УХВАЛА

28 листопада 2023 року

м. Київ

cправа № 910/9577/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Багай Н. О., Зуєва В. А.

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача - не з`явилися,

відповідача-1 - не з`явилися,

відповідача-2 - Бабака Р. А. (адвокат),

третьої особи - не з`явилися,

прокуратури - Гудкова Д. В. (за посвідченням від 01.03.2023 № 076396),

розглянувши касаційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 (суддя Васильченко Т. В.) та постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2023 (головуючий - Тищенко О. В., судді Гончаров С. А., Станік С. Р.) у справі

за позовом заступника керівника Запорізької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Фонду державного майна України

до: 1) Міністерства енергетики України,

2) Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго",

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, - Запорізької обласної державної адміністрації,

про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження пам`яткою архітектури та містобудування, історії шляхом визнання незаконним та скасування наказу в частині припинення права власності та зобов`язання повернути об`єкт нерухомості,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2021 року заступник керівника Запорізької обласної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (далі - ФДМУ, Фонд, позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства енергетики України (далі - Міненерго України, Міністерство, відповідач-1) і Публічного акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" (далі - ПАТ "Запоріжжяобленерго", Товариство, відповідач-2), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Запорізької обласної державної адміністрації (далі - Запорізька ОДА, третя особа), про:

1) усунення перешкод власнику - ФДМУ в користуванні та розпорядженні пам`яткою архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції", що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, (літ. "А-2", інвентарні номери 1.70010 та 1.20053, реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 101 та 101 відповідно) (далі - спірна пам`ятка, спірне майно, спірні об`єкти нерухомості) шляхом визнання незаконним та скасування пункту 1 наказу Міністерства енергетики та електрифікації України від 03.07.1995 № 115 "Про створення державної акціонерної енергопостачальної компанії "Запоріжжяобленерго"" (далі - оспорюваний наказ, наказ № 115), яким затверджено акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу Виробничого об`єднання "Дніпроенерго" у частині невключення до пункту 14 акта пам`ятки архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції", яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, як об`єкта, що підлягає виключенню з вартості цілісного майнового комплексу;

2) припинення права приватної власності ПАТ "Запоріжжяобленерго" на пам`ятку архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції" - об`єкт нерухомого майна: будівля, майстерні інв. № 1.20053 - приміщення № 1 під літ. "А-2" загальною площею 503,8 м2, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101);

3) припинення права приватної власності ПАТ "Запоріжжяобленерго" на пам`ятку архітектури та містобудування, історії місцевого значення "Будинок першої теплоелектростанції" - об`єкт нерухомого майна: будівля, контролерів інв. № 1.70010 - приміщення № 2 під літ. "А-2" загальною площею 648 м2, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101);

4) зобов`язання Товариства повернути спірну пам`ятку державі в особі ФДМУ.

Позовна заява обґрунтовується посиланням на положення статей 178, 391, 393 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 1, 17 Закону УРСР від 13.07.1978 № 3600-IX "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", Закону України від 08.06.2000 № 1805-III "Про охорону культурної спадщини" (далі - Закон України "Про охорону культурної спадщини", Закону України від 04.03.1992 № 2163-XII "Про приватизацію майна державних підприємств" у редакції, чинній з 30.03.1995 (далі - Закон України № 2163-XII), а також тим, що всі пам`ятки культурної спадщини, які становлять національну, культурну та історичну цінність, не підлягають приватизації, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, тобто згідно зі статтею 178 ЦК України належать до об`єктів, обмежених в обороті та вилучених з обороту.

На думку прокурора, з 1992 року та на час прийняття оспорюваного наказу (03.07.1995) законодавчо закріплено заборону на приватизацію об`єкта нерухомості - "Будинок першої теплоелектростанції" як національної, культурної та історичної цінності України, в зв`язку з чим набуття відповідачем-2 право приватної власності на "Будинок першої теплоелектростанції" за адресою: м. Запоріжжя, вул. Поштова (Горького), 73, порушує вимоги частини 2 статті 5 Закону України № 2163-XII, якою встановлено заборону на приватизацію пам`яток історії та культури, що становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність для всього суспільства.

Крім того, згідно з рішенням виконавчого комітету Запорізької обласної ради народних депутатів від 14.04.1987 № 138 "Про додаткове взяття під охорону держави пам`яток архітектури і містобудування" спірні об`єкти нерухомості взято на державний облік як пам`ятку архітектури та містобудування місцевого значення, а в подальшому питання щодо її віднесення до пам`яток республіканського значення позивачем не порушувалося. Спірна пам`ятка продовжує бути зареєстрованою за Товариством, чим порушено права держави в особі ФДМУ як законного володільця на реалізацію усіх правомочностей власника. Відповідне порушення триває, позов є негаторним, а тому може бути заявлений впродовж всього часу триваючого порушення прав законного володільця.

Суди розглядали справу неодноразово. Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.11.2021 (суддя Шкурдова Л. М.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2020 (головуючий - Яковлєв М. Л., судді Куксов В. В., Чорногуз М. Г.), позов задоволено повністю з тих підстав, що: 1) всі пам`ятки культурної спадщини становлять національну культурну та історичну цінність, і з 1992 року (часу прийняття Закону України № 2163-XII) не підлягають приватизації, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, тому спірна пам`ятка не може перебувати у приватній власності, а власником такого майна може бути лише держава або територіальна громада; 2) з метою поновлення в повному обсязі прав держави на спірні об`єкти нерухомості при одночасному визнанні незаконним в частині пункту 1 наказу № 115, одночасному припиненню підлягає право приватної власності ПАТ "Запоріжжяобленерго" на них.

Відхиляючи заяву відповідача-2 про застосування наслідків спливу позовної давності, суди зазначили про те, що вказаний позов є негаторним, тобто спрямованим на захист прав законного володільця спірної пам`ятки щодо користування і розпорядження нею та може бути заявлений продовж всього часу тривання відповідного порушення.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.07.2022 (головуючий - Волковицька Н. О., судді Могил С. К., Случ О. В.) касаційну скаргу ПАТ "Запоріжжяобленерго" задоволено частково. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2021 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2022 у справі № 910/9577/21 скасовано з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована передчасністю висновку судів попередніх інстанцій про задоволення позову з огляду на їх помилкові посиланнями лише на положення частини 2 статті 5 Закону України № 2163-XII стосовно того, що спірні об`єкти нерухомості на час видачі Фондом оспорюваного наказу мали спеціальний правовий титул та за своїми характеристиками належали до об`єктів, виключених з цивільного обороту, із визначенням заборони їх приватизації, оскільки; 1) нормами чинного на той час законодавства про приватизацію було встановлено заборону на приватизацію національних культурних та історичних цінностей України, однак положення абзацу 7 частини 2 статті 5 Закону України № 2163-XII не містили чіткого визначення поняття "національні культурні та історичні цінності України" з конкретизацію переліку таких об`єктів, тому при визначенні об`єктів, приватизацію яких заборонено відповідно до зазначеного Закону, слід керуватися також частиною 3 статті 5 Закону України № 2163-XII, відповідно до якої перелік об`єктів (груп об`єктів), що не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України; 2) згідно з пунктом 8 Додатку № 1 до Декрету Кабінету Міністрів України від 31.12.1992 № 26-92, яким було затверджено Перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація яких не допускається, включено до цього Переліку об`єкти культури, мистецтва, архітектури, меморіальні комплекси, заповідники, парки тощо загальнонаціонального значення, тоді як починаючи з 1987 року і на час видачі оспорюваного наказу (03.07.1995) "Будинок першої теплоелектростанції" мав статус пам`ятки архітектури та містобудування місцевого значення, тобто не мав статусу об`єкта загальнонаціонального значення, а відтак на той час жодних обмежень щодо приватизації спірних об`єктів нерухомості не існувало.

Крім того, судами не було встановлено як підстав, які фактично стали підґрунтям для реєстрації права власності Товариства на спірне майно, так і обставин корпоратизації відповідача-2 та правових наслідків передання майна ПАТ "Запоріжжяобленерго" в результаті корпоратизації.

Водночас в аспекті розмежування віндикаційного та негаторного позовів, що висвітлювалося в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, суд касаційної інстанції звернув увагу на необхідність дослідження судами попередніх інстанцій в цій справі обставин щодо наявності або відсутності володіння ФДМУ спірним майном з огляду на визначену процесуальним законом компетенцію та виходячи з предмета та підстав позову.

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від 21.03.2023, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2023, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Зазначені рішення та постанова аргументовані посиланням на норми статті 41 Конституції України, статей 15, 16, 178, 319, 321, 328, 329, 391 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), статей 1, 17 Закону УРСР від 13.07.1978 № 3600-IX "Про охорону і використання пам`яток історії та культури", статті 21 Закону України "Про власність" (чинного до 19.06.2007), статей 1, 5 Закону України № 2163-XII, положень Закону України від 18.11.1992 № 2796-ХІІ "Про тимчасове делегування Кабінету Міністрів України повноважень видавати декрети у сфері законодавчого регулювання" (далі - Закон України № 2796-ХІІ), пунктів 1, 8 Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 "Про корпоратизацію підприємств" в редакції, чинній з 22.01.1994 (далі - Указ № 210/93), пункту 8 Додатку № 1 до Декрету Кабінету Міністрів України від 31.12.1992 № 26-92 "Про перелік майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація або передача в оренду яких не допускається", статей 74, 76, 79, 86, 269, 316 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), застосовуючи які місцевий та апеляційний господарські суди дійшли висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що:

1) нормами чинного на той час законодавства про приватизацію було встановлено заборону на приватизацію національних культурних та історичних цінностей України, однак положення абзацу 7 частини 2 статті 5 Закону України № 2163-XII не містили чіткого визначення поняття "національні культурні та історичні цінності України" з конкретизацію переліку таких об`єктів, тому при визначенні об`єктів, приватизацію яких заборонено відповідно до зазначеного Закону, слід керуватися також частиною 3 статті 5 Закону України № 2163-XII, відповідно до якої перелік об`єктів (груп об`єктів), що не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України;

2) до Переліку майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація яких не допускається, затвердженого Декретом Кабінету Міністрів України від 31.12.1992 № 26-92, включено об`єкти культури, мистецтва, архітектури, меморіальні комплекси, заповідники, парки тощо загальнонаціонального значення, тоді як починаючи з 1987 року та на час видачі Міністерством оспорюваного наказу (03.07.1995) "Будинок першої теплоелектростанції" мав статус пам`ятки архітектури та містобудування місцевого значення, а не загальнонаціонального значення, як наслідок, на той час жодних обмежень щодо приватизації спірних об`єктів нерухомості не існувало;

3) ключовою відмінністю корпоратизації від приватизації є те, що внаслідок корпоратизацїї майно передається новоствореному товариству у власність, а взамін у держави виникають корпоративні права на таке товариство (акції), зокрема, держава залишає за собою можливість управління діяльністю товариства та отримання дивідендів від його діяльності;

4) оскільки виходячи зі змісту положень Указу № 210/93 у процесі корпоратизації державне підприємство перетворюється в акціонерне товариство та за наслідками такого перетворення держава набуває корпоративні права взамін майна, переданого до статутного фонду товариства, то право власності на спірну пам`ятку набуто відповідачем-2 шляхом внесення такого майна до статутного фонду Товариства в процесі корпоратизації державного підприємства, тобто відповідно до частини 1 статті 21 чинного на той час Закону України "Про власність" та положень Указу № 210/93, а не шляхом набуття спірного майна в процесі приватизації державного майна відповідно до Закону України № 2163-XII, тому внаслідок набуття ПАТ "Запоріжжяобленерго" права власності на спірне майно не порушувалися вимоги частини 2 статті 5 Закону України № 2163-XII, позаяк спірні правовідносини врегульовано Указом № 210/93. Адже в розумінні частини 1 статті 5 Закону України № 2163-XII "Про приватизацію державного і комунального майна" в цьому випадку об`єктом приватизації є корпоративні права держави - пакету акцій (часток) державної акціонерної компанії, а не нерухоме майно, яке належить ПАТ "Запоріжжяобленерго" (включено до його статутного капіталу);

5) наявними в справі доказами доведено ті обставини, що ПАТ "Запоріжжяобленерго" в 1995 році набуло право власності та впродовж більш як двадцяти п`яти років відкрито, безперервно та на належних підставах володіє, користується, утримує нерухоме майно, яке держава в особі центрального органу виконавчої влади - Міністерства енергетики та електрифікації України включила до статутного фонду Товариства на відповідних правових підставах. При цьому набуття в 1995 році права власності на спірні об`єкти нерухомості Товариство підтвердило шляхом державної реєстрації відповідного права за ПАТ "Запоріжжяобленерго" 13.04.2006, що є датою проведення первинної державної реєстрації об`єкта нерухомості та про що свідчать витяги з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 13.04.2006 № 10390757 і № 10390883;

6) прокурором і позивачем під час розгляду справи належними засобами доказування не доведено факту набуття ПАТ "Запоріжжяобленерго" права власності на спірну пам`ятку з порушенням вимог частини 2 статті 5 Закону України № 2163-XII, оскільки оспорюваний наказ, на підставі якого відповідачем-2 набуто у власність спірне нерухоме майно, видано на виконання Указу № 210/93 та майно набуто саме в процесі корпоратизації державного підприємства, а не в процесі його приватизації;

7) з 1995 року фактичне володіння та користування спірними об`єктами нерухомості здійснюється відкрито саме ПАТ "Запоріжжяобленерго", що свідчить як про відсутність спірного майна у володінні ФДМУ, так і про відсутність передбачених законом підстав вважати поданий прокурором в інтересах Фонду позов негаторним, отже, прокурором обрано неналежний спосіб захисту прав держави.

При цьому з мотивів недоведеності та необґрунтованості позовних вимог суди першої та апеляційної інстанцій не застосували наслідки спливу позовної давності за відповідною заявою Товариства, що міститься у відзиві на позов.

Не погоджуючись із рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, заступник керівника Запорізької обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, наголошуючи на тому, що: 1) суди не врахували викладених у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 320/4812/15-ц і в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 920/1077/16, від 28.03.2018 у справі № 925/792/17, від 08.05.2018 у справі № 925/875/17, від 22.05.2018 у справі № 915/1021/16, від 30.05.2018 у справі № 915/825/16, від 05.07.2018 у справі № 915/826/16, від 11.10.2018 у справі № 906/916/16, від 06.11.2018 у справі № 925/473/17, від 20.03.2019 у справі № 927/735/16, від 13.11.2019 у справі № 916/665/18, від 10.09.2020 у справах № 923/197/18 і № 923/576/18, від 01.10.2020 у справах № 924/647/18 і № 912/1672/18, від 18.03.2021 у справі № 924/592/20, від 12.10.2021 у справі № 924/1430/20 висновків щодо застосування положень статей 86, 145 ГК України та статей 1, 15 Закону України № 2163-XII в подібних правовідносинах, а саме про те, що: проведення корпоратизації державного підприємства у акціонерне товариство не є приватизацією такого державного підприємства, а тому внесення майна до статутного фонду такого корпоратизованого товариства не може розглядатися як підстава для зміни форми власності на державне майно. Таке майно не може бути відчужене чи корпоратизоване на користь суб`єкта права приватної власності без попереднього виключення цього майна із законодавчого переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації; 2) "Будинок першої теплоелектростанції", який розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Горького (Поштова), 73, входить до Переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, затвердженого Законом України від 23.09.2008 № 574-VI (набрав чинності з 17.10.2008), що, на думку скаржника, свідчить про залишення спірної пам`ятки в державній власності незважаючи на її попереднє включення до статутного капіталу Товариства в 1995 році, оскільки вчинені відповідачем вже після прийняття цього Закону дії з державної реєстрації 08.01.2020 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права приватної власності ПАТ "Запоріжжяобленерго" на спірні об`єкти створюють перешкоди власнику - державі в особі ФДМУ в користуванні та розпорядженні ними.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.11.2023 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 21.03.2023 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2023 у справі № 910/9577/21 та призначено розгляд цієї скарги в судовому засіданні на 28.11.2023.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 23.11.2023 у зв`язку з перебуванням судді Дроботової Т. Б. на лікарняному справу № 910/9577/21 передано на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі: Чумак Ю. Я. - головуючий, Багай Н. О., Зуєв В. А.

Під час розгляду матеріалів касаційної скарги Судом встановлено, що ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.05.2023 (головуючий - Могил С. К., судді Волковицька Н. О., Случ О. В.) справу № 917/1212/21 разом із касаційною скаргою заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2022 передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою відступлення від викладеного в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 826/11262/15 висновку щодо застосування положень статті 80 ГК України, статей 115, 155 ЦК України, а саме про те, що держава, набувши корпоративні права, втрачає право власності на майно, передане до статутного капіталу товариства за наслідком такої передачі.

Як і в справі, що розглядається, касаційна скарга на судові рішення в справі № 917/1212/21 містить посилання на неврахування судами попередніх інстанцій викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2018 у справі № 915/826/16, від 11.10.2018 у справі № 906/916/16, від 06.11.2018 у справі № 925/473/17 висновків щодо застосування норм частин 2, 3 статті 145 ГК України (в контексті того, що передане державою до статутного фонду підприємства майно не змінює свого правового режиму та залишається державною власністю і стосовно нього діють обмеження щодо вільного розпорядження державним майном).

Водночас колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підставою передачі справи № 917/1212/21 на розгляд Великої Палати Верховного Суду зазначила те, що зміна державної форми власності може відбуватися виключно шляхом приватизації, а оскільки Закон України № 2163-XII не відносить до способів приватизації передання такого майна державою до статутного фонду (капіталу) заснованого нею акціонерного товариства, то державне майно, що передане державою до статутного фонду (капіталу) акціонерного товариства, 100 % акцій якого залишається у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації (продажу у приватну власність належних державі акцій такого акціонерного товариства) є державною власністю.

Ухвалою від 21.06.2023 Великою Палатою Верховного Суду прийнято до розгляду справу № 917/1212/21 і призначено її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи на 16.08.2023.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 16.08.2023 розгляд справи № 917/1212/21 відкладено на 18.10.2023.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 18.10.2023 повідомлено учасників справи № 917/1212/21 (провадження № 12-24гс23) про те, що судове засідання з розгляду касаційної скарги заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 18.07.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 23.11.2022 відбудеться 12.12.2023.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

У такому випадку згідно з положеннями пункту 11 частини 1 статті 229 ГПК України провадження у справі зупиняється до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Враховуючи підстави касаційного оскарження, різну практику в судах господарської та адміністративної юрисдикцій щодо визначення моменту переходу права державної власності на майно до створеного державою господарського товариства шляхом внесення державного майна до статутного капіталу товариства, зокрема, за наслідком завершення процедури приватизації шляхом відчуження приватним особам акцій товариства, з метою дотримання єдності судової практики та зважаючи, що правовідносини в справах № 910/9577/21 і № 917/1212/21 щодо питання застосування положень статей 86, 145 ГК України та статей 1, 15 Закону України № 2163-XII при вирішенні спорів щодо захисту прокурором інтересів держави у сфері розпорядження державним майном, яке включено до статутного капіталу акціонерного товариства, створеного в процесі корпоратизації, є подібними, Суд вважає за необхідне зупинити провадження у справі № 910/9577/21 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 917/1212/21.

Керуючись статтями 228, 229, 232, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 910/9577/21 до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 917/1212/21.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Н. О. Багай

В. А. Зуєв