пункту 2.1. договору).

Окрім того, у підпункті 2.1.6. пункту 2.1. договору сторони передбачили, що замовник зобов`язаний не пізніше 7 робочого дня місяця, наступного за розрахунковим, направити до виконавця уповноваженого представника для отримання екземплярів акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) та рахунку і повернути виконавцю підписаний та засвідчений власною печаткою належний виконавцю екземпляр акту протягом 3 (трьох) робочих днів після підписання. У разі невиконання замовником зазначених зобов`язань акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) вважається прийнятим ним без зауважень і має силу документа, підписаного замовником. При цьому, у разі неотримання замовником з його вини акту здачі-прийняття робіт (надання послуг), належний йому екземпляр акту надсилається виконавцем на адресу замовника засобами поштового зв`язку.

До обов`язків виконавця належать, зокрема, такі: надавати замовникові послуги згідно з умовами пункту 1.1. даного договору в обсязі прийнятих заявок замовника (підпункт 3.1.1. пункту 3.1. договору); формувати акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) та рахунок на оплату послуг не пізніше 5-го робочого дня місяця, наступного за розрахунковим (підпункт 3.1.4. пункту 3.1. договору); формувати довідку з використання техніки відповідно до пункту 5.1.1. договору (підпункт 3.1.5. пункту 3.1. договору).

Замовник має право отримувати послуги своєчасно та відповідно до заявок, поданих згідно пункту 2.1.1. договору (підпункт 2.2.1. пункту 2.2. договору), а виконавець має право отримувати плату за надані послуги своєчасно та в повному обсязі (підпункт 3.2.1. пункту 3.2. договору).

У пункті 5.1. договору передбачено, що за фактично відпрацьований час виконавцем формується довідка використання техніки, яка складається та погоджується сторонами договору протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту фактичного надання послуг. Замовник протягом 1 (одного) робочого дня з моменту фактично наданих послуг направляє до виконавця уповноваженого представника для отримання екземплярів довідки і повертає виконавцю підписану та засвідчену власною печаткою належний виконавцю екземпляр довідки використання техніки у термін, передбачений пунктом 5.1.1. У разі невиконання замовником зазначених зобов`язань, довідка з використання техніки вважається прийнятою ним без зауважень і має силу документу, підписаного замовником.

Згідно із пунктом 5.2. договору для підтвердження наданих послуг за даним договором, виконавець не пізніше 5-го робочого дня місяця, наступного за розрахунковим, формує акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) та рахунок. Розрахунковим місяцем вважається календарний місяць. Сторони погодились, що акт здачі-прийняття робіт (надання послуг), підписаний уповноваженими представниками сторін, є документом, що підтверджує факт надання послуг. Прийом-передача рахунку та акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) для підпису та оформлення здійснюється сторонами шляхом передачі уповноваженим представникам в порядку, передбаченому пунктом 2.1.6. договору.

За умовами пункту 6.1. договору вартість наданих послуг з використання техніки визначається, виходячи із фактичної тривалості її використання, визначеної згідно з умовами пункту 1.3. цього договору.

Вартість 1 машиногодини роботи техніки визначається у відповідності до діючих вільних тарифів, затверджених директором порту (пункт 6.2. договору). Вартість 1 години роботи портальних кранів, перевантажувальних машин та механізмів для виконання навантажувально-розвантажувальних робіт силами кваліфікованого персоналу становить: а/навантажувач «Тойота» FD-100 (в/п 10 тн) 1370,35 грн/маш.год, без ПДВ (з паливом); а/навантажувач «Тойота» 4FD-100 (в/п 10 тн) 1409,32 грн/маш.год, без ПДВ (з паливом). ПДВ нараховується згідно законодавства України (підпункт 6.2.1. пункту 6.2. договору).

Замовник здійснює оплату наданих послуг протягом 10 банківських днів з моменту надання виконавцем послуг. Оплата здійснюється на банківські реквізити, вказані у рахунку виконавця. Фактичною датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця (пункт 6.3. договору).

Відповідно до пункту 7.1. договору у випадку порушення зобов`язання, яке виникає з даного договору, сторона несе відповідальність, визначену діючим законодавством України.

Порушенням договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом даного договору (пункт 7.2. договору).

За порушення строків оплати замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, сукупний індекс інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми (пункт 7.4. договору).

Даний договір набуває чинності з дня його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2021 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором. На підставі статті 631 Цивільного кодексу України договір регламентує взаємовідносини, що виникли між сторонами з 08.05.2021 (пункт 10.1. договору).

Листом б/н та б/д відповідач просив позивача надати послугу з використання автонавантажувача згідно заявки, зазначивши орієнтовний термін обробки судна: з 08 по 27 травня 2021 року.

В подальшому, відповідач звертався до позивача із заявками б/н та б/д, в якому просив виділити автонавантажувачі FD-100 з автозчепом для обробки судна, при цьому зазначаючи конкретні дати (08-09.05.2021, 09-10.05.2021, 10-11.05.2021, 11-12.05.2021, 12-13.05.2021, 13-14.05.2021, 14-15.05.2021, 15-16.05.2021, 16-17.05.2021, 17-18.05.2021, 18-19.05.2021, 19-20.05.2021, 20-21.05.2021, 21-22.05.2021, 22-23.05.2021, 23-24.05.2021, 24-25.05.2021, 25-26.05.2021, 26-27.05.2021) та час (08:00 20:00, 20:00 08:00) надання послуг із забезпечення автонавантажувачами.

У матеріалах справи наявна підписана зі сторони позивача довідка підтвердження фактичного часу використання технологічних транспортних засобів Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» у травні 2021 року згідно договору від 21.05.2021 № 21/34-д/нд щодо надання послуг із забезпечення автонавантажувачами для виконання навантажувально-розвантажувальних робіт для Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІР РЕЗОРСІЗ» від 31.05.2021 (далі довідка).

Також у справі наявні подорожні листи технологічного транспортного засобу, в яких зазначено, зокрема, початок та кінець роботи водія та початок та кінець роботи технологічного транспортного засобу.

Листом № 152 від 01.06.2021 відповідач просив позивача внести інші дані до довідки у зв`язку з тим, що у ній містяться неточності, з огляду на що надав відомості про фактично відпрацьований час роботи автотехніки, послуги якої замовлялися.

На лист відповідача № 152 від 01.06.2021, Державне підприємство «Морський торговельний порт «Чорноморськ» у листі № 274/04.5.4-04.2 від 15.06.2021 пояснило, що оскільки автонавантажувачі в/п 10 тн є спеціалізованою технікою, яку використовують для навантажувально-розвантажувальних робіт, тому вказані позивачем у листі показники маш.год не є машиногодинами це показники лічильника мотогодин. Мотогодина це особлива одиниця виміру навантаження, яку відчуває двигун; це одиниця виміру тривалості роботи двигуна, його резерву з урахуванням усіх, в тому числі нестабільних факторів. Даний параметр не може прирівнюватися до однієї звичайної години, тому що залежить від виду вантажу, від певних умов, за яких здійснюються навантажувально-розвантажувальні роботи. Лічильник мотогодин вказує навантаження технологічного транспортного засобу. Машиногодина визначає час, який необхідний одній одиниці техніки (машини) для виконання певного обсягу робіт.

В подальшому позивач сформував акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №Пр/4805 від 31.05.2021 та виставив відповідачу рахунок №Пр/4805 від 31.05.2021 за надані послуги на суму 1220159,65 грн.

Зазначені акт та рахунок були направлені відповідачу засобами поштового зв`язку 05.01.2023, що вбачається із наявних в матеріалах справи копій опису вкладення у цінний лист №055, накладної АТ «Укрпошта» від 05.01.2023 №055 та фіскального чеку АТ «Укрпошта» від 05.01.2023, та отримані останнім 12.01.2023, про що свідчить копія повідомлення про вручення поштового відправлення.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

В силу частин першої, четвертої статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

В силу частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підставі договору про надання послуг №21/34-д/нд від 21.05.2021 позивач зобов`язався надати послуги із забезпечення автонавантажувачами для виконання навантажувально-розвантажувльних робіт силами кваліфікованого персоналу, а відповідач зобов`язався прийняти та оплатити надані позивачем послуги.

На виконання умов договору, у травні 2021 року позивач надав відповідні послуги згідно із заявками відповідача.

Отримання відповідачем наданих позивачем послуг є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити надані послуги відповідно до умов договору №21/34-д/нд від 21.05.2021 та вимог чинного законодавства.

Позивач здійснив розрахунок заборгованості за надані відповідачу послуги на підставі довідки фактичного використання технологічних транспортних засобів у травні 2021 року згідно договору, яка, в свою чергу, була сформована на підставі подорожніх листів технологічного транспортного засобу. Для розрахунку фактично відпрацьованого часу позивачем взято інформацію з подорожніх листів технологічного транспортного засобу, у яких зафіксовано момент фактичного прийняття техніки у використання відповідачем до моменту її повернення (закінчення використання).

Відповідач, не погоджуючись із обсягом наданих позивачем послуг, зазначає про те, що сторони договору досягли згоди щодо того, що вартість послуги з надання техніки визначається, виходячи саме з фактичної тривалості її використання, тобто замовник не брав на себе зобов`язання з оплати часу простою техніки.

Відповідач зазначає, що з наданих позивачем подорожніх листів використання техніки вбачається (1) фіксація часу прибуття техніки на роботу та кінець роботи) та (2) фіксація мотогодин, витрачених на надання послуг. Вказані дані внесені в графу подорожніх листів під назвою «Робота водія та ТТЗ», з чого випливає, що ними фіксується окремо робота водія (прибуття на роботу та закінчення роботи) та робота технологічного транспортного засобу (м/г).

Таким чином, відповідач вважає, що підтвердженням фактичної тривалості використання техніки є дані, зазначені в подорожніх листах в частині мотогодин, які зафіксовані на час початку та завершення робіт.

З урахуванням зазначеного, відповідачем було наведено власний детальний розрахунок вартості послуг з використання техніки у відзиві на позовну заяву, згідно якого відповідачем визнавалась кількість відпрацьованих годин техніки - 219,5 год та, відповідно, вартість послуг у розмірі 300791,83 грн, тобто фактично визнав позов в межах даної суми основної заборгованості.

Як зазначалось, згідно із пунктом 6.1. договору вартість наданих послуг з використання техніки визначається, виходячи із фактичної тривалості її використання, визначеної згідно з умовами пункту 1.3. цього договору. У пункті 1.3. договору сторони погодили, що часом надання послуг з використання техніки вважається фактично відпрацьований час, яким сторони вважають час з моменту фактичного прийняття техніки у використання до закінчення використання.

Колегія суддів вважає, що відповідач на свій розсуд трактує умови пунктів 6.1., 1.3. договору стосовно того, що вартість послуг має розраховуватися, виходячи з тривалості використання техніки (кількості машиногодин), адже, як правильно зазначив суд першої інстанції, відхиляючи такі доводи Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІР РЕЗОРСІЗ», пунктом 1.3. договору чітко визначено, що фактично відпрацьованим часом вважається час з моменту фактичного прийняття техніки у використання до закінчення використання.

У підпункті 2.1.6. пункту 2.1. договору сторони передбачили, що замовник зобов`язаний не пізніше 7 робочого дня місяця, наступного за розрахунковим, направити до виконавця уповноваженого представника для отримання екземплярів акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) та рахунку і повернути виконавцю підписаний та засвідчений власною печаткою належний виконавцю екземпляр акту протягом 3 (трьох) робочих днів після підписання. У разі невиконання замовником зазначених зобов`язань акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) вважається прийнятим ним без зауважень і має силу документа, підписаного замовником. При цьому, у разі неотримання замовником з його вини акту здачі-прийняття робіт (надання послуг), належний йому екземпляр акту надсилається виконавцем на адресу замовника засобами поштового зв`язку.

Відповідач не виконав передбаченого підпунктом 2.1.6. пункту 2.1. договору обов`язку щодо направлення свого представника для отримання акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № Пр/4 805 від 31.05.2021 та рахунку № Пр/4 805 від 31.05.2021 не пізніше 7 робочого дня місяця, наступного за розрахунковим (тобто протягом 7 робочих днів червня 2021 року), а тому в силу цього ж пункту договору акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № Пр/4 805 від 31.05.2021 вважається прийнятим відповідачем без зауважень і має силу документу, підписаного замовником, що було вірно встановлено судом першої інстанції.

За змістом статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до приписів статей 76 78 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів на спростування обставини отримання відповідачем послуг за договором у тому обсязі, який зазначений позивачем у довідці фактичного використання технологічних транспортних засобів у травні 2021 року, складеної на підставі подорожніх листів технологічного транспортного засобу, на підставі якої позивачем складений акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № Пр/4 805 від 31.05.2021, який в силу підпункту 2.1.6. пункту 2.1. договору вважається прийнятим та погодженим відповідачем, з урахуванням норм Господарського процесуального кодексу України щодо достовірності, належності та допустимості доказів, є доведеним факт надання позивачем послуг, обумовлених договором, їх обсяг та вартість.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність доводів позивача щодо існування у відповідача невиконаного зобов`язання з оплати за надані послуги на суму 1220159,65 грн, адже докази сплати відповідачем цієї суми в матеріалах справи відсутні.

Спірним у цій справі є також питання стосовно того, в який строк у відповідача виник обов`язок з оплати наданих за договором послуг.

Скаржник, звертаючись з апеляційною скаргою, зазначає, що навіть якщо припустити, що обсяг наданих послуг є підтвердженим, то обов`язок з їх оплати у відповідності до положень договору виник у відповідача через 10 банківських днів з дня отримання рахунку, направленого позивачем, а саме, 27.01.2023.

Колегія суддів відхиляє такі доводи апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Підпунктом 2.1.4. пункту 2.1. договору передбачено, що замовник зобов`язаний вчасно і у повному обсязі оплачувати рахунки виконавця за надані послуги відповідно до розділу 5 даного договору.

Згідно із пунктом 5.2. договору для підтвердження наданих послуг за даним договором, виконавець не пізніше 5-го робочого дня місяця, наступного за розрахунковим, формує акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) та рахунок. Розрахунковим місяцем вважається календарний місяць. Сторони погодились, що акт здачі-прийняття робіт (надання послуг), підписаний уповноваженими представниками сторін, є документом, що підтверджує факт падання послуг. Прийом-передача рахунку та акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) для підпису та оформлення, здійснюється сторонами шляхом передачі уповноваженим представникам в порядку, передбаченому пунктом 2.1.6. договору.

Підпунктом 2.1.6. пункту 2.1. договору передбачено, що у разі неотримання замовником з його вини акту здачі-прийняття робіт (надання послуг), належний йому екземпляр акту надсилається виконавцем на адресу замовника засобами поштового зв`язку.

При цьому підпунктом 2.1.6. пункту 2.1. договору не визначено строку, протягом якого позивач повинен направити акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) та рахунок засобами поштового зв`язку, що спростовує доводи відповідача про невчасне направлення акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) та рахунку для оплати.

Також матеріалами справи підтверджується, що рахунок №Пр/4 805 від 31.05.2021 та акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) № Пр/4 805 від 31.05.2021 складені позивачем 31.05.2021.

Відтак, позивач виконав свій обов`язок в частині вчасного формування рахунку та акту, проте відповідач не виконав свій обов`язок з направлення представника для отримання рахунку та акту здачі-прийняття робіт.

В той же час, у пункті 6.3. договору передбачено строк оплати наданих послуг, відповідно до якого замовник здійснює оплату наданих послуг протягом 10 банківських днів з моменту надання виконавцем послуг.

Як вбачається із акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) № Пр/4 805 від 31.05.2021, у травні 2021 відповідачу були надані послуги на загальну суму 1220159,65 грн.

Враховуючи зазначене, відповідач за отримані послуги у травні 2021 року повинен був розрахуватися до 14.06.2021 включно (10 банківських днів з моменту надання виконавцем послуг).

Колегія суддів зауважує, хоча в договорі й зазначено, що замовник зобов`язаний оплачувати рахунки виконавця за надані послуги, однак за змістом пункту 6.3. договору така умова договору не змінює строк виконання грошового зобов`язання, який обраховується протягом 10 банківських днів з моменту надання виконавцем послуг.

За своєю правовою природою рахунок на оплату товару не є первинним документом, а є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати грошові кошти в якості оплати за надані послуги, тобто, носить інформаційний характер. Ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні приписів статті 212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора у розумінні статті 613 Цивільного кодексу України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку оплатити товар. Така правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена в постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18, від 29.04.2020 у справі № 915/641/19, від 27.03.2023 у справі № 920/1343/21, від 04.04.2023 у справі № 44/258-б (910/15426/20).

Таким чином, неотримання рахунку на оплату товару не впливає на обов`язок відповідача своєчасно оплатити надані послуги та не є простроченням позивача у розумінні статті 613 Цивільного кодексу України та статті 221 Господарського кодексу України.

Згідно із частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У відповідності до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження оплати відповідачем 1220159,65 грн за надані йому послуги у передбачені договором строки. Наявність вказаної заборгованості відповідач не спростував.

Відтак, у спірних правовідносинах відповідачем порушено умови договору про надання послуг №21/34-д/нд від 21.05.2021 та положення вищенаведеного законодавства в частині повноти та своєчасності здійснення розрахунків з позивачем.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду зазначає, що невиконання грошового зобов`язання за укладеним між сторонами договором є його порушенням у розумінні статті 610 Цивільного кодексу України, а сам відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні частини першої статті 612 цього Кодексу.

За змістом частини першої та другої статті 217 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Положеннями статті 218 Господарського кодексу України визначено, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання, а саме невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності.

Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Згідно із частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України розмір штрафних санкцій встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини другої статті 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня. коли зобов`язання мало бути виконано (частина шоста статті 232 Господарського кодексу України).

Пунктом 7 Розділу IX Прикінцевих положень ГК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Крім того, відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із пунктом 7.4. договору за порушення строків оплати замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, сукупний індекс інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Враховуючи викладені приписи чинного законодавства та умов договору, а також відсутність прострочення позивача та невиконання відповідачем умов договору щодо оплати наданих послуг у строк, встановлений договором, позивачем було правомірно здійснено нарахування за період з 15.06.2021 по 27.04.2023 пені у розмірі 761078,76 грн, 3% річних у розмірі 68395,80 грн та 429 445,75 грн інфляційних втрат.

Щодо доводів скаржника про те, що зменшення пені, яке застосоване судом, є неспівмірним та необґрунтованим, колегія суддів зазначає наступне.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання (частина друга статті 216 Господарського кодексу України).

Згідно із частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них. Таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.

Тобто, обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але Господарський кодекс України вказує на неспівмірність розміру штрафних санкцій з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як Цивільний кодекс України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 вказано, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Тому, з метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно зі стягненням збитків, порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549 552 Цивільного кодексу України.

Тобто, при стягненні неустойки шкода кредитору, завдана порушенням зобов`язання презюмуються (її не треба доводити) і компенсується за рахунок неустойки.

Відтак, при вирішенні питання про зменшення неустойки суд бере до уваги співвідношення розміру заборгованості боржника та розміру неустойки. Такий підхід є усталеним в судовій практиці (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 та Верховного Суду від 23.09.2019 у справі №920/1013/18, від 26.03.2020 у справі №904/2847/19).

Поняття «значно» та «надмірно», які використовуються статтею 551 Цивільного кодексу України та статтею 233 Господарського кодексу України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому, довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання (відповідач).

Неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення.

Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно із статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір пені саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.

При вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій суди також беруть до уваги як обставини, прямо визначені у статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними. Найчастіше судами враховуються такі обставини (постанови Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №916/3211/16, від 26.01.2021 у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 16.03.2021 у справі № 922/266/20):

-ступінь виконання зобов`язання боржником (співвідношення між сумою простроченого зобов`язання та загальною сумою зобов`язання);

-причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання;

-тривалість прострочення виконання;

-наслідки порушення зобов`язання для кредитора;

-поведінку боржника (системність порушення, чи навпаки - порушення з боку боржника мало винятковий характер; намагання/зусилля боржника погасити борг або погашення основної заборгованості на момент звернення до суду, намагання врегулювати спір в досудовому порядку, звернення з пропозиціями про реструктуризацію боргу до кредитора);

-поведінку кредитора;

-майновий стан кредитора та боржника (наявність збитків, заборгованості по виплаті заробітної плати);

-негативні наслідки стягнення неустойки з боржника, які можуть настати для нього та третіх осіб (трудового колективу, населення); ризики настання неплатоспроможності боржника;

-статус боржника, предмет діяльності боржника (забезпечення оборонних потреб, безпеки та здоров`я населення);

-майнові, а також інші інтереси сторін, які заслуговують на увагу.

Втім, закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд оцінити при ухваленні рішення.

Суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення штрафних санкцій. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи.

Так, стаття 86 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція наведена постанові Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 916/880/20.

Обґрунтовуючи клопотання про зменшення пені до 1000,00 грн відповідач зазначив, що позивач, усвідомлюючи наявність невизнаної частини обсягу та вартості наданих послуг, не вживав жодних дій, передбачених договором, в тому числі претензійних заходів та звернення до суду майже протягом 2 (двох) років з часу виникнення спірних правовідносин, і, як виявилось, з поданням позову до суду за весь цей час нарахував неустойку та заявив її до стягнення. Окрім того, укладаючи договір сторони передбачили, що на суму заборгованості нараховується пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Попри те, що договір укладався на умовах, визначених позивачем, та відповідач не мав змоги впливати на його умови, встановлення такого розміру пені є звичним для господарських зобов`язань. У той же час, розмір облікової ставки НБУ станом на дату укладення договору складав 7,5% річних, а з початком війни на території України та в силу об`єктивних негативних економічних процесів такий розмір зріс до 25% річних, тобто більше ніж втричі.

За таких обставин, відповідач вважає, що покладення відповідальності у вигляді сплати неустойки у розмірі, що більше ніж втричі перевищує розмір, на який розраховував відповідач, є неспівмірним та негативно вплине на фінансовий стан сторони в умовах війни та зниження ефективності господарської діяльності.

Окремо відповідач звернув увагу на те, що позивачем заявлено до стягнення пеню, що складає більше 60% від суми основного боргу та не може бути визнаним співмірним, розумним та справедливим розміром відповідальності.

Врахувавши доводи відповідача, наведені останнім у клопотанні про зменшення розміру пені, прийнявши до уваги відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов договору, врахувавши принцип справедливого балансу інтересів сторін, а також врахувавши невідповідність розміру стягуваної пені з наслідками порушення зобов`язання, суд першої інстанції, користуючись своїми дискреційними повноваженнями, зменшив розмір заявленої до стягнення позивачем пені до 300000,00 грн.

Відповідач, звертаючись із апеляційною скаргою, вказав, що зменшення пені, яке застосоване судом, є неспівмірним та необґрунтованим, вважаючи, що справедливим та співмірним буде зменшення пені, заявленої позивачем до стягнення, до 1000,00 грн.

Колегія суддів відхиляє наведені доводи скаржника, оскільки вирішуючи питання щодо зменшення пені, суд першої інстанції оцінив аргументи відповідача, врахував відсутність доказів про понесення позивачем збитків внаслідок порушення грошових зобов`язань у спірних правовідносинах, та застосувавши положення статей, якими передбачена можливість зменшення розміру штрафних санкцій, і оцінивши за внутрішнім переконанням встановлені обставини та подані докази у сукупності, визначив, що такі обставини є достатніми для зменшення заявленого до стягнення позивачем розміру пені до 300000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що визначення розміру, на який зменшуються нараховані штрафні санкції, є суб`єктивним правом суду, і в даному випадку Господарським судом Одеської області дотримано принцип розумного балансу між інтересами сторін та принципів розумності, справедливості та пропорційності, оскільки суд, зменшуючи розмір пені з 761078,76 грн до 300000,00 грн, не позбавив кредитора можливості захистити власні інтереси шляхом стягнення суми штрафних санкцій у тому розмірі, який відповідно до обставин справи виконує компенсаційну функцію для кредитора, та, в той же час, деякою мірою відновив майнову сферу боржника.

Висновок місцевого господарського суду про зменшення розміру пені ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства України (зокрема, статей 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України) та відповідає сформованій та сталій судовій практиці.

В той же час, зменшення пені до 1000,00 грн, на чому наполягає скаржник, фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Стосовно доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, оскільки судові витрати, які були заявлені позивачем, при ухваленні оскаржуваного рішення за часткового задоволення позовних вимог, мали бути покладені у відповідній пропорції на обидві сторони в залежності від розміру задоволених позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Натомість витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, повинні відшкодовуватися за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

У випадку зменшення розміру штрафних санкцій, витрати позивача пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються з відповідача у повному обсязі (пункт 4.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI господарського процесуального кодексу України»).

Враховуючи викладене, витрати позивача зі сплати судового збору за подання позовної заяви, за правомірно заявлені позовні вимоги у загальному розмірі 2479079,96 грн, мають бути покладені на відповідача у сумі 37186,20 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції

В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи скаржника не спростовують висновків Господарського суду Одеської області, викладених у оскаржуваному рішенні, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування рішення суду колегія суддів не вбачає, а в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

Розподіл судових витрат

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 276, 281 - 284 ГПК України,

Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОЛІР РЕЗОРСІЗ» залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Одеської області від 24.07.2023 у справі №916/1806/23 залишити без змін.

3.Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.12.2023.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран