ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2023 р. м. Рівне Справа № 918/862/23

Господарський суд Рівненської області у складі судді Горплюка А.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Першого заступника керівника обласної прокуратури

в інтересах держави в особі Рівненської обласної військової адміністрації (Рівненської обласної державної адміністрації)

до відповідача Васильєва Олександра Анатолійовича

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі філії "Клесівське Лісове Господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Клесівська селищна рада Сарненського району Рівненської області

про розірвання договору, зобов`язання повернути лісову ділянку та стягнення плати за довгострокове тимчасове користування лісами в розмірі 7 354,00 грн.

Секретар судового засідання Сідлецька Ю.Р.

представники сторін в судове засідання не з`явились

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника обласної прокуратури звернувся до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою в інтересах держави в особі Рівненської обласної військової адміністрації (Рівненської обласної державної адміністрації) до відповідача Васильєва Олександра Анатолійовича , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі філії "Клесівське Лісове Господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Клесівська селищна рада Сарненського району Рівненської області, в якій просить розірвати договір на право довгострокового тимчасового користування лісами від 10.10.2011, зобов`язати Васильєва Олександра Анатолійовича повернути Рівненській обласній військовій адміністрації (Рівненській обласній державній адміністрації) за актом приймання - передачі лісову ділянку загальною площею 1,00 га, яка розташована на території філії "Клесівське лісове господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в межах Клесівської селищної ради Сарненського району, стягнути з відповідача на користь Клесівської селищної ради плату за довгострокове тимчасове користування лісами в розмірі 7 354,00 грн.

21.08.2023 судом на адресу Адресно - довідкового бюро Департаменту міграційної служби направлено запит для встановлення місця реєстрації відповідача.

21.08.2023 до суду від Адресно - довідкового бюро Департаменту міграційної служби надійшов лист - відповідь, яким повідомлено про місце реєстрації відповідача.

Ухвалою суду від 22.08.2023 позовну заяву Першого заступника керівника обласної прокуратури залишено без руху. Встановлено спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду: зазначити вірну адресу відповідача; надати докази відправлення копії позовної заяви і доданих до неї документів на вірну адресу відповідача (опис вкладення та розрахунковий документ).

30.08.2023 до суду від Першого заступника керівника обласної прокуратури надійшли документи на виконання вимог ухвали від 22.08.2023 про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою суду від 04.09.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 03.10.2023.

02.10.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 03.10.2023 підготовче засідання відкладено на 19.10.2023.

19.10.2023 на адресу суду від органу прокуратури надійшла відповідь на відзив з клопотанням про долучення додаткових доказів.

Ухвалою суду від 19.10.2023 закрито підготовче провадження у справі №918/862/23, призначено справу до судового розгляду по суті на 16.11.2023.

В судове засідання 16.11.2023 представники учасників справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином у встановлений законом строк.

Згідно ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За приписами статті 216 ГПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Обставин, що визначені ч. 2 ст. 202 ГПК України, суд не встановив.

Суд враховує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Господарський суд зазначає, що за приписами статті 129 Конституції України, статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

За змістом рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України" суд неодноразово наголошував, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними.

Національним судам належить функція керування провадженнями таким чином, щоб вони були швидкими та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі "Скордіно проти Італії"). Держави-учасниці мають організувати правові системи таким чином, щоб їх суди могли гарантувати право кожного на отримання остаточного рішення у справах, що стосуються цивільних прав і обов`язків упродовж відповідного терміну (рішення ЄСПЛ у справах "Скордіно проти Італії", "Сюрмелі проти Німеччини").

Судом зазначається, що у даній справі судом не визнавалася необхідність обов`язкової участі учасників справи.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги, що відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому висвітлено його правову позицію, та зважаючи, що судом не встановлено обґрунтованих підстав, які унеможливили б розгляд справи по суті в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними матеріалами без участі представників сторін.

Крім того, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного розгляду справи, внаслідок чого вона може бути розглянута за наявними документами.

В судовому засіданні 16.11.2023 судом прийнято рішення без його проголошення.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Розпорядженням голови Рівненської обласної державної адміністрації від 08.08.2011 № 394, Фізичній особі-підприємцю Васильєву Олександру Анатолійовичу у довгострокове тимчасове користування для культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних та туристичних цілей лісову ділянку загальною площею 1,0 га (квартал 43, виділ 33 - 0,4 га, виділ 40 - 0,6 га), яка розташована на території Клесівської селищної ради Сарненського району, без вилучення земельної ділянки у постійного лісокористувача ДП "Клесівське лісове господарство" (на даний час філія "Клесівське Лісове Господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України").

На виконання зазначеного розпорядження, 10.10.2011 між Рівненською обласною державною адміністрацією (власник лісів, уповноважена ним особа, надалі - адміністрація) та Фізичною особою - підприємцем Васильєвим Олександром Анатолійовичем (надалі - тимчасовий лісокористувач) укладено Договір довгострокового тимчасового користування лісами (далі - Договір).

Згідно п. 2.1. Договору у довгострокове тимчасове користування передається лісова ділянка загальною площею 1,0 га з наступною характеристикою: лісництво Любинське; квартал 43; виділ 40 (0,4 га), 33 (0,6 га); категорія лісів: ліси уздовж смуг відведення автомобільних доріг (IV); деревна порода, що переважає: дуб; вік стиглості деревостанів: 120 років; клас бонітету: 2; тип лісорослинних умов: С2 ДГС; повнота: 0,5; середній запас деревини на 1 га, куб.м.: 230; загальний запас деревини на ділянці, тис. куб. м.: 230; віддаленість від автомобільних шляхів, м: поряд автомобільної дороги; категорія автомобільних доріг: міжнародного значення; віддільність від населеного пункту: 5 км; наявність водойми: відсутнє; план - схема лісової ділянки додається.

Договір укладено на 15 років (п. 3.1. Договору).

Згідно п. 4.1., 4.2. Договору, плата за довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою обчислюється, відповідно до щорічних нормативів збору, затверджених рішенням Рівненської обласної ради від 22.04.2011 № 266 і становить 3 677,00 гривень на рік та підлягає щорічній індексації у встановленому порядку. Плата за тимчасове користування лісовою ділянкою у розмірі 100% зараховується до бюджету Клесівської селищної ради за місцезнаходженням лісової ділянки.

Після припинення дії Договору тимчасовий лісокористувач у десятиденний термін за актом приймання - передачі повертає адміністрації лісову ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він її одержав у тимчасове довгострокове лісокористування (п. 7.1 Договору).

Відповідно до п. 9.4. Договору тимчасовий лісокористувач зобов`язаний: приступити до використання лісової ділянки в строки, визначені договором та використовувати її за цільовим призначенням; виконувати встановлені обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законодавством України та договором; дотримуватись встановленого законодавством режиму використання земель; вести роботи способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для охорони, захисту і відтворення типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, сприяють формуванню екологічної мережі; своєчасно вносити плату за використання лісових ресурсів; не порушувати прав інших лісокористувачів; щороку в період з 1 квітня по 1 жовтня проводити протипожежні заходи (перекриття непланових заїздів, виготовлення наочної протипожежної агітації тощо); забезпечити охорону лісової ділянки від самовільних вирубок та пожеж: забезпечити проведення прибирання лісу від самовільних рубок і пожеж; негайно інформувати Адміністрацію про надзвичайні ситуації на території лісової ділянки, а також у разі зміни будь - яких реквізитів тимчасового лісокористувача; виконувати інші права і обов`язки, передбачені Лісовим кодексом України та іншими нормативно - правовими актами за цього питання.

Пунктом 10.2. Договору сторони погодили, що дія Договору припиняється у випадку: закінчення строку на який його було укладено; добровільної відмови тимчасового лісокористувача від використання лісової ділянки з попередженням постійного лісокористувача за 1 місяць; припинення діяльності Тимчасового лісокористувача; порушення тимчасовим лісокористувачем правил і норм, умов спеціальних дозволів на використання лісових ресурсів; використання Тимчасовим лісокористувачем лісової ділянки не за цільовим призначенням; використання лісової ділянки способами, які негативно впливають на стан і відтворення лісів, призводять до погіршення навколишнього природного середовища; вилучення лісової ділянки у Тимчасового лісокористувача для суспільних потреб або примусового відчуження її в порядку встановленому законом; порушення строків справляння збору за спеціальне використання лісових ресурсів; в інших випадках, передбачених законом.

Сторони також узгодили, що дія Договору припиняється шляхом його розірвання, зокрема, за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, а також з інших підстав, визначених законом (п. 10.3. Договору).

Також, між сторонами підписано Акт приймання - передачі лісової ділянки, за яким вказана лісова ділянка передана у довгострокове тимчасове користування.

Вказаний договір зареєстровано у Рівненському обласному управлінні лісового та мисливського господарства, про що в книзі реєстрації договорів на право тимчасового довгострокового користування лісами зроблено запис від 26.10.2011 № 4.

Однак, як зазначає прокурор, відповідач всупереч визначеним у договорі обов`язкам, не сплачував плату за використання лісової ділянки.

Вказане підтверджується листом Рівненської обласної державної адміністрації (Рівненської обласної військової адміністрації) від 24.05.2023 № 4630/0/01-72/23, відповідно до якого плата за довгострокове тимчасове користування лісами та рентна плата за спеціальне використання лісових ресурсів від ФОП Васильєвим О.А. не надходила, та листом Головного Управління ДПС у Рівненській області від 19.04.2024 № 3820/5/17-00-24-04-06, відповідно до якого у Васильєва О.А. за період 2021-2022 та 3 місяці 2023 року відсутня сплата рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів.

Отже, прокурор зазначає, що на момент пред`явлення позову заборгованість відповідача перед Клесівською сільською радою склала 7 354,00 грн, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Предметом даного спору є договір тимчасового користування лісами.

Суд зауважує, що судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною другою статті 2 Земельного кодексу України (надалі в тексті - ЗК України) встановлено, що суб`єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування й органи державної влади.

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам (частини перша-друга ст. 93 ЗК України в редакції, чинній на час укладення Договору).

За змістом статей 51, 52, 598 - 609 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), статей 202 - 208 Господарського кодексу України (надалі в тексті - ГК України), ч. 9 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Отже, спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Аналогічні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 15.05.2019 року у справі № 686/19389/17, від 26.06.2019 у справі №760/13915/18, від 09.10.2019 року у справі № 209/1721/14-ц.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що незважаючи на відсутність у відповідача Васильєва Олександра Анатолійовича на момент вирішення спору в суді статусу фізичної особи-підприємця - даний спір належить розглядати в порядку господарського судочинства.

Щодо повноважень прокурора для представництва інтересів держави в особі Рівненської обласної військової адміністрації (Рівненської обласної державної адміністрації) суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно із ст. 131-1 Конституції України, на органи прокуратури покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Як визначено ст. 77 Лісового кодексу України, спеціальне використання лісових ресурсів є платним. Платність лісокористування суб`єктів лісових відносин є одним із основних принципів правового забезпечення раціонального використання і охорони лісів. Лісовий кодекс України розглядає плату за довгострокове тимчасове користування лісами як метод регулювання відносин з боку органів державної влади та місцевого самоврядування, як основне джерело надходжень до Державного та місцевих бюджетів з метою централізації коштів для фінансування програм і проектів щодо поліпшення якісного стану продуктивних лісів та їх охорони від негативного антропогенного впливу.

Дотримання належного економічного регулювання лісових правовідносин, забезпечення надходжень платежів з плати за довгострокове тимчасове користування лісами до місцевих бюджетів безпосередньо належить до інтересів держави.

У зв`язку з цим, звертаючись до суду із заявою про розірвання договору довгострокового тимчасового користування лісами та стягнення плати за користування державними лісами прокурор реалізує свої представницькі повноваження у сфері охорони лісів, які є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

За наслідками розгляду справи №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 вирішила виключну правову проблема щодо таких питань: 1) чи повинен прокурор доводити бездіяльність компетентного органу або ж достатньо простого посилання на таку бездіяльність у позові при обґрунтуванні підстав для представництва; 2) якими доказами прокурор має доводити бездіяльність компетентного органу; 3) чи зобов`язаний прокурор перед зверненням до суду з`ясовувати причини бездіяльності такого органу або ж достатньо доведення самого факту бездіяльності без зазначення і доведення суду її причин.

У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновків, що відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке не законно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Матеріалами справи стверджено, що прокурором вчинялись дії для отримання інформації щодо здійснення Рівненською обласною військовою адміністрацією (лист №12/345ВИХ-23 від 01.05.2023, № 12-450ВИХ-23 від 15.06.2023, № 12-451ВИХ-23 від 15.06.2023, №12-579ВИХ-23 від 14.08.2023) заходів спрямованих на відновлення інтересів держави та наміри самостійно позиватись до суду про розірвання укладеного з ФОП Васильєвим О.А. Договору, зобов`язання останнього повернути лісову ділянку у володіння розпорядника та стягнення заборгованості зі сплати рентної плати за спеціальне використання лісових ресурсів.

Враховуючи бездіяльність вищезазначеного органу, щодо звернення до суду за захистом свого порушеного права, прокурор у серпні 2023 року звернувся із даними позовом до суду.

Суд також враховує, що прокурор звертаючись із позовом до суду зазначив, що порушення інтересів держави полягає в тому, що наявне не лише істотне порушення умов договору, а й наявна шкода, завдана порушенням другою стороною, яка виражена у вигляді реальних збитків, а саме не сплати відповідачем коштів за довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою, що не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

З урахуванням змісту визначених прокурором підстав позову, а також бездіяльності позивача щодо звернення до суду, суд приходить до висновку, що прокурор вправі звертатись з даним позовом в інтересах держави, в особі Рівненської обласної військової адміністрації (Рівненської обласної державної адміністрації).

Розглядаючи спір по суті, суд виходить з того, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 ЦК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів судом передбачені у ст. 16 ЦК України. Одним з таких способів, як зазначено у п. 3 ч. 2 вказаної статті, є припинення дії, яка порушує право. Аналогічні приписи містить частина 2 ст. 20 ГК України.

За змістом ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Стаття 629 ЦК України визначено принцип обов`язковості договору. Іншими словами, Цивільний кодекс закріплює принцип непорушності досягнутих сторонами правочину домовленостей, а відтак і закріплених в договорі відповідних умов.

Згідно ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач Васильєв О.А. подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що протягом усього часу дії Договору лісова ділянка фактично ні разу не використовувалась.

Також, відповідач зазначає, що в листопаді 2014 року між ним та постійним лісокористувачем ДП "Клесівський лісгосп" укладено Акт приймання - передачі лісової ділянки, відповідно до якого тимчасовий лісокористувач передав постійному лісокористувачу лісову ділянку, яка була предметом Договору. Тобто, відповідач вважає, що даний факт свідчить про добровільну відмову тимчасового лісокористувача від використання лісової ділянки та фактично отримав від останнього назад лісову ділянку, яка була предметом договору.

Відтак, відповідач вважає, що дія спірного договору була припинена у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

На підтвердження викладених у відзиві обставин, відповідач надав копію Акту приймання - передачі лісової ділянки, в якому вказано, що фізична особа - підприємець Васильєв Олександр Анатолійович (тимчасовий лісокористувач) передає лісову ділянку на території ДП "Клесівьский лісгосп", а Рівненська обласна державна адміністрація (адміністрація) приймає вказану вище лісову ділянку.

Зі своєї сторони, прокурором подано відповідь на відзив та вказано, що тимчасовим лісокористувачем не вжито жодних заходів щодо повернення лісової ділянки власнику лісів, тобто Рівненській обласній військовій адміністрації.

Також, прокурор зазначає, що долучений до відзиву Акт не свідчить про повернення тимчасовим лісокористувачем лісової ділянки, оскільки він не підписаний представником Рівненської ОВА, яка, в свою чергу, надала лист - відповідь, в якому повідомила, що жодних попереджень, клопотань чи добровільної відмови від використання лісової ділянки за спірним договором від відповідача не надходило, а лісова ділянка не поверталась.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів" на відміну від "достатності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

Суд враховує, що вказаний Акт підписаний Васильєвим О.А. та представником постійного лісокористувача, а підпис від імені представника адміністрації - відсутній.

Відтак, суд критично відноситься до поданого відповідачем Акту як доказу, що в розумінні ст. 79 ГПК України засвідчує достовірність передачі спірної ділянки її власнику.

Крім того, в сукупності з іншими доказами, які є більш вірогідні, суд приходить до висновку, що спірна лісова ділянка не була передана власнику.

Враховуючи викладене, матеріалами справи підтверджено, що відповідач Васильєв О.А. не виконує належним чином покладені на нього обов`язки.

Так, з початку дії Договору довгострокового тимчасового користування лісами та станом на момент подачі позовної заяви, тимчасовий лісокористувач не вносить плату за використання лісової ділянки.

Статтею 16 Лісового кодексу України визначено, що право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.

За приписами ст. 18 Лісового кодексу України об`єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності. Тимчасове користування лісами може бути: довгостроковим - терміном від одного до п`ятдесяти років і короткостроковим - терміном до одного року. Довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Згідно ч. 4 ст. 18 Лісового кодексу України (в редакції, чинній на час укладення договору) довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства.

Статтею 20 Лісового кодексу України передбачені обов`язки тимчасових лісокористувачів, зокрема: приступати до використання лісів у строки, встановлені договором; виконувати встановлені обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом та договором; дотримуватися встановленого законодавством режиму використання земель; вести роботи способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для охорони, захисту і відтворення типових та унікальних природних комплексів і об`єктів, рідкісних і таких, що перебувають під загрозою зникнення, видів тваринного і рослинного світу, сприяти формуванню екологічної мережі; своєчасно вносити плату за використання лісових ресурсів; не порушувати прав інших лісокористувачів.

Статтею 105 Лісового кодексу України передбачена відповідальність за порушення лісового законодавства, в тому числі, за знищення або пошкодження лісу внаслідок підпалу або недбалого поводження з вогнем, порушення інших вимог пожежної безпеки в лісах; знищення або пошкодження лісу внаслідок його забруднення хімічними та радіоактивними речовинами, виробничими і побутовими відходами, стічними водами, іншими шкідливими речовинами, підтоплення, осушення та інших видів шкідливого впливу; порушення строків лісовідновлення та інших вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів; невнесення плати за використання лісових ресурсів у встановлені строки.

Як зазначалось вище Договором від 10.10.2011 сторони передбачили випадки припинення договору шляхом його розірвання, в тому числі за взаємною згодою сторін або за рішенням суду, у разі високої пожежної небезпеки, незадовільного стану лісів внаслідок ущільнення ґрунту відвідувачами, виникнення вогнищ, шкідників, хвороб лісу і інших факторів, що призводить до ослаблення природних функцій лісу.

За приписами статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

При цьому, в даному випадку, наявне не лише істотне порушення договору, але й наявна шкода, завдана цим порушенням другою стороною, яка виражена у вигляді реальних збитків, а саме: не сплати відповідачем плати за довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою, передбаченої договором, що не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

За таких обставин, договір довгострокового тимчасового користування лісами підлягає розірванню, а лісова ділянка - повернута власнику Рівненській обласній військовій адміністрації (Рівненській обласній державній адміністрації).

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення правовідношення та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Зважаючи на те, що відповідачем Договір про довгострокове тимчасове користування лісовими ділянками зареєстрований у встановленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення можливо лише шляхом розірвання даного договору в судовому порядку та повернення земельних ділянок власнику, а відтак, позовні вимоги в частині розірвання спірного договору та повернення лісової ділянки підлягають задоволенню

Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за довгостровоке тимчасове користування лісами в розмірі 7 354,00 грн, слід зазначити наступне.

Так, у поданій позовній заяві прокурор просить стягнути з відповідача на користь Клесівської селищної ради плату за довгострокове тимчасове користування лісами в розмірі 7 354,00 грн.

Суд враховує, що при зверненні до суду прокурором визначено Клесівську селищну раду Сарненського району Рівненської області як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Процесуальний статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору визначено ст. 50 ГПК України, у відповідності до якої треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Тобто, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - це треті особи, які беруть участь у справі на стороні позивача або відповідача з метою захисту своїх суб`єктивних прав та інтересів.

При цьому, підставою для вступу (залучення) в судовий процес третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору є її заінтересованість у результатах вирішення спору - ймовірність виникнення в майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною у зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище позивача або співвідповідача у справі, а не третьої особи.

Крім того, не можна покладати на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-які матеріально-правові обов`язки, а також встановлювати чи захищати їх права, тобто винести рішення або ухвалу суду про права чи обов`язки цих третіх осіб (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17).

Таким чином, суд позбавлений можливості в межах даної справи за суб`єктного складу учасників справи, що визначений позивачем, захищати права та інтереси третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині суд відмовляє.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 ГПК України).

Згідно зі статтею 78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відтак, позовні вимоги Рівненської обласної прокуратури підлягають частковому задоволенню.

Згідно частини 1 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до статті 129 ГПК України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог

За подання позову Рівненська обласна прокуратура сплатила 8 052,00 грн судового збору, який відповідно до ст. 129 ГПК України підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 73-79, 91, 123, 129, 222, 233, 236-238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Розірвати Договір довгострокового тимчасового користування лісами від 10.10.2011, укладений між Рівненською обласною державною адміністрацією та фізичною особою-підприємцем Васильєвим Олександром Анатолійовичем.

3. Зобов`язати Васильєва Олександра Анатолійовича повернути Рівненській обласній військовій адміністрації (Рівненській обласній державній адміністрації) за актом приймання-передачі лісову ділянку загальною площею 1,00 га, яка розташована на території філії "Клесівське Лісове Господарство" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (квартал 43, виділ 33 - 0,6 га, виділ 40 - 0,4 га) в межах Клесівської селищної ради Сарненського району.

4. В частині стягнення з Васильєва Олександра Анатолійовича на користь Клесівської селищної ради плати за довгострокове тимчасове користування лісами в розмірі 7 354,00 грн - відмовити.

5. Стягнути з Васильєва Олександра Анатолійовича на користь Рівненської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 5 368,00 гривень (р/р UА0015371, МФО 820172, ЗКПО 02910077, банк одержувача - Державна казначейська служба України, м. Київ, код класифікації видатків бюджету - 2800).

6. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно - західного апеляційного господарського суду в порядку та строки, встановлені статтями 256 - 257 Господарського процесуального кодексу України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 27.11.2023.

Суддя А.М. Горплюк