ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року м. ОдесаСправа № 915/4/23
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ярош А.І.,

суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 07.06.2023 року, суддя в І інстанції Мавродієва М.В., повний текст якого складено 19.06.2023 в м. Миколаєві

у справі №915/4/23

за позовом: Державної служби України з безпеки на транспорті

до відповідача: Приватного підприємства "ФОРТУНА СВІТ"

про стягнення 12 041,62 грн

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року Державна служба України з безпеки на транспорті звернулася до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою, в якій просила суд стягнути з Приватного підприємства ФОРТУНА СВІТ на користь Державного бюджету України плату за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні у сумі 12041,62 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що посадовими працівниками Центрального міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Кіровоградської області було проведено габаритно-ваговий контроль транспортного засобу відповідача та виявлено перевищення нормативу вагових параметрів та складено відповідний акт та здійснено нарахування плати за проїзд, що складає ціну позову у даній справі.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 07.06.2023 у справі №915/4/23 у задоволенні позову Державної служби України з безпеки на транспорті до Приватного підприємства "ФОРТУНА СВІТ" про стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні у сумі 12041,62 грн відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що автомобіль відповідача згідно п.п.3) п.2 Порядку (в редакції від 25.01.2020, що діяла на момент виникнення спору) не був великоваговим, тому плата за проїзд ним автомобільними дорогами загального користування у даному випадку сплавлятись не повинна.

Також суд зазначив, що позивачем не було дотримано процедури вимірювання (зважування) транспортних засобів відповідача як складової частини габаритно-вагового контролю, оскільки на момент порушення Методика, яка передбачалась п.п.2) п.2 Порядку №879, не була затверджена. Внесення до п.2 Порядку №879 змін, якими наявність певної методики вже не передбачалось, відбулось тільки 16.02.2022. Проте, на час складання акту, наявність Методики для вимірювання габаритно-вагових параметрів фактичної маси та навантаження на вісь (осі) транспортного засобу була обов`язковою.

Додатково місцевий господарський суд дійшов до висновку, що позивачем не надано належних доказів в підтвердженням характеристик зважувального обладнання, яке було використано при проведенні габаритно-вагового контролю, а саме який відсоток похибки таких ваг, чи проходили вони періодичну повірку (метрологічну атестацію) та мають сертифікати відповідності тощо та не доведено законність проведення зважування транспортних засобів відповідача

17.07.2023 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Державної служби України з безпеки на транспорті надійшла апеляційна скарга, в якій скаржник просить рішення Господарського суду Миколаївської області від 07.06.2023 у справі №915/4/23 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що для внесення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування факт перевищення транспортним засобом має становити хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметру більш як на 2 відсотки.

Вказує, що законодавець виключив норму про необхідність застосування будь-якої затвердженої методики визначення у спірних правовідносинах, а тому 17.08.2021 позивачем правомірно проведений габаритно-ваговий контроль транспортного засобу.

Зазначив, що чинне законодавство не містить вимог щодо зазначення характеристик вагового обладнання (марки, моделі та заводського номеру вимірювально-зважувального обладнання) в акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт, в довідці про результати здійснення габаритно-вагового контролю та акті про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, форми та зміст яких затверджено наведеними вище нормативно-правовими актами. Не встановлено таких вимог і до оформлення талону (чеку) зважування. Крім того, під час проведення перевірки водієм не висловлено зауважень щодо зважувального обладнання.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Колегія суддів зазначає, що за правилами п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2684 грн *100 = 268400 грн).

Відповідно до ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження). Розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом розгляду у даній справі є вимога про стягнення 12 041,62 грн, то вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України та має проводитись в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Господарського суду Миколаївської області від 07.06.2023 у справі №915/4/23; розгляд даної апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду апеляційної скарги, враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням в Україні воєнного стану, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, апеляційна скарга Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Господарського суду Миколаївської області від 07.06.2023 у справі №915/4/23 розглядається поза межами строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення належного судового захисту.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія встановила наступне.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 17.08.2021 на а/д Н-14 Олександрівка-Кіровоград-Миколаїв 75+812 км посадовими особами Центрального міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Кіровоградської області було проведено перевірку автомобілю марки DAF, державний номерний знак НОМЕР_1 з напівпричепом марки FRUEHAUF державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 власником транспортного засобу DAF державний номерний знак НОМЕР_1 є ПП ФОРТУНА СВІТ та згідно серії НОМЕР_4 власником напівпричепу марки FRUEHAUF державний номерний знак НОМЕР_2 є ОСОБА_2 .

За результатами перевірки було складено Акт №0064555 від 17.08.2021 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів та довідку №0055054 від 17.08.2021 про результати здійснення габаритно-вагового контролю, згідно яких навантаження на першу вісь склало - 7,16т., на другу вісь - 12,72т.(за допустимого 11т.), на строєну вісь - 19,66т. (6,58т.+6,54т. +6,54т.), загальна вага транспортного засобу 39,54т. (за допустимого 44т.).

Згідно товарно-транспортної накладної №62 від 13.08.2021 перевізником визначено - ПП ФОРТУНА СВІТ, вантаж пшениця, загальна вага транспортного засобу з вантажем - 40,840т.

Відповідно до розрахунку №2041 плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування до Акту №0064555 від 17.08.2021, проведеним з врахуванням навантаження на одиночну вісь 12,720т. при дозволених 11,0т.(перевищення від норми на 15,63%), пройдена відстань - 474км, плата за проїзд становить - 383,94 євро, що на дату перевірки було еквівалентно - 12041,62 грн.

Позивач двічі звертався до відповідача з листами №69491/3.1/24-21 від 26.08.2021 та №41630/31/24-22 від 17.11.2022 повідомляв про необхідність внесення плати за проїзд у розмірі 383,94 євро.

ПП ФОРТУНА СВІТ у добровільному порядку кошти не сплатило, що і стало підставою для звернення до Господарського суду Одеської області з відповідною позовною заявою.

Отже, предметом розгляду даної справи є наявність або відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 12041,62 грн за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні.

Південно-західний апеляційний господарський суд, дослідивши правову природу спірних правовідносин з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, надаючи оцінку всім обставинам справи, оцінивши надані сторонами на підтвердження їх вимог докази, вбачає наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та скасування рішення з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль відповідача згідно п.п.3) п.2 Порядку (в редакції від 25.01.2020, що діяла на момент виникнення спору) не був великоваговим, тому плата за проїзд ним автомобільними дорогами загального користування у даному випадку сплавлятись не повинна.

Колегія суддів не погоджується із наведеним висновком суду, з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №103 (далі - Положення), Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Згідно з пп. 3 п. 4 Положення до основних завдань Укртрансбезпеки належить здійснення державного нагляду (контролю) за безпекою на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті. Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи (п. 8 Положення).

Підпунктами 2, 15, 27 п. 5 Положення передбачено, що Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства на автомобільному, міському електричному, залізничному транспорті; здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування, вживає заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

З наведеного слідує, що Укртрансбезпека виконує функції габаритно-вагового контролю транспортних засобів та нараховує відповідну плату за перевищення вагових або габаритних параметрів транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів.

Частиною 7 ст. 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено, що Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює, зокрема: державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті; габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; нарахування, у разі виявлення порушень, та вжиття заходів щодо стягнення плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Частиною 12 ст. 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" встановлено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Згідно з ч. 14 ст. 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України (ч. 17 ст. 6 Закону України "Про автомобільний транспорт").

Згідно п. 3 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2006 року № 1567 (Порядок №1567) органами державного контролю на автомобільному транспорті є Укртрансбезпека, її територіальні органи.

Відповідно до абз. 3 п. 4 Порядку №1567 рейдові перевірки можуть проводитися із залученням посадових осіб відповідного підрозділу Національної поліції, Укравтодору, органу місцевого самоврядування та/або місцевої держадміністрації, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління Укртрансбезпеки, та власників (балансоутримувачів) пунктів габаритно-вагового контролю (за погодженням з їх керівниками).

У разі виявлення порушень правил перевезення великогабаритних, великовагових і небезпечних вантажів посадові особи складають акти за встановленою формою та повідомляють відповідний підрозділ Національної поліції про такі порушення (п. 6 Порядку № 422).

В силу приписів ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством. У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Згідно з ст. 33 Закону України "Про автомобільні дороги" рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 №30 затверджено Правила проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами (далі - Правила), які встановлюють єдині вимоги до проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів з вантажем або без нього автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами.

Відповідно до п. 2, 3 Правил транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великогабаритним, якщо його габарити перевищують хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306.

Транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.

У відповідності до ч. 2 ст. 29 Закону України "Про дорожній рух" з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів. Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування" від 27.06.2007 № 879 затверджено Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні (далі Порядок № 879), який визначає механізм здійснення габаритно-вагового контролю великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів (далі - великовагові та/або великогабаритні транспорті засоби), що використовуються на автомобільних дорогах загального користування.

Підпунктом 3 пункту 2 Порядку № 879 (в редакції чинній на час здійснення перевірки) визначено, що великовагові та великогабаритні транспортні засоби - транспортні засоби, вагові та габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306. При цьому транспортний засіб не може вважатися великоваговим та/або великогабаритним, якщо його параметри не перевищують нормативи більш як на 2 відсотки.

Згідно п.22.5 Правил дорожнього руху визначено, що за спеціальними правилами здійснюється дорожнє перевезення небезпечних вантажів, рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоч один з їх габаритів перевищує за шириною 2,6 м, за висотою від поверхні дороги - 4 м (для контейнеровозів на встановлених Укравтодором і Національною поліцією маршрутах - 4,35 м), за довжиною - 22 м (для маршрутних транспортних засобів - 25 м), фактичну масу понад 40 т (для контейнеровозів - понад 44 т, на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - до 46 т), навантаження на одиночну вісь - 11 т (для автобусів, тролейбусів - 11,5 т), здвоєні осі - 16 т, строєні - 22 т (для контейнеровозів навантаження на одиночну вісь - 11 т, здвоєні осі - 18 т, строєні - 24 т) або якщо вантаж виступає за задній габарит транспортного засобу більш як на 2 м.

Осі слід вважати здвоєними або строєними, якщо відстань між ними (суміжними) не перевищує 2,5 м.

Рух транспортних засобів та їх составів з навантаженням на одиночну вісь понад 11 т, здвоєні осі - понад 16 т, строєні осі - понад 22 т або фактичною масою понад 40 т (для контейнеровозів - навантаження на одиночну вісь - понад 11 т, здвоєні осі - понад 18 т, строєні осі - понад 24 т або фактичною масою понад 44 т, а на встановлених Укравтодором і Національною поліцією для них маршрутах - понад 46 т) у разі перевезення подільних вантажів автомобільними дорогами забороняється.

Відповідно до п.21 Порядку №879 у разі виявлення факту перевищення хоча б одного вагового та/або габаритного нормативного параметра більш як на 2 відсотки подальший рух транспортного засобу забороняється до внесення плати за його проїзд автомобільними дорогами загального користування (далі - плата за проїзд). Плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, що рухався без відповідного дозволу, здійснюється у подвійному розмірі за пройдену частину маршруту по території України.

Судова колегія вважає, що аналіз наведених норм свідчить про те, що у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру плату за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу має вносити саме перевізник.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №926/16/19, від 12.02.2020 у справі №917/210/19.

Отже, судова колегія дійшла до висновку, що у відповідності до п.п.3,4 постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 №30, а також п.21 Порядку №879 - для внесення плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування факт перевищення транспортним засобом має становити хоча б одного вагового або габаритного нормативного параметру більш як на 2 відсотки, у зв`язку з чим вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що для визначення транспортного засобу як великовагового була необхідна сукупність одночасно двох умов: а саме вагові та габаритні параметри яких перевищують нормативні навантаження на вісь (осі) та загальна маса або габарити яких перевищують один з параметрів, що зазначені у пункті 22.5 Правил дорожнього руху.

З матеріалів справи вбачається, що 17.08.2021 на а/д Н-14 Олександрівка-Кіровоград-Миколаїв 75+812 км посадовими особами Центрального міжрегіонального управління Укртрансбезпеки Кіровоградської області було проведено перевірку автомобілю марки DAF, державний номерний знак НОМЕР_1 з напівпричепом марки FRUEHAUF державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 .

За результатами перевірки було складено Акт №0064555 від 17.08.2021 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів та довідку №0055054 від 17.08.2021 про результати здійснення габаритно-вагового контролю, згідно яких навантаження на першу вісь склало - 7,16т., на другу вісь - 12,72т.(за допустимого 11т.), на строєну вісь - 19,66т. (6,58т.+6,54т. +6,54т.), загальна вага транспортного засобу 39,54т. (за допустимого 44т.).

Вказане також підтверджується талоном про зважування №49070 від 17.08.2021.

Відповідач не оспорює той факт, що навантаження на другу вісь склало 12,72т за допустимого 11т, про що останній сам зазначив у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до положень пункту 28 Порядку №879, плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.

Пунктом 21 Порядку №879 врегульовано, що плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, що рухався без відповідного дозволу, здійснюється у подвійному розмірі за пройдену частину маршруту по території України.

Відповідно до пункту 31 Порядку №879, якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру: до 10 відсотків - у подвійному розмірі; на 10-40 відсотків - у потрійному розмірі; більше як на 40 відсотків - у п?ятикратному розмірі.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, визначаючи розмір плати за проїзд, виходив з такого розрахунку::

П= (Рзм + Рив + Рг) Ч В х К, де Рзм - 0 євро/км (перевищення загальної маси).

Рив - 0,27 євро/км (перевищення осьових навантажень від 10% до 20% включно - 0,27 євро/км *2 (п. 31 Порядку Nє879).

Рг - 0 євро/км (перевищення габаритних параметрів).

В - пройдена відстань 474 км.

К - від 10% - до 40% у потрійному розмірі (коефіцієнт 3).

П = (0 + 0,27 + 0) * 474 (відстань) * 3 (коефіцієнт)) = 383,94 євро.

Таким чином, плата за проїзд становить: 383,94 євро.

Положеннями пунктів 26, 27 Порядку №879 передбачено, що плата за проїзд справляється в національній валюті за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком на день проведення розрахунку; кошти, стягнені за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів, спрямовуються в установленому порядку до Державного бюджету.

Станом на 17.08.2021 сума 383,94 євро за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України, складала 12 041 грн. 62 коп. (курс НБУ станом на 17.08.2021 за 1 євро = 33.3633).

Колегія суддів, перевіривши розрахунок розміру плати за проїзд, встановила, що розмір плати за проїзд у сумі 12 041 грн. 62 коп визначено позивачем відповідно до вимог зазначених вище норм Порядку № 879 та відповідно до Ставок плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2007 року № 879.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що дії працівників Центрального міжрегіонального управління Кіровоградської області щодо проведення габаритно-вагового контролю та складання розрахункової плати за проїзд ПП «ФОРТУНА СВІТ» не оскаржувались.

З розрахунку плати за проїзд вбачається, що державним інспектором взято відстань, яка становить 474 км.

Правилами перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за Nє 128/2568 (далі - Правила №363), врегульовано, що товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов?язкові реквізити, передбачені цими Правилами.

Відповідно до пункту 11.1 Правил №363 Основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил. Товарно-транспортну накладну суб?єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім?я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Зі змісту товарно-транспортної накладної від 13.08.2021 №62 вбачається, що автомобільним перевізником є ПП «ФОРТУНА СВІТ», пункт навантаження - вул. Заводська, 1, смт. Згурівка, Київська обл, пункт розвантаження - м. Миколаїв, водій - ОСОБА_1 , і саме цю відстань взято за основу державним інспектором під час розрахунку плати за проїзд.

Жодних зауважень водія ОСОБА_1 щодо невірної відстані між пунктами навантаження та розвантаження акт №0064555 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 17.08.2021 не містить. Крім того, матеріали справи також не містять доказів висловлення заперечень водієм транспортного засобу під час проведення габаритно-вагового контролю щодо відстані.

Місцевий господарський суд зазначив, що позивачем не було дотримано процедури вимірювання (зважування) транспортних засобів відповідача як складової частини габаритно-вагового контролю, оскільки наявність методики для вимірювання габаритно-вагових параметрів фактичної маси та навантаження на вісь (осі) транспортного засобу на час вчинення правопорушення була обов`язковою.

Однак, судова колегія не погоджується із викладеним висновком суду першої інстанції, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №671 скасовано пункт 19 Порядку №879, в якій було вказано про те, що під час проведення габаритно-вагового контролю Укртрансбезпека або її територіальні органи керуються методикою, затвердженою Мінекономрозвитку.

Тобто, дотримання методики та зміни, якими наявність певної методики вже не передбачалось, відбулась не 16.02.2022, як зазначено в оскаржуваному рішенні, а 30.08.2017 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №671. Отже, законодавець виключив норму про необхідність застосування будь-якої затвердженої методики визначення у спірних правовідносинах, а тому 17.08.2021 позивачем правомірно проведений габаритно-ваговий контроль транспортного засобу.

Крім того, судом першої інстанції також зазначено про те, що позивачем не надано належних доказів в підтвердженням характеристик зважувального обладнання, яке було використано при проведенні габаритно-вагового контролю, а саме який відсоток похибки таких ваг, чи проходили вони періодичну повірку (метрологічну атестацію) та мають сертифікати відповідності тощо та не доведено законність проведення зважування транспортних засобів відповідача.

Щодо наведеного висновку суду колегія суддів зазначає, що форма довідки про результати здійснення габаритно-вагового контролю є додатком 1 до Порядку взаємодії Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, Міністерства внутрішніх справ України, Державного агентства автомобільних доріг України під час організації та проведення робіт із зважування та здійснення габаритно-вагового контролю транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів на автомобільних дорогах загального користування, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України, Міністерства внутрішніх справ України 10.10.2013 №1007/1207.

Форма акту перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом є додатком 3 до Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 №1567.

Форма акту про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів є додатком 3 до Порядку зупинення транспортного засобу, що здійснює автомобільні перевезення пасажирів та вантажів, посадовими особами Державної служби з безпеки на транспорті та її територіальних органів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2013 № 422.

Документи, складені позивачем за встановленими цими нормативно-правовими актами формами, затвердженими реквізитами яких не передбачено внесення (відображення) будь-якої інформації щодо засобу вимірювальної техніки, за допомогою якого здійснювався ваговий контроль.

Отже, чинне законодавство не містить вимог щодо зазначення характеристик вагового обладнання (марки, моделі та заводського номеру вимірювально-зважувального обладнання) в акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт, в довідці про результати здійснення габаритно-вагового контролю та акті про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, форми та зміст яких затверджено наведеними вище нормативно-правовими актами.

Не встановлено таких вимог і до оформлення талону (чеку) зважування.

Крім того, під час проведення перевірки водієм не висловлено зауважень щодо зважувального обладнання.

Водночас позивач, доводячи повірку засобу вимірювальної техніки, надав свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки №П40М 03904521, видане 27.04.2021 Державним підприємством «Всеукраїнський державний науково-виробничий центр стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів», відповідно до якого засіб вимірювальної техніки вага пересувна автомобільна типу CHEKLODE FREEWEIG, заводський №008212, виробник CENTRAL WEIGHING, Англія, відповідає вимогам ДСТУ OIML R134-1EN:2010. Свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки, чинне до 26.04.2022.

Відповідачем не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт несправності вагового обладнання, на якому здійснювався габаритно-ваговий контроль, істотних технічних дефектів приладу, що впливали на результати проведення такого контролю, або доказів зважування транспортного засобу іншим зважувальним обладнанням, ніж тим, щодо якого позивачем надано свідоцтво про повірку.

Присутній під час рейдової перевірки та здійсненні габаритно-вагового контролю водій в акті про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів не зазначав про використання несправних ваг, ненадання на його вимогу документів щодо повірки (метрологічної атестації) зважувального обладнання.

Відтак суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що габаритно-ваговий контроль транспортного засобу відповідача здійснювався технічним засобом, що пройшов повірку та має відповідне свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки, у зв`язку із чим був придатним до застосування.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що відповідачем перевезення вантажу здiйснювалося з перевищенням вагових параметрів нормам і правилам перевезення вантажу, позивачем правомірно нараховано відповідачу плату за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування відповідно до акту №0064555 про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів від 17.08.2021 у сумі 383,94 євро, що станом на 17.08.2021 за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України, складала 12 041 грн. 62 коп.

Однак цих коштів відповідач у повному обсязі у встановлений строк не сплатив.

Відповідно до частини третьої статті 5 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Статтею 7 Господарського кодексу України визначено, що відносини у сфері господарювання регулюються Конституцією України, цим Кодексом, законами України, нормативно-правовими актами Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правовими актами інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також іншими нормативними актами.

Згідно із частинами першою та другою статті 216 Цивільного кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Відповідно до частини другої статті 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено (частина перша статті 224 Господарського кодексу України).

Частинами другою та третьою статті 225 Господарського кодексу України унормовано, що законом щодо окремих видів господарських зобов`язань може бути встановлено обмежену відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань.

За своєю правовою природою плата за проїзд великоваговим транспортним засобом є не штрафною санкцією, а сумою відшкодування матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №820/1203/17, від 12.10.2018 у справі №808/3630/17, від 12.02.2020 у справі № 926/16/19, від 12.02.2020 у справі №917/210/19.

З огляду на вищевикладене, судова колегія дійшла висновку, що при проведенні габаритно-вагового контролю, складанні відповідної довідки, акту про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, здійсненні розрахунку плати за проїзд посадові особи Укртрансбезпеки діяли на підставі та у спосіб, встановлені чинним законодавством, а також з дотриманням його вимог, у зв?язку з чим заявлені до відповідача позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню, у зв`язку з чим, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі Трофимчук проти України Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до положень статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно із частиною першою 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного судового рішення з підстав пункту 4 ч.1 ст.277 ГПК, а саме неправильне застосування норм матеріального права, та ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина чотирнадцята статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

У зв`язку із ухваленням судом апеляційної інстанції нового рішення про задоволення позову, судові витрати за його подання покладаються на відповідача. Враховуючи задоволення апеляційної скарги, судовий збір за апеляційний перегляд справи покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, п.2 ч.1 ст. 275, п.4 ч.1 ст.277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Господарського суду Миколаївської області від 07.06.2023 у справі №915/4/23 - задовольнити.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 07.06.2023 у справі №915/4/23 скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Державної служби України з безпеки на транспорті задовольнити.

Стягнути з Приватного підприємства "ФОРТУНА СВІТ" на користь Державного бюджету України 12 041,62 грн плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні.

Стягнути з Приватного підприємства "ФОРТУНА СВІТ" на користь Державної служби України з безпеки на транспорті 2481 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 3721,50 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.І. Ярош

судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська