РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.12.2023Справа № 910/4495/20 (910/14242/23)

За позовом Підприємства з іноземною інвестицією у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Фалбі"

до Головного управління ДПС у м. Києві та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві

про стягнення 666.233, 21 грн. в межах справи № 910/4495/20

Суддя Пасько М.В.

Представники: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в межах справи № 910/4495/20.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.2023 відкрито провадження у справі № 910/4495/20 (910/14242/23) за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Розглянувши матеріали справи в спрощеному провадженні без виклику сторін, суд -

ВСТАНОВИВ:

В поданій позовній заяві Підприємство з іноземною інвестицією у формі товариства з обмеженою відповідальністю "Фалбі" (далі - Позивач) просить стягнути на його користь з Державного бюджету України через Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві надмірно перераховані суми зобов`язань із сплати податків та зборів у загальному розмірі 666.233 (шістсот шістдесят шість тисяч двісті тридцять три) грн. 21 коп., що складається із наступних переплат:

- з податку на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів (код класифікації доходів бюджету 11020300) у розмірі 657.324,95 грн.;

- з штрафних санкцій за порушення законодавства про патентування, за порушення норм обігу готівки та про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського (код класифікації доходів бюджету 21080900) у розмірі 1.908,10 грн.;

- з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати (код класифікації доходів бюджету 11010100) у розмірі 1.393,64 грн.;

- з рентної плати за спеціальне використання води (крім рентної плати за спеціальне використання води водних об`єктів місцевого значення) (код класифікації доходів бюджету 13020100) у розмірі 3.182,48 грн.;

- земельний податок з юридичних осіб (код класифікації доходів бюджету 18010500) у розмірі 2.424,04 грн.

Відповідно до ст. 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

Відповідачі подали відзиви на позовну заяву, в яких зазначили про неможливість її задоволення, у зв`язку з її не обґрунтованістю та просили суд відмовити в її задоволенні.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Спір стосується повернення переплат банкрута зі сплати податків і зборів для їх включення до ліквідаційної маси. Застосуванню підлягають норми матеріального права, які стосуються процедур повернення переплат платникам податків разом із застосуванням норм КУзПБ, які встановлюють спеціальний правовий режим щодо платника податків і регулюють процедуру формування ліквідаційної маси та задоволення вимог кредиторів.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог підпункту 14.1.115 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, надміру сплачені грошові зобов`язання - суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов`язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату.

Пунктом 43.1 статті 43 Податкового кодексу України передбачено, що 43.1. Помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

43.2. У разі наявності у платника податків податкового боргу, повернення помилково та/або надміру сплаченої суми грошового зобов`язання на рахунок такого платника податків у банку або небанківському надавачу платіжних послуг, або на єдиний рахунок, або шляхом повернення готівковими коштами за чеком, у разі відсутності у платника податків рахунку в банку, небанківському надавачу платіжних послуг, проводиться лише після повного погашення такого податкового боргу платником податків.

43.3. Обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання та пені є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які повертаються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік за результатами проведення перерахунку його загального річного оподатковуваного доходу) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми та/або пені.

43.4.Платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на рахунок платника податків у банку, небанківському надавачу платіжних послуг; на єдиний рахунок (у разі його використання); на погашення грошового зобов`язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів у разі відсутності у платника податків рахунку в банку, небанківському надавачу платіжних послуг.

43.4-1. У разі повернення надміру сплачених податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зарахованих до бюджету з рахунка платника податку в системі електронного адміністрування податку на додану вартість у порядку, визначеному пунктом 200-1.5 статті 200-1 цього Кодексу, такі кошти підлягають поверненню виключно на рахунок платника в системі електронного адміністрування податку на додану вартість, а у разі його відсутності на момент звернення платника податків із заявою на повернення надміру сплачених податкових зобов`язань з податку на додану вартість чи на момент фактичного повернення коштів - шляхом перерахування на рахунок платника податків у банку, небанківському надавачу платіжних послуг.

Повернення у випадках, визначених законодавством, сум податку на додану вартість, контроль за справлянням яких покладено на контролюючий орган, визначений підпунктом 41.1.2 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, при ввезенні товарів на митну територію України здійснюється в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент оформлення митної декларації/аркуша коригування, на підставі яких здійснюватиметься таке повернення.

43.5.Контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення належних сум коштів з відповідного бюджету або з єдиного рахунку та подає його для виконання до органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

43.6. Повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань платникам податків здійснюється з бюджету, у який такі кошти були зараховані, або з єдиного рахунку.

Позивач у позовній заяві доводить наявність активу - переплати на підставі листа ГУ ДПС у м. Києві від 24.01.2023 № 5408/6126-13-12-01-07, даних із офіційного джерела "Електронний кабінет платника податків" (джерело: https://cabinet.tax.gov.ua/tax-account), фінансового звіту станом на 31.12.2021.

Суд встановив, що у банкрута обліковуються наступні переплати із податків і зборів, що не заперечується відповідачами:

- з податку на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів (код класифікації доходів бюджету 11020300) у розмірі 657.324,95 грн.;

- із штрафних санкцій за порушення законодавства про патентування, за порушення норм обігу готівки та про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського (код класифікації доходів бюджету 21080900) у розмірі 1.908,10 грн.;

- з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати (код класифікації доходів бюджету 11010100) у розмірі 1.393,64 грн.;

- з рентної плати за спеціальне використання води (крім рентної плати за спеціальне використання води водних об`єктів місцевого значення) (код класифікації доходів бюджету 13020100) у розмірі 3.182,48 грн.;

- земельний податок з юридичних осіб (код класифікації доходів бюджету 18010500) у розмірі 2.424,04 грн.

Відповідач - ГУ ДПС у м. Києві підтверджує наявність переплат у банкрута у відзиві та листами на звернення ліквідатора про повернення переплат.

Частиною 1 ст. 62 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси.

Частиною 3 ст. 61 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що під час проведення ліквідаційної процедури ліквідатор зобов`язаний використовувати лише один (ліквідаційний) рахунок боржника в банківській установі. Залишки коштів на інших рахунках перераховуються на ліквідаційний рахунок боржника.

Позивач доводить обставини неодноразового звернення до відповідача 1 із заявами про повернення переплат у період після визнання боржника банкрутом та обставини відмови ГУ ДПС у м. Києві у задоволенні відповідних заяв. До позову додано докази звернення і докази відмови у поверненні переплат.

Судом встановлено, що підставами для відмови ГУ ДПС у м. Києві ліквідатору банкрута у поверненні переплат для включення їх до ліквідаційної маси є наступні:

- пропуск 1095 денного строку на повернення переплат банкрута;

- наявність у банкрута податкового боргу, що унеможливлює повернення переплат.

Норми, що стали підставою для відмови, застосовано ГУ ДПС у м. Києві без застосування норм законодавства про банкрутство.

Суд дійшов висновку про те, що відмова у поверненні активів банкрута є необгрунтованою та суперечить законодавству про банкрутство, зважаючи на наступне.

Частиною 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Тобто особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування у спорі покладається на відповідача-суб`єкта владних повноважень, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій чи законність прийнятих рішень.

Відповідач 1 додає до відзиву витяги з ІКПП товариства ПзІІ у формі ТОВ "Фалбі" згідно яких переплати обліковуються на кінець 2022 року і не є списаними.

Пунктом 2 Розділу ІІІ Порядку ведення податковими органами оперативного обліку податків визначено, що підрозділ, що здійснює облік платежів, на підставі рішення керівника (заступника керівника або уповноваженої особи) територіального органу ДПС або особи, яка виконує його обов`язки, про списання підтверджених сум помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань, що обліковуються більше 1095 календарних днів без руху, списує відповідну суму.

Після проведення в інформаційній системі рішення керівника (заступника керівника або уповноваженої особи) територіального органу ДПС або особи, яка виконує його обов`язки, підрозділ, що здійснює облік платежів, проводить перевірку відповідності списаної суми в ІКП (сума, розрахункові операції тощо).

Таким чином, Відповідач 1, як ні підставу своїх заперечень, посилається на п. 43.3 ст. 43, ст. 102 ПК України та не доводить свою позицію будь-якими доказами стосовно пропуску 1095 денного строку для повернення переплат на користь банкрута.

Додатково судом враховано, що положення абзацу 11 п. 52 прим. 2 підрозд. 10 розд. ХХ "Перехідні положення" Податкового кодексу України про те, що на період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), зупиняється перебіг строків давності, передбачених ст. 102 Податкового кодексу України. Постановою Кабміну №691 відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

На період до припинення або скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022 пп. 69.9 пункту 69 підрозділу 10 розділу ХХ ПК визначено, що тимчасово, до 1 серпня 2023 року, для платників податків та контролюючих органів зупиняється перебіг строків, визначених податковим законодавством та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, крім передбачених виключень.

Судом встановлено, що Відповідачем 1 не заявляє про пропуск позивачем строків для повернення переплати із земельного податку у розмірі 2.424,04 грн., що підтверджує правомірність вимоги позивача про їх стягнення.

Кодексом України з процедур банкрутства встановлено особливий порядок задоволення вимог кредиторів юридичної особи, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство. Задоволення вимог кредиторів боржника здійснюється в межах процедури банкрутства за умови подання кредитором заяви про визнання кредиторських вимог, визнання таких вимог господарським судом та подальше включення вимог кредитора до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство.

Підпунктом 1.3 ст.1 Податкового Кодексу України визначено, що цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Кодексом України з процедур банкрутства, з банків, на які поширюються норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", проведення комплексних перевірок з метою виявлення фінансових рахунків та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (крім особливостей функціонування єдиного рахунку, подання звітності щодо суми нарахованого єдиного внеску), зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Порядок погашення будь-якої заборгованості банкрута в межах справи про банкрутства, в тому числі податкових зобов`язань, встановлено кодексом України з процедур банкрутства.

Частиною 1 ст. 59 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що з дня ухвали господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури господарська діяльність банкрута завершується закінченням технологічного циклу з виготовлення продукції у разі можливості її продажу, крім укладення та виконання договорів, що мають на меті захист майна банкрута або забезпечення його збереження (підтримання) у належному стані, договорів оренди майна, яке тимчасово не використовується, на період до його продажу у процедурі ліквідації тощо; у банкрута не виникає жодних додаткових зобов`язань, у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Із 08.12.2022 ПзІІ у формі ТОВ "Фалбі" господарська діяльність не ведеться, додаткові зобов`язання, в тому числі зі сплати податків і зборів, у банкрута не виникають. Ліквідатор банкрута не може розпоряджатись наявними переплатами з податків та зборів та спрямувати кошти, що належать банкруту, на погашення вимог кредиторів у справі про банкрутство.

Відповідно до п.14 ст.39 Кодексу України з процедур банкрутства, з моменту відкриття провадження у справі пред`явлення конкурсними та забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення можуть здійснюватися лише у порядку, передбаченому цим Кодексом, та в межах провадження у справі.

Відповідно до ч.1 ст.45 Кодексу України з процедур банкрутства, конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Відповідно до ч.2 ст.47 Кодексу України з процедур банкрутства, за результатами попереднього засідання господарський суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються, зокрема, розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, що вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів.

Відповідно до ч.1 ст.61 Кодексу України з процедур банкрутства, ліквідатор з дня свого призначення продає майно банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Наведені положення спростовують доводи Відповідача 1 про те, що наявність боргів товариства із сплати податків і зборів унеможливлює повернення переплат банкрута.

Судом встановлено, що ГУ ДПС у м. Києві є кредитором у справі про банкрутство ПзІІ у формі ТОВ "Фалбі" згідно ухвали господарського суду м. Києві від 17.06.2021. Тобто контролюючий орган скористався правом на погашення недоїмки у процедурі банкрутства та має право на звернення до банкрута із додатковими вимогами у разі їх наявності.

Таким чином, суд із врахуванням наведених норм ПКУ та КУЗпБ, дійшов висновку про те, що порядок включення активів у ліквідаційну масу, не може бути поставлений в залежність від наявності податкового боргу банкрута перед контролюючим органом.

Суд дослідив позицію вимоги відповідачів ГУ ДПС у м. Києві та ГУ ДКСУ у м. Києві про закриття провадження у справі так як спір відноситься до юрисдикції адміністративного суду. Суд зазначає про відсутність підстав для закриття провадження у спорі, зважаючи на наступне.

Частинами 1, 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутство визначено, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

У разі якщо відповідачем у такому спорі є суб`єкт владних повноважень, суд керується принципом офіційного з`ясування всіх обставин у справі та вживає визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів, з власної ініціативи.

Сума податкових переплат ПзІІ у формі ТОВ "Фалбі" підтверджена податковим органом у листах на запити ліквідатора, даними податкового обліку банкрута із кабінету платника податків та інформацією із фінансових звітів банкрута. Спір щодо нарахування, формування чи будь-яких рішень суб`єкта владних повноважень про правомірність нарахування переплат або їх розмір, про стягнення боргу у платника податків - відсутній. Спір повернення існуючих переплат банкрута до ліквідаційної маси, що напряму впливає на розмір ліквідаційної маси. Публічно-правовий характер спору - відсутній. Зазначення відповідачем суб`єкта владних повноважень не може бути безумовною підставою для віднесення спору до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідачі не доводять наявності ознак публічно-правового характер спору.

ГУ ДКСУ у м. Києві посилається на висновки у постанові Великої Палати ВС у справі № 320/12137/20 від 13.04.2023 щодо юрисдикції адміністративного суду у справі про стягнення банкрутом переплат.

Спростовуючи позицію Відповідача 2 про юрисдикцію адміністративного суду у спорі суд зазначає, що правові висновки, на які посилається сторона стосуються розгляду спору, який вирішувався в порядку адміністративного судочинства щодо стягнення переплат ПДВ на користь банкрута. Предмет спору - бюджетне відшкодування ПДВ, яке має спеціальний порядок, що встановлений п. 43.4-1, ст. 200 ПК України.

Суд також звертає увагу сторін на окрему думку дев`яти суддів, із дев`ятнадцяти суддів які приймали постанову, що сформульована 13 квітня 2023 року у справі №320/12137/20 в якій перелічено судову практику у справах про банкрутство про юрисдикцію спорів стороною у яких є банкрут та вказано мету ст. 7 КУзПБ - про концентрацію спорів які впливають на ліквідаційну масу у справі про банкрутство у зв`язку із обмеженим строком ліквідаційної процедури. Сформовано головні критерії розмежування юрисдикції для вирішення спору.

Суд приймає до уваги наступні висновки Великої Палати Верховного Суду, що зроблено у постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 905/2030/19 (905/1159/20) згідно яких:

40. Отже, з прийняттям КУзПБ законодавець змінив правила визначення юрисдикції таких спорів, сконцентрувавши розгляд усіх майнових та ряду немайнових вимог в межах однієї судової процедури банкрутства в судах господарської юрисдикції, задля повного та комплексного вирішення усіх правових проблем неплатоспроможної особи (як фізичної, так і юридичної), яка може бути визнана банкрутом (ліквідована) за наслідком такої процедури, що матиме наслідком закриття (припинення) провадження з розгляду спорів у всіх інших юрисдикційних органах з вимогами до неї.

43. Велика Палата Верховного Суду, визначаючи юрисдикційність спорів з майновими вимогами боржника та до боржника, щодо якого здійснюється процедура банкрутства, уже неодноразово зазначала про необхідність розгляду спорів між боржником та іншими суб`єктами (як органами, наділеними владними повноваженнями, так і суб`єктами приватно-правових відносин) щодо майна боржника в межах процедури банкрутства. Такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі N 904/1693/19, від 15 січня 2020 року у справі N 607/6254/15-ц, від 18 лютого 2020 року у справі N 918/335/17, від 15 травня 2019 року у справі N 289/2217/17, від 12 червня 2019 року у справі N 289/233/18, від 19 червня 2019 року у справі N 289/718/18, від 19 червня 2019 року у справі N 289/718/18, від 19 червня 2019 року у справі N 289/2210/17, а також у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі N 921/557/15-г/10, від 06 лютого 2020 року у справі N 910/1116/18, від 12 січня 2021 року у справі N 334/5073/19.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що визначення юрисдикційності усіх майнових спорів господарському суду, який порушив справу про банкрутство, має на меті як усунення правової невизначеності, так і захист прав кредитора, який може, за умови своєчасного звернення у справу про банкрутство, реалізувати свої права та отримати задоволення своїх вимог.

44. КУзПБ та ГПК України є нормативними актами рівної юридичної сили - процесуальними законами, які мають визначену законодавцем сферу правового регулювання. Отже, у випадку колізії норм між статтею 7 КУзПБ та статтею 20 ГПК України повинні застосовуватися ті процесуальні норми, які прийняті пізніше. Відтак у правовідносинах щодо визначення розміру податкових зобов`язань боржника у справі про банкрутство шляхом оскарження рішення податкового органу з 21 жовтня 2019 року підлягають застосуванню положення статті 7 КУзПБ, які визначають юрисдикцію розгляду таких спорів у межах провадження у справі про банкрутство у господарському судочинстві".

В даному випадку спір стосується повернення вже нарахованих переплат банкрута і включення їх до ліквідаційної маси, застосуванню підлягають норми матеріального права про банкрутство разом із положеннями податкового законодавства, відповідно має бути вирішений у справі про банкрутство згідно ст. 7 КУзПБ, що відповідає принципу концентрації всіх майнових та грошових вимог за участі боржника саме в межах процедури банкрутства. Спір не стосується порядку нарахування чи обліку переплат, нарахування чи стягнення заборгованості на підставі податкових повідомлень-рішень контролюючого органу, що виключає публічно-правовий характер спору.

Згідно пункту 1 Положення про головні управління Державної казначейської служби України, затверджене Наказом МФ України 12.10.2011 № 1280, Головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі Головне управління Казначейства) є територіальними органами Державної казначейської служби України та відповідно до підпункту 5 пункту 4 цього Положення здійснюють повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а відповідно до підпункту 14) пункту 4 Положення, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2019 у справі № 826/7380/15 дійшла висновку, про те що ефективним способом захисту, який забезпечує поновлення порушеного права позивача на повернення переплат податків, є стягнення з Державного бюджету України через органи Державної казначейської служби на користь товариства заборгованості бюджету:

"Ураховуючи наведене та з огляду на те, що такі способи захисту як зобов`язання контролюючого органу надати висновок про підтвердження заявленої платником податків суми бюджетного відшкодування або внести заяву товариства до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування не призведуть до ефективного відновлення права платника податків, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що ефективним способом захисту, який забезпечить поновлення порушеного права позивача, є стягнення з Державного бюджету України через ГУ ДКС України у м. Києві на користь товариства заборгованості бюджету із відшкодування ПДВ та пені, нарахованої на суму такої заборгованості."

У постанові Верховного Суду від 21.06.2022 у справі № 908/6036/14 (908/2674/20) при вирішенні питання про ефективний захист права банкрута на повернення переплат зроблено наступний висновок:

"19.26 Наведений висновок узгоджується із висновками про застосування норм права, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2019 у справі № 826/7380/15, відповідно до якого такі способи захисту як зобов`язання контролюючого органу надати висновок про підтвердження заявленої платником податків суми бюджетного відшкодування або внести заяву підприємства до Тимчасового реєстру заяв про повернення суми бюджетного відшкодування не призведуть до ефективного відновлення права платника податку на додану вартість, ефективним способом захисту, який забезпечить поновлення порушеного права позивача в такій ситуації, є стягнення з Державного бюджету України через орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, на користь підприємства заборгованості бюджету з відшкодування податку на додану вартість".

Суд дійшов висновку, що позивач заявляє вимогу, яка є ефективним способом захисту порушеного права позивача на повернення переплат про стягнення з Державного бюджету України через Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві заявлених розмірів переплат за податками і зборами.

Необхідно наголосити, що як зазначено у рішенні ЄСПЛ у Справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04), прийняте 20.10.2011 року (набуло статусу остаточного 20.01.2012 року),державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб, у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

У рішення Європейського суду у справі "ІНТЕРСПЛАВ проти УКРАЇНИ" від 09 січня 2007року суд вказує, що втручання у право власності заявника повинно бути пропорційним. Постійні затримки відшкодування і компенсації у поєднанні із відсутністю ефективних засобів запобігання або припинення такої адміністративної практики, так само як і стан невизначеності щодо часу повернення коштів заявника, порушує "справедливий баланс" між вимогами публічного інтересу та захистом права на мирне володіння майном. На думку Суду, заявники перебувають і продовжує перебувати під надмірним для нього тягарем (див. рішення у справі "Buffalo S. r. L. en liquidation v. Italy", зазначене вище, п. 38). Відповідно порушується право особи на мирне володіння майном, закріплене у статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (дивитися рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, пункт 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, пункт 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, пункт 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37, від 25 листопада 2008 року).

Задоволення позову відновлює право банкрута повернення переплат із податків і зборів та забезпечує формування ліквідаційної маси.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Частиною 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судовій збір відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з Державного бюджету України через Головне управління державної казначейської служби України у м. Києві (01601, місто Київ, вулиця Терещенківська, будинок 11-А; ідентифікаційний код 37993783) на користь підприємства з іноземними інвестиціями у формі ТОВ "Фалбі" (02094, м. Київ, вул. Г. Хоткевича, буд. 12, оф. 177; ідентифікаційний код 21568905) надмірно перераховані суми зобов`язань із сплати податків та зборів у загальному розмірі 666 233 (шістсот шістдесят шість тисяч двісті тридцять три) грн. 21 коп., що складається із наступних переплат:

- з податку на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів (код класифікації доходів бюджету 11020300) у розмірі 657.324,95 грн.;

- з штрафних санкцій за порушення законодавства про патентування, за порушення норм обігу готівки та про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського (код класифікації доходів бюджету 21080900) у розмірі 1.908,10 грн.;

- з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати (код класифікації доходів бюджету 11010100) у розмірі 1.393,64 грн.;

- з рентної плати за спеціальне використання води (крім рентної плати за спеціальне використання води водних об`єктів місцевого значення) (код класифікації доходів бюджету 13020100) у розмірі 3.182,48 грн.;

- земельний податок з юридичних осіб (код класифікації доходів бюджету 18010500) у розмірі 2.424,04 грн.

3.Стягнути з Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві (01601, місто Київ, вулиця Терещенківська, будинок 11-А; ідентифікаційний код 37993783) на користь підприємства з іноземними інвестиціями у формі ТОВ "Фалбі" (02094, м. Київ, вул. Г. Хоткевича, буд. 12, оф. 177; ідентифікаційний код 21568905) судовий збір в розмірі 2.684, 00 грн.

4.Стягнути з Головного управління ДПС у м. Києві (04116, місто Київ, вулиця Шолуденка, будинок 33/19; ідентифікаційний код 44116011) на користь підприємства з іноземними інвестиціями у формі ТОВ "Фалбі" (02094, м. Київ, вул. Г. Хоткевича, буд. 12, оф. 177; ідентифікаційний код 21568905) судовий збір в розмірі 2.684, 00 грн.

5.Видати накази відповідно до ст. 327 ГПК України.

6.Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та строк визначені розділом ІV ГПК України.

Суддя М.В. Пасько