УХВАЛА

24 листопада 2023 року

м. Київ

cправа № 910/18204/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранця О. М. - головуючого, Губенко Н.М., Кролевець О.А.,

розглянувши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего"

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі судді Васильченко Т.В.

від 16.05.2023

та постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Сітайло Л.Г., Кравчука Г.А., Владимиренко С.В.,

від 02.10.2023

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего"

до Управління з питань реклами виконавчого органу Київської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача у справі, - Виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

про звільнення від плати за договором шляхом визнання відсутнім права,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Алего" 30.10.2023 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.10.2023 у справі № 910/18204/21 разом з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження.

Склад колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду визначено протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2023 (Баранець О.М. - головуючий суддя, судді Губенко Н.М., Кролевець О.А.).

Перевіривши матеріали касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего", колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, зважаючи на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п?ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, передбачених підпунктами «а»-«г» цієї норми.

Отже, перелік випадків для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, наведений у пункті 2 частини другої статті 287 ГПК України, є вичерпним.

Предметом спору у справі №910/18204/21 (згідно із заявою про уточнення заяви про зміну предмету позову) є звільнення Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего" від плати за договором №594/19 тимчасового користування місцями, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Києва, для розміщення рекламних засобів від 10.09.2019 щодо 17 рекламоносіїв, зазначених у адресному переліку від 29.07.2021 №42, шляхом визнання відсутності в Управління прав нараховувати та вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего" сплатити: плату за тимчасове користування місцем у сумі 825 756,74 грн, нараховану за період з 01.07.2019 по 31.07.2021 та нараховані за її несплату пеню в сумі 23 987,80 грн та штраф в сумі 103 512,25 грн; штраф у сумі 81 116,94 грн, нарахований на виконані грошові зобов`язання у період з 01.08.2021 по 28.02.2022 зі сплати плати за тимчасове користування місцем та плату за тимчасове користування місцем у сумі 42 832,37 грн, нараховану за період з 01.08.2021 по 28.02.2022 року по місцях, зайнятих іншими рекламорозповсюджувачами.

Суд звертається до правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.08.2020 у справі №910/13737/19 відповідно до якої майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 162, пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 163 Господарського процесуального кодексу України позовна заява повинна містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Ціна позову визначається: 1) у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку; 2) у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна; 3) у позовах, які складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.

Тобто будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього.

Отже, судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, стягнення, витребування або повернення майна - як рухомих речей, так і нерухомості - визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову (пункт 8.12 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №907/9/17, провадження № 12-76гс18).

Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего" у цій справі про звільнення Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего" від плати за договором №594/19 тимчасового користування місцями, що перебувають у комунальній власності територіальної громади м. Києва, для розміщення рекламних засобів від 10.09.2019 щодо 17 рекламоносіїв, зазначених у адресному переліку від 29.07.2021 №42, шляхом визнання відсутності в Управління прав нараховувати та вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего" плату за тимчасове користування місцем у сумі 825 756,74 грн, нараховану за період з 01.07.2019 по 31.07.2021 та нараховані за її несплату пеню в сумі 23 987,80 грн та штраф в сумі 103 512,25 грн; штраф у сумі 81 116,94 грн, нарахований на виконані грошові зобов`язання у період з 01.08.2021 по 28.02.2022 зі сплати плати за тимчасове користування місцем та плату за тимчасове користування місцем у сумі 42 832,37 грн, нараховану за період з 01.08.2021 по 28.02.2022 року по місцях, зайнятих іншими рекламорозповсюджувачами свідчить про їх майновий характер.

Заявлені вимоги позивача про звільнення Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего" від плати за договором №594/19 тимчасового користування місцями шляхом визнання відсутності в Управління прав нараховувати та вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего" плату за тимчасове користування місцем, а також зобов`язання відповідача не нараховувати позивачу оплату штрафних санкцій по вищенаведеному договору ґрунтуються на наявності грошових вимог відповідача до позивача мають вартісну оцінку, носять майновий характер, і розмір ставок судового збору за їх подання визначається на підставі статті 4 Закону України "Про судовий збір" виходячи з розміру грошових вимог на припинення яких спрямовано позов.

За змістом частини сьомої статті 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2021 року встановлений у розмірі 2 270 грн.

Як було зазначено вище предметом позову у справі №910/18204/21 є звільнення Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего" від плати за договором №594/19 тимчасового користування місцями шляхом визнання відсутності в Управління прав нараховувати та вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего" плату за тимчасове користування місцем, а також зобов`язання відповідача не нараховувати позивачу оплату штрафних санкцій по вищенаведеному договору на загальну суму у розмірі 1 077 206, 10 грн, а, отже, ціна позову у цій справі безумовно не перевищує та є меншою п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 2021 рік - 1 135 000 грн), тому в розумінні ГПК України судові рішення у цій справі не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пп. "а-г" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

У пункті 2 частини третьої статті 287 Господарського процесуального кодексу України передбачено випадки наявності підстав для перегляду у касаційному порядку справи з ціною позову, що не перевищує п?ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями у справах з ціною позову, що не перевищує п?ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Отже, тягар доказування наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, покладається на скаржника.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, скаржник посилається на пункти 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду; оскільки відсутні висновки Верховного Суду про застосування певних норм права.

Щодо посилань скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та відсутності висновків Верховного Суду щодо застосування певних норм права, то колегія суддів відзначає, що це є саме підставами касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1 та 4 частини другої статті 287 ГПК, втім не є доводами, які у розумінні підпунктів "а" - "г" пункту 2 частини 3 статті 287 цього Кодексу, підтверджують наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Також, скаржник у касаційній скарзі зазначає про наявність підстав для перегляду в касаційному порядку оскаржуваних судових рішень у справі з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, які передбачені пп. "а" - "в" п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України. Необхідність відкриття касаційного провадження у справі скаржник обґрунтовує тим, що касаційна скарга у справі стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики застосування пунктів 2-3 Типових правил розміщення зовнішньої реклами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 та пунктом 2.1.6 Порядку розміщення зовнішньої реклами в місті Києві, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 05.02.2019 №207 як підстави визнання відсутності права Управління з питань реклами нараховувати Товариству з обмеженою відповідальністю "Алего" плату за право користування місцями для розміщення 17-ти рекламних засобів за Договором №594/19 внаслідок встановленого Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2020 у справі № 640/22289/18 порушення такого права Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего" протиправною діяльністю Управління з питань реклами та третіх осіб: прийняття Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.05.2018 № 924 "Про відмову у продовженні строку дії дозволів на розміщення зовнішньої реклами"; прийняття наказу Управління з питань реклами від 17.07.2018 № 638 "Про демонтаж рекламних засобі"; демонтаж рекламних засобів КП "Київреклама", згідно з протиправним Наказом Управління з питань реклами від 17.07.2018 № 638 "Про демонтаж рекламних засобів". Пункту 2.5 Правил розміщення рекламних засобів у місті Києві, що є Додатком №1 до рішення Київської міської ради від 20.04.2017 N 223/2445 як підстави визнання в Управління з питань реклами відсутності права нараховувати ТОВ «Алего» плату за право користування місцями для розміщення рекламних засобів за Договором №594/19 внаслідок незабезпечення Управлінням з питань реклами для ТОВ «Алего» такого права в період з 01.08.2021 по 28.02.2022 по причині передачі третім особам права користування місцями для розміщення рекламних засобів в зоні розташування наземних рекламних засобів ТОВ «Алего» за 4 адресами: вул. Малиновського, 11 (перед зупинкою), вул. Маршала Тимошенка, 12, просп. Оболонський, 5, вул. Йорданська (Лайоша Гавро), 14.

Справа має виняткове значення для ТОВ «Алего», яке подає касаційну скаргу оскільки воно позбавлене можливості спростувати обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, при розгляді інших справ, ініційованих Управлінням з питань реклами, оскільки у справі №910/18204/21 ТОВ «Алего» доводило відсутність в Управління з питань реклами права вимагати оплати за вказаними вище рахунками. Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За наявності оскаржуваних рішень 1-ї та апеляційної інстанції у цій справі 910/18204/21, яким встановлено наявність в Управління з питань реклами від ТОВ «Алего» підстав вимагати плати за Договором № 594/19 в період, що охоплюється вказаними вище рахунками, такі обставини, в силу дії ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, вже не підлягають доказуванню у справах за позовами Управління з питань реклами №910/8335/23, №910/8336/23, №910/8337/23, №910/8505/23, №910/8509/23, 910/8510/23, №910/8581/23, №910/9466/23.

Дані обставини не можуть бути спростовані ТОВ «Алего» у інший спосіб окрім, як оскарженням у касаційному порядку рішень першої та апеляційної інстанції' у цій справі №910/18204/21, що відповідно до пп. «б» п. 2 ч. З ст. 287 Господарського процесуального кодексу України є підставою їх касаційного оскарження.

Також, скаржник зазначає, що виходячи з наведеного, є підстави для касаційного оскарження відповідно до пп, «в» п, 2 ч, З ст, 287 Господарського процесуального кодексу України, оскільки за особистою оцінкою ТОВ «Алего» результат розгляду даної справи щодо визнання відсутності в Управління з питань реклами права нараховувати плату за Договором № 594/19 у період порушення договірного права ТОВ «Алего» на розміщення рекламних засобів має виняткове значення для ТОВ «Алего» для спростування штучних боргів перед Управлінням з питань реклами та несправедливих вимог Управління з питань реклами від ТОВ «Алего» сплати за користування місцями для розміщення рекламних засобів значної суми грошових коштів (ціна позову 1 077 206,10 грн.) в період коли саме ж Управління з питань реклами будучи стороною Договору позбавило ТОВ «Алего» такого права своїм Наказом від 17.07.2018 №638 "Про демонтаж рекламних засобів", протиправність якого встановлена Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2020 у справі №640/22289/18.

Водночас у поданій касаційній скарзі скаржник хоча й зазначив підпункти а), б), в) підпункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, проте не навів жодних та належних обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів а), б), в), пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Верховний Суд зазначає, що тягар доказування наявності випадків передбачених підпунктами "а" - "г" пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України покладається на скаржника.

Використання оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Верховний Суд звертається до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в ухвалі від 07.12.2018 у справі №922/6554/15, що виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.

Якісні показники характеризуються відсутністю сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема, невизначеністю на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватись як виключна правова проблема, відсутністю національних процесуальних механізмів вирішення виключної правової проблеми іншими способами ніж із використанням повноважень Великої Палати Верховного Суду тощо.

Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.

Аргументи та доводи, викладені у касаційній скарзі, не відповідають вказаним вище критеріям, адже вони не містять жодних доказів якісного виміру щодо наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Разом з тим скаржник не наводить обґрунтувань, які дозволяють дійти висновку, що при перегляді оскаржуваних судових рішень у даній справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися, що питання має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, або існує необхідність вирішити питання застосування аналогії закону чи права; існує необхідність забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичний склад у справі, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.

Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду вважає за необхідне також зазначити, що випадок можливості касаційного оскарження, передбачений підпунктом "б" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України, обумовлює наявність розгляду іншої справи, в якій сторона позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскаржуваним судовим рішенням.

Однак, наведені скаржником у касаційній скарзі доводи, зокрема, посилання на те, що скаржник позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, при розгляді інших справ, ініційованих Управлінням з питань реклами (зокрема у справах №910/8335/23, №910/8336/23, №910/8337/23, №910/8505/23, №910/8509/23, 910/8510/23, №910/8581/23, №910/9466/23), а також зміст оскаржуваних судових рішеннь у цій справі не дають підстав для висновку про те, що скаржник позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями, при розгляді іншої справи, оскільки наявність інших спорів не доводить неоднакового застосування судами одних і тих самих норм матеріального права під час ухвалення оскаржуванних судових рішень, а свідчить лише про наявність у цих справах різних встановлених істотних обставин, підтверджених/непідтверджених належними та допустимими доказами, в залежності від яких і ухвалюється судове рішення; при цьому питання обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог, у тому числі, щодо застосування чи незастосування преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду в іншій справі, є правом суду та вирішується ним на власний розсуд з огляду на обставини та наявні у справі докази, які є предметом судового розгляду.

Касаційний суд вказує, що наведені у касаційній скарзі доводи щодо оскарження судових рішень у справі №910/18204/21 фактично зводяться до незгоди позивача з висновком судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, при цьому, доводи скарги спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів та встановленні інших обставин у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для задоволення позову.

Верховний Суд також виходить з того, що вжите законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес", зокрема слід розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства.

Стосовно "виняткового значення" справи для учасника, то в даному випадку оцінка судом такої "винятковості" може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Доводи скаржника не містять аргументованих і переконливих обґрунтувань про те, що дана справа має суспільний інтерес та є винятковою для відповідача, а зводяться лише до незгоди із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій і в цілому до заперечення результату розгляду даної справи та до власного викладення обставин справи стороною у справі щодо переоцінки доказів, які були здійсненні судами, що в силу приписів статті 300 ГПК України не входить в повноваження суду касаційної інстанції.

Таким чином, подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, і, які надають повноваження Верховному Суду переглянути, як "суду права", дану категорію справ.

Колегія суддів відзначає, що незгода із рішеннями суду попередніх інстанцій не свідчить автоматично про неправильність застосування або порушення норм матеріального/процесуального права при ухваленні судових рішень, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для скаржника внаслідок прийняття цих рішень, оскільки настання таких наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь позивача є звичайним передбачуваним процесом.

Верховним Судом під час аналізу доводів та аргументів касаційної скарги також взято до уваги: предмет позову, правову природу спірних правовідносин, складність справи, чинне на час виникнення спірних правовідносин законодавство, факт розгляду даної справи судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію та врахував межі, порядок, повноваження судів щодо розгляду справи.

Рекомендацією № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995 державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 Рекомендації, скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися щодо тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: "Levages Prestations Services v. France" від 23.10.1996; "Brualla Gomez de la Torre v. Spain" від 19.12.1997).

Таким чином законодавець цілком свідомо надав Верховному Суду право використовувати процесуальний фільтр, закріплений у пункті 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України, і це повністю узгоджується з положеннями статті 129 Конституції України, завданнями та принципами господарського судочинства.

При цьому використання оціночних чинників, зокрема, таких понять, як: "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики", "малозначні справи", тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже виходячи з високого статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду".

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

За приписами пункту 1 частини 1 статті 293 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки предметом спору у справі №910/18204/21 є майнова вимога, що є меншою, ніж п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а в касаційній скарзі не наведено іншого обґрунтування щодо наявності підстав, передбачених пп. "а-г" п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України, то касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего" подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Враховуючи вищевикладене, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.10.2023 у справі № 910/18204/21 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 293 Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження не розглядається.

За таких обставин, керуючись статтями 12, 163, 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Алего" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 02.10.2023 у справі № 910/18204/21.

2. Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подавала касаційну скаргу, а копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді Н. Губенко

О. Кролевець