РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.12.2023Справа № 917/660/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2)

до Фізичної особи-підприємця Кучера Андрія Івановича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

про стягнення 3 962 700,00 грн,

за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця Кучера Андрія Івановича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2)

про внесення змін до договору,

Представники учасників судового процесу:

Від позивача за первісним позовом: Хмара Ю.О.

Від відповідача за первісним позовом: Фрідман О.О.

ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Кучера Андрія Івановича про стягнення з штрафних санкцій у розмірі 3 962 700,00 грн за порушення строків поставки, визначених договором № 286/3/22/146 від 29.04.2022.

Ухвалою суду від 26.04.2023 позовну заяву ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено без руху, встановлено строк на усунення недоліків позовної заяви, 3 дні з дня вручення ухвали.

Позивач в термін, визначений судом, усунув недоліки позовної заяви, суд ухвалою від 18.05.2023 позов прийняв до розгляду.

Фізичною особою-підприємцем Кучером Андрієм Івановичем подано зустрічний позов про внесення змін до договору № 286/3/22/146 від 29.04.2022 про закупівлю для державних потреб товарів речової служби, який прийнято судом до розгляду та об`єднано з первісним позовом в одне провадження ухвалою суду від 09.06.2023. У зустрічному позові відповідачем визначено Міністерство оборони України.

Ухвалою суду від 09.06.2023 проведення підготовчого засідання у справі призначено на 15.06.2023.

В судовому засіданні 15.06.2023 оголошувалась перерва до 04.07.2023.

Клопотання відповідача за первісним позовом від 20.06.2023 про участь в судовому засіданні 04.07.2023 в режимі відео конференції відхилено судом у зв`язку з відсутністю вільного майданчика для проведення відео конференції.

Заява позивача за первісним позовом від 04.07.2023 про участь в судовому засіданні 04.07.2023 в режимі відео конференції залишена без розгляду, оскільки подана за межами процесуальних строків, визначених ч. 2 ст. 197 ГПК України.

Після перерви представники в судове засідання не з`явились.

30.06.2023 від представника Фізичної особи-підприємця Кучера Андрія Івановича надійшло клопотання від про відкладення проведення підготовчого засідання.

04.07.2023 від ІНФОРМАЦІЯ_1 також надійшло клопотання від про відкладення проведення підготовчого засідання на іншу дату.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 04.07.2023 справу № 917/660/23 передано за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

26.07.2023 до Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи № 917/660/23.

Згідно до з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.07.2023, матеріали справи № 917/660/23 передано на розгляд судді Андреїшиній І.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.08.2023 прийнято справу № 917/660/23 до свого провадження та постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання у справі призначено на 13.09.2023.

У засіданні суду 13.09.2023 представник позивача за первісним позовом заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами справи.

Розглянувши клопотання представника позивача за первісним позовом про відкладення розгляду справи, суд його задовольнив з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи.

Відповідач за первісним участь своїх представників у засідання суду 13.09.2023 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.09.2023 відкладено підготовче засідання на 02.10.2023.

У засіданні суду 02.10.2023 представник позивача за первісним позовом повідомив, що перед даним судовим засіданням ним подано через відділ діловодства суду письмові пояснення.

Представник відповідача за первісним позовом заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для ознайомлення з даним поясненнями.

Розглянувши клопотання представника відповідача за первісним позовом про відкладення розгляду справи, суд його задовольнив з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи.

У засіданні суду 02.10.2023 оголошено перерву на 16.10.2023.

02.10.2023 через відділ діловодства суду від ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшли письмові пояснення, які залучено до матеріалів справи.

13.10.2023 через відділ діловодства суду від позивача за зустрічним позовом - Фізичної особи-підприємця Кучера Андрія Івановича надійшла заява про зміну предмета позову.

У засіданні суду 16.10.2023 представник позивача за зустрічним позовом - Фізичної особи-підприємця Кучера Андрія Івановича підтримав заяву про зміну предмету позову, просив її задовольнити.

Суд, розглянувши заяву Фізичної особи-підприємця Кучера Андрія Івановича про зміну предмета позову, зазначив наступне.

Як свідчать матеріали справи, Фізична особа-підприємець Кучер Андрій Іванович звернувся до Господарського суду міста Києва із зустрічним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про:

- про внесення змін до договору № 286/3/22/146 від 29.04.2022 про закупівлю для державних потреб товарів речової служби.

У заяві про зміну предмета позову позивач за зустрічним позовом просить суд змінити позовні вимоги зустрічного позову, шляхом їх доповнення новою позовною вимогою наступного змісту: - визнати відсутнім у ІНФОРМАЦІЯ_1 право вимоги до Фізичної особи-підприємця Кучера Андрія Івановича про стягнення неустойки за договором № 286/3/22/146 від 29.04.2022 про закупівлю для державних потреб товарів речової служби, укладеного між Фізичною особою-підприємцем Кучером Андрієм Івановичем та Міністерством оборони України у розмірі 3 962 700,00 грн.

Таким чином, зі змісту заяви про зміну предмета позову вбачається, що позивач за зустрічним позовом доповнив позовні вимоги, викладені у позовній заяві, новою вимогою про визнання відсутнім у ІНФОРМАЦІЯ_1 право вимоги до Фізичної особи-підприємця Кучера Андрія Івановича про стягнення неустойки за договором № 286/3/22/146 від 29.04.2022 про закупівлю для державних потреб товарів речової служби, укладеного між Фізичною особою-підприємцем Кучером Андрієм Івановичем та Міністерством оборони України у розмірі 3 962 700,00 грн.

Позивач за зустрічним позовом, подавши до суду заяву про зміну предмета позову, визначив такі свої процесуальні дії саме як зміну предмета позову, а не збільшення позовних вимог, що відповідає принципу диспозитивності у господарському процесі, закріпленому у статті 14 Господарського процесуального кодексу України, який означає, що процесуальні правовідносини виникають, змінюються і припиняються за ініціативи безпосередніх учасників спірних матеріальних правовідносин, які мають можливість за допомогою господарського суду розпоряджатися процесуальними правами і спірним матеріальним правом. Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постановах Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі 922/1249/17 та від 23 квітня 2019 року у справі 911/1602/18.

Отже, як вбачається, первісні основні підстави позову позивач за зустрічним позовом залишив незмінними та лише доповнив їх новими обставинами, що є безпосередньо пов`язаними з основними підставами позову.

Суд доходить висновку про те, що позивач за зустрічним позовом лише доповнив позов новими обставинами при збереженні первісних обставин, що не може свідчити про зміну підстав позову.

Враховуючи наведене та положення чинного процесуального законодавства, судом встановлено, що оскільки позивач за зустрічним позовом залишив первісні основні підстави позову незмінними та лише доповнив їх новими обставинами, що є безпосередньо пов`язаними з основними підставами позову, суд приймає заяву Фізичної особи-підприємця Кучера Андрія Івановича про зміну предмета позову до розгляду.

Відповідач за зустрічним позовом участь своїх представників у засідання суду 16.10.2023 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2023 відкладено підготовче засідання у справі № 917/660/23 на 06.11.2023.

У підготовчому засіданні 06.11.2023 присутніми представниками сторін надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.11.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.11.2023.

У судовому засіданні 27.11.2023 судом на підставі ч. 2 ст. 216 ГПК України оголошено перерву на 04.12.2023.

У судовому засіданні 04.12.2023 представник позивача за первісним позовом підтримав первісні позовні вимоги та проти задоволення зустрічних заперечив.

Представник відповідача за первісним позовом у судовому засіданні 04.12.2023 проти задоволення первісного позову заперечив, підтримав зустрічні позовної вимоги.

04.12.2023 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оглянувши оригінали документів, копії яких долучено до матеріалів справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

29.04.2022 між Міністерством оборони України (далі - позивач, замовник) та Фізичною особою-підприємцем Кучером Андрієм Івановичем (далі - постачальник, відповідач) було укладено договір № 286/3/22/146 про закупівлю для державних потреб товарів речової служби (за кошти Державного бюджету України), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався у 2022 році поставити в асортименті, комплектності, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому договорі текстильні матеріали (19260000-6) (Чохол для фляги індивідуальної польової, вид 3), а замовник забезпечити приймання та оплату товару (п.1.1. та 1.2. договору).

Відповідно до специфікації товару (п. 1.3. договору) загальна кількість товару для постачання за рік - 90 000 шт., вартістю 33 300 000,00 грн. Строки постачання товару: 90 000 шт. до 15.09.2022 включно.

Відповідно до п. 3.2 договору розрахунки за фактично поставлений товар проводяться шляхом поетапної оплати замовником поставлених йому партій товарів протягом 10 банківських днів після пред`явлення постачальником рахунку на їх оплату.

Згідно із п. 4.1 договору, місцем поставки товару є об`єднані центри забезпечення речовим майном ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до п.п. 6.3.1. договору постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки (терміни), встановлені договором.

Пунктом 7.3.2. договору передбачено, що за порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує Міноборони пеню у розмірі 0,1 відсотка від вартості несвоєчасно поставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної ціни договору.

Відповідно до пункту 9.1. договору умовами припинення (розірвання) договору є, зокрема, закінчення строку дії договору.

Згідно з пунктом 11.1. договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2022. Отже, договір припинив свою дію 31.12.2022.

Позивач за первісним позовом зазначає, що відповідно до акту приймання-передачі військового майна № Р-1534 від 04.11.2022, було поставлено товар у кількості 90 000 шт із запізненням на 49 діб (термін постачання - до 15.09.2022 включно).

Таким чином, позивач за первісним позовом зазначає, що розмір пені за товар у кількості 90 000 шт. на суму 33 300 000,00 грн, постачений із запізненням на 49 діб (з 15.09.2022 по 04.11.2022) складає - 1 631 700,00 грн.

Також штраф за прострочку поставки понад 30 днів за договором складає 2 331 000,00 грн.

Разом з тим, листом від 18.08.2022 № 34 відповідач за первісним позовом повідомив Міністерство оборони України, що через зміни в законодавстві було повернено оплату мита та ПДВ при проведенні митної очистки товарів, що підвищило витрати на придбання речового майна на 35%. Надалі Національний банк України скорегував офіційний курс гривні до долару США на 25%, після чого поставка товару для постачальника стала повністю збитковою.

Листом від 19.10.2022 № 37 відповідач за первісним позовом повідомив позивача про зміну способу транспортування та з метою зменшення витрат просив укласти додаткову угоду для продовження строків виконання зобов`язання.

Листом від 24.10.2022 №40 постачальник повторно повідомив про зміну способу транспортування та просив укласти додаткову угоду для продовження строків виконання зобов`язання. Також даним листом було надано проект додатково угоди до договору та висновок від 24.10.2022 №184 щодо унеможливлення виконання зобов`язання за договором.

Листом від 15.12.2022 №47 відповідач за первісним позовом повідомив позивачу за первісним позовом про те, що з метою забезпечення поставки по визначеним договором цінам, останній вимушений був змінити спосіб транспортування з авіа на морський і це унеможливлювало виконання зобов`язань в частині термінів поставки.

15.12.2022 позивачем за первісним позовом було надіслано відповідачу претензію №286/55153 від 15.12.2022, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

У відповіді на 06.02.2023 №51 ФОП Кучер А. І. відмовився задовольняти вимоги за претензією через те, що в зв`язку із істотною зміною обставин, яку сторони не могли передбачити, було неможливо виконати зобов`язання за договором у встановлений строк.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач за первісним позовом зазначає, що станом на дату звернення до суду розмір штрафних санкцій за порушення строків поставки, визначених договором № 286/3/22/146 від 29.04.2022, складає 3 962 700,00 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача за первісним позовом підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Договір, укладений між сторонами, є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно статтей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статтей 11, 202, 509, 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В частині 1 статті 265 Господарського кодексу України зазначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 6 статті 265 Господарського кодексу України внормовано, що до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення ЦК України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до частини 2, 3 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно з частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 691 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - зі ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно частини 1 та частини 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Відповідно до ч.2 п.4.1. договору строки (термін) поставки товару визначений в специфікації договору.

Разом з тим, відповідно до рознарядки ІНФОРМАЦІЯ_1 за специфікацією (додаток 1 до договору) загальна кількість товару для постачання за рік - 90 000 шт., вартістю 33 300 000,00 грн. Строки постачання товару: 90 000 шт. до 15.09.2022 включно.

Судом встановлено, що відповідно до видаткової накладної №14 від 02.11.2022 відповідачем за первісним позовом здійснено поставку товару на загальну суму 33 300 000,00 грн.

Зазначена поставка підтверджується також актом приймання-передачі військового майна № Р-1534 від 04.11.2022, складена відповідно до Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України.

Датою поставки товару вважається дата, вказана одержувачем товару у акті приймання-передачі товару, що оформлена та підписана відповідно до Порядку здійснення контролю за якістю речового майна, що постачається для потреб Збройних Сил України (пункт 1 Розділу II), що затверджений наказом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 19.07.2017 № 375.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем за первісним позовом здійснено поставку товару із запізненням на 49 діб, оскільки термін постачання, визначений специфікацією - до 15.09.2022 включно.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України внормовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін)

В силу статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п.п. 6.3.1. договору постачальник зобов`язаний забезпечити поставку товару у строки (терміни), встановлені договором.

Так, відповідач за первісним позовом зобов`язаний був здійснити поставку товару до 15.09.2022 включно, однак, всупереч встановлених сторонами умов договору, відповідач за первісним позовом здійснив поставку товару із запізненням на 49 діб.

Отже, підсумовуючи все вище сказане, факт наявності прострочки поставки товару позивачем за первісним позовом належним чином доведений.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частиною 4 статті 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Пунктом 7.3.2. договору передбачено, що за порушення строків виконання зобов`язання постачальник сплачує Міністерству оборони України пеню у розмірі 0,1 відсотка від вартості несвоєчасно поставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 відсотків вказаної ціни договору.

Згідно з частиною 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку штрафу та пені, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним.

Щодо заперечень відповідача за первісним позовом, то суд зазначає таке.

Згідно з ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов, які передбачені договором, вимогами Цивільного кодексу України, тощо.

Згідно з ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором не встановлено інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України та стаття 617 Цивільного кодексу України передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

ФОП Кучер звернувся до Кременчуцького відділення Полтавської ТПП за отриманням експертного висновку щодо унеможливлення виконання зобов`язань по даному договору. 24.10.2022 Кременчуцьке відділення Полтавської ТПП надало висновок № 184, в якому зазначено, що подані заявником документи свідчать про настання істотної зміни обставин при виконані договору.

За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18 (постанова від 18.03.2020) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Під форс-мажорними обставинами розуміється зовнішні та надзвичайні обставини, які не існували на час підписання цього договору, виникли незалежно від волі сторін, про виникнення яких сторони не могли знати та діям яких сторони не могли перешкоджати за допомогою способів та засобів, застосування яких у конкретній ситуації справедливо вимагати та зажадати від сторони, що підпала під вплив форс-мажорних обставин (пункт 9.2 договору).

Відповідно до пункту 8.3. договору доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідний документ, який видається місцевими органами виконавчої влади, або ДСНС за місцезнаходженням однієї із сторін за договором, або Торгово-промисловою палатою України.

Листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України").

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно з положеннями ст. 218 ГК України у разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Судом також ураховано, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами, адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21).

Так, відповідач в якості підтвердження настання форс-мажорних обставин послався лише на висновок № 184 Кременчуцького відділення Полтавської ТПП.

Суд критично оцінює наданий відповідачем висновок про настання істотної зміни обставин при виконанні договору та зазначає, що в матеріалах справи відсутній сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин.

Саме лише посилання на наявність таких форс-мажорних обставин не може бути єдиною підставою для звільнення відповідача від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань.

До того ж, матеріали справи не містять доказів повідомлення відповідачем у порядку та строки, встановлені пунктом 8.2 договору, про дію форс-мажорних обставин та неможливість виконати свої зобов`язання за договором.

Крім того, відповідач за первісним позовом у своїх листах до ІНФОРМАЦІЯ_1 посилався на обставини, що зумовили прострочення поставки товару, а саме: корегування офіційного курсу гривні до долару США на 25%, повернення оплату мита та ПДВ при проведенні митної очистки товарів. Саме тому за твердженням відповідача останній змінив спосіб поставки з авіа на морський і пропонував заключили додаткову угоду щодо продовження строку поставки.

Як вбачається з листів відповідача за первісним позовом, неможливість своєчасно та в повному обсязі поставити продукцію зумовлена, на його думку, корегуванням офіційного курсу гривні до долару США на 25% та поверненням оплати мита та ПДВ при проведенні митної очистки товарів.

Судом встановлено, що на дату укладення договору між позивачем за первісним позовом та відповідачем (29.04.2022) в державі введено воєнний стан (Указом Президента України №64/2022 з 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України).

Тобто, виходячи з військового стану та військової агресії російської федерації проти України, а також оцінюючи динаміку зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, відповідач за первісним позовом міг передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні до долару США та мав розуміти ризик зростання курсу.

Також щодо повернення оплати мита та ПДВ при проведенні митної очистки товарів суд зазначає наступне.

Так, на момент підписання договору діяло звільнення від оподаткування ввізним митом товарів, що ввозяться на територію України в режимі імпорту та звільнення від ПДВ операцій з ввезення товарів на митну територію України платниками єдиного податку першої, другої та третьої групи, що сплачують податок за ставкою 2%. Однак, даний крок законодавця був тимчасовим і як наслідок, розраховувати на нього при довгостроковому плануванні господарських операцій було ризиковим.

Отже, звільнення відповідача від оплати мита та ПДВ при проведенні митної очистки товарів не було заздалегідь постійним фактором, і тому відповідач також мав передбачити подібне.

У разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик, особа має здійснювати власний комерційний розрахунок щодо наслідків здійснення відповідних дій, самостійно розраховувати ризики метання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймати рішення, про вчинення (чи утримання від вчинення) таких дій. Якщо обидві сторони правочину є суб`єктами господарської діяльності (професійними комерсантами, підприємцями), стандарти усвідомлення ризиків при вчиненні відповідного правочину є іншими, ніж у випадку, якщо б стороною правочину були дві фізичні особи, або суб`єкт господарювання та пересічний громадянин. Стандарт розумної та обачливої поведінки комерсанта набагато вищий, порівняно зі стандартом пересічної розумної людини.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 27.01.2021 у справі №910/17876/19.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що доводи відповідача за первісним позовом, викладені у відзиві, не є підставою для відмови у первісному позові.

Разом з тим, у відзиві на первісну позовну заяву відповідач просить зменшити суми штрафних санкцій (пені та штрафу) на 90%.

Розглянувши дане клопотання відповідача за первісним позовом, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов наступного обґрунтованого висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Завдання неустойки - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер. Вона не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного виконання зобов`язання з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (подібний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18).

Закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд - оцінити при ухваленні рішення.

Таким чином, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафу.

Суд зазначає, що 24.02.2022 російською федерацією було розпочато повномасштабні військові дії проти України, у зв`язку з чим Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що є загальновідомим фактом, який в будь-якому разі так чи інакше впливає на провадження господарської діяльності суб`єктів господарювання, навіть якщо обставина введення воєнного стану не є форс-мажорною у конкретних спірних правовідносинах.

Виходячи з критеріїв розумності та справедливості та пропорційності, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, суд враховує, що відповідачем допущено прострочення виконання зобов`язання на 49 днів, що в умовах воєнного стану та організації поставки товару за адресою покупця, з дотриманням безпеки працівників відповідача, що здійснюють поставку такого товару, на переконання суду, є виправданим та незначним пропуском строку прострочення виконання зобов`язання та за своїм характером (несвоєчасність) не є істотним правопорушенням в порівнянні з невиконанням зобов`язання взагалі.

Крім того, судом встановлено, що відповідач за первісним позовом додатково сплатив на користь держави 8 063 376,30 грн ПДВ та ввізного мита, від сплати якого був звільнений на момент укладення договору (докази оплати містяться в матеріалах справи).

Також судом враховано, що сторонами не заперечується факт виконання відповідачем за первісним позовом зобов`язання з поставки товару в повному обсязі, та у позивача за первісним позовом відсутні претензії до відповідача щодо кількості та якості поставленого товару; позивачем не доведено завдання йому збитків внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язання зі своєчасної поставки товару, з огляду на що суд вважає непропорційними розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій наслідкам допущеного відповідачем правопорушення.

Разом з тим, суд враховує, що згідно статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Крім того, в умовах військової агресії, діяльність і позивача, як суб`єкта підприємницької діяльності є утрудненою, і на нього, так само впливають негативні фактори, пов`язані з воєнними діями на території України та це ускладнює ведення господарської діяльності.

З огляду на наведене, враховуючи баланс інтересів обох сторін, поведінку відповідача у справі, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій (штрафу та пені), що викладене у відзиві.

Зважаючи на викладене, суд зменшує розмір штрафних санкцій (штрафу та пені) на 50 % від обґрунтованої суми, розмір якої встановлений судом після здійснення перевірки проведених позивачем розрахунків, а саме 815 850, 00 грн - пені та 1 165 500,00 грн штрафу, що на переконання суду є співмірним із допущеним відповідачем за первісним позовом правопорушенням та враховуючи баланс інтересів обох сторін, які обидві зазнають негативного впливу збройної агресії росії щодо України, в рівній мірі.

Ураховуючи встановлене вище, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення неустойки (штрафу та пені) частково з урахуванням часткового задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки - у розмірі 815 850, 00 грн - пені та 1 165 500,00 грн - штрафу.

За таких обставин, враховуючи викладене суд приходить до висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення первісного позову в повному обсязі.

Щодо заявлених зустрічних позовних вимог Фізичної особи-підприємця Кучера Андрія Івановича до ІНФОРМАЦІЯ_1 про внесення змін до договору про закупівлю для державних потреб товарів речової служби від 29.04.2022 №286/3/22/146 та визнання відсутнім у ІНФОРМАЦІЯ_1 права вимоги до Фізичної особи-підприємця Кучера Андрія Івановича про стягнення неустойки за договором № 286/3/22/146 від 29.04.2022 про закупівлю для державних потреб товарів речової служби, укладеного між Фізичною особою-підприємцем Кучером Андрієм Івановичем та Міністерством оборони України у розмірі 3 962 700,00 грн, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позивач за зустрічним позовом просить суд змінити пункт 1.3. договору у частині строків постачання, а саме у розділі "строки (терміни) постачання".

Разом з тим, договір, зміна або розірвання якого здійснювалися в судовому порядку, вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності відповідним судовим рішенням, якщо останнє не передбачає іншого строку.

Зміна і розірвання договору, так само як і його укладання, підпорядковуються певним правилам. Насамперед, дії по зміні або розірванню договорів за своєю юридичною природою є угодами. Отже, до них застосовуються загальні правила про вчинення угод, зокрема правила про форму вчинення угод.

Поряд з цим, до зміни і розірвання договорів застосовуються спеціальні правила, що відносяться до форми їхнього вчинення. Відповідно до статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в тій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

В силу статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Судом встановлено, що відповідно до специфікації строки постачання товару, зокрема, 90 000 шт. до 15.09.2022 включно.

Разом з тим, листом №40 від 24.11.2022 року ФОП Кучер було направлено відповідачу за зустрічним позовом, серед іншого, проект додаткової угоди до договору №286/3/22/146 від 29.04.2022 року з продовженням терміну поставки до 15.11.2022 року.

Таким чином, судом встановлено, що позивач за зустрічним позовом звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з пропозицією укласти додаткову угоду після настання строку поставки.

Згідно з статтею 252 Цивільного кодексу України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Початок строку чи його закінчення можуть визначатися вказівкою на календарну дату або на подію, що має неминуче настати. Таким чином, у випадку настання календарної дати або відповідної події, визначених договором, дія останнього припиняється.

Враховуючи вищевикладене, позовна вимога про зміну підпунктів договору, шляхом викладення у розділі "строки (терміни) постачання" в іншій редакції не відповідає вимогам договору та закону, а тому не підлягає задоволенню.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21.11.2012 у справі 6-134цс12, згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність.

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові № 522/1528/15-ц від 26.01.2021 звертає увагу, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках:

-кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;

-особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18).

Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема, відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування штрафних санкцій, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема, про визнання відсутнім у ІНФОРМАЦІЯ_1 права вимоги до Фізичної особи-підприємця Кучера Андрія Івановича про стягнення неустойки за договором № 286/3/22/146 від 29.04.2022 про закупівлю для державних потреб товарів речової служби, укладеного між Фізичною особою-підприємцем Кучером Андрієм Івановичем та Міністерством оборони України у розмірі 3 962 700,00 грн.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

В даному випадку позивач за зустрічним позовом мав змогу здійснити захист своїх прав в межах розгляду первісного позову у даній справі про стягнення з нього штрафних санкцій довівши відсутність правових підстав для стягнення штрафу та пені за порушенні строків поставки товару.

Суд відзначає, що з урахуванням того, що судом під час розгляду первісного позову встановлено прострочення поставки товару на 49 днів, вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання відсутнім у ІНФОРМАЦІЯ_1 права вимоги до Фізичної особи-підприємця Кучера Андрія Івановича про стягнення неустойки за договором № 286/3/22/146 від 29.04.2022 не є належним та ефективним способом захисту.

Крім того, суд зазначає, що заявлені позивачем за зустрічним позовом у цій справі вимоги про визнання наявності чи відсутності права не призводять до поновлення порушених прав позивача та, у разі їх задоволення, не можуть бути виконані у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (пункт 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Отже, враховуючи вищенаведене в сукупності суд зазначає про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог Фізичної особи-підприємця Кучера Андрія Івановича.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 236 ГПК України).

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Згідно з статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Також відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання зустрічного позову залишаються за позивачем за зустрічним позовом.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 233, 236-240, 250-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Кучера Андрія Івановича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_2) пеню у розмірі 815 850 (вісімсот п`ятнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят) грн 00 коп., штраф у розмірі 1 165 500 (один мільйон сто шістдесят п`ять тисяч п`ятсот) грн 00 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 59 440 (п`ятдесят дев`ять чотириста сорок) грн 50 коп.

3. У решті первісних позовних вимог відмовити.

4. У задоволенні зустрічного позову Фізичної особи-підприємця Кучера Андрія Івановича відмовити повністю.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 11.12.2023

Суддя І.О. Андреїшина