ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року Справа № 918/645/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В. , суддя Миханюк М.В.

секретар судового засідання Дика А.І.

за участю представників сторін:

позивача - Дубінін Р.В.

відповідача - не з`явився

третьої особи - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 14.09.2023, повний текст складено 19.09.2023, у справі №918/645/23 (суддя Пашкевич І.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕРЕВОВИРІБ"

до ОСОБА_1

третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_2

про стягнення 450 000 грн 00 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 14.09.2023 у справі №918/645/23 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕРЕВОВИРІБ" 327 026, 11 коп. безпідставно набутих коштів, 63 454, 54 грн. інфляційних втрат, 11 316, 00 грн. 3 % річних, та 4 821, 54 коп. судового збору. У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим судом першої інстанції рішенням від 14.09.2023 у справі №918/645/23 ОСОБА_1 звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції поновити строк на апеляційне оскарження; скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 14.09.2023 у справі №918/645/23 та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі; стягнути з позивача витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції порушено норми ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України, якими визначено, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог та вказує, що у матеріалах справи відсутня заява позивача про зміну підстав позову, а саме про стягнення з відповідача 327 026, 11 грн. як коштів, які набуті без достатньої правової підстави.

Також звертає увагу на помилковість висновків місцевого господарського суду щодо не укладення договору поставки. Зазначає, що факт укладення та виконання договору поставки, дійсність видаткових накладних та довіреності представника позивача Наконечного Олексія підтверджено у поясненнях третьої особи Міськіва В.А., які з незалежних від відповідача причин направлені до суду вже після прийняття рішення у справі.

Додатково звертає увагу на безпідставність стягнення 3% річних та інфляційних втрат, оскільки судом першої інстанції у рішенні встановлено нікчемність договору позики, а тому вважає, що вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат також є нікчемними, не зважаючи на те, що позивач обґрунтовував їх стягнення.

Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №918/645/23/6307/23 від 10.10.2023 витребувано матеріали справи №918/645/23 з Господарського суду Рівненської області. 16.10.2023 матеріали справи №918/645/23 надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №918/645/23 у складі: головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Грязнов В.В., суддя Павлюк І.Ю.

Розпорядженням керівника апарату суду №01-05/891 від 18.10.2023, у зв`язку із перебуванням у відпустці судді - члена колегії Павлюк І.Ю., відповідно до ст. 32 ГПК України, ст. 155 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", пунктів 19, 20 розділу VIII Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 8.5 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Північно-західному апеляційному господарському суді, призначено повторний автоматизований розподіл справи №918/645/23.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями визначено колегію суддів для розгляду справи №918/645/23 у складі: головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Миханюк М.В., суддя Грязнов В.В.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.10.2023 поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Рівненської області від 14.09.2023 у справі №918/645/23; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 14.09.2023 у справі №918/645/23; розгляд апеляційної скарги призначено на "21" листопада 2023 р. об 14:30 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33001 м. Рівне вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань № 1; зупинено дію рішення Господарського суду Рівненської області від 14.09.2023 у справі №918/645/23.

Запропоновано позивачу у строк до 10.11.2023 надати суду відзив на апеляційну скаргу та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Запропоновано третій особі у строк до 10.11.2023 надати суду письмові пояснення з приводу поданої апеляційної скарги та докази надсилання таких пояснень та доданих до них документів іншим учасникам справи.

Роз`яснено учасникам справи право участі особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, передбачене статтею 197 Господарського процесуального кодексу України.

Копію ухвали направлено позивачу та відповідачу на електронні адреси, відомості про які наявні в матеріалах справи, третій особі поштовим відправленням з рекомендованим повідомленням про вручення (а.с. 154-156).

10.11.2023 на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду через систему "Електронний суд" від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕРЕВОВИРІБ" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 14.09.2023 у справі №918/645/23, в якому останній вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

20.11.2023 на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕРЕВОВИРІБ" надійшло клопотання про повернення апеляційної скарги відповідача.

Третя особа не скористався своїм процесуальним правом на подачу письмових пояснень з приводу поданої апеляційної скарги.

В судове засідання 21.11.2023 з`явився представник позивача, який заперечив доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві та надав усні пояснення по суті спору.

Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомлені.

Відповідно до норм ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка у судове засідання сторін, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, оскільки визначальним є не явка представників, а достатність матеріалів справи для ухвалення рішення у справі.

Колегія суддів відхиляє клопотання представника позивача про повернення апеляційної скарги відповідача, враховуючи таке.

Позивач у клопотанні зазначає, що документи, які надані у якості підтвердження повноважень на представництво скаржника ОСОБА_1 адвокатом Прасковичем І.М. підписано та подано за відсутності належних повноважень останнього на ведення справи, оскільки ордер, який долучено до апеляційної скарги з аналогічними серією та номером міститься також в іншій судовій справі на представництво іншої особи.

Так, відповідно до частини 1 статті 26 ЗУ "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відмінністю цих чотирьох документів є те, що три з них (договір, довіреність та доручення) одночасно підтверджують і факт наявності у повіреного права бути представником, і обсяг такого представництва (це зумовлено тим, що ці документи, зазвичай, є двосторонніми та містять підпис довірителя). У свою чергу, ордер є одностороннім документом, що самостійно (без договору) може підтверджувати лише факт наявності у повіреного права бути представником та не містить інформації про обсяг такого представництва.

Згідно з частиною 2 статті 26 ЗУ "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" ордер письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги; ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката; Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

Відповідно до пункту 4 Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 17 грудня 2012 року № 36, зі змінами, внесеними рішенням Ради адвокатів України від 27 травня 2017 року № 151, ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням.

Згідно з пунктом 15 цього Положення, ордер містить, зокрема, такий реквізит як посилання на договір про надання правової допомоги, номер (у випадку наявності) та дату цього документа.

Таким чином, суд може виконати імперативну вимогу процесуального закону та перевірити наявність права в довірителя на підписання конкретного документу лише за умови, якщо разом з ордером додано завірену належним чином копію договору про надання правової допомоги (витягу з договору), про який зазначено у такому ордері.

Тобто суд зобов`язаний перевірити щонайменше дві складові представництва, а саме, факт наявності повноважень на представництво інтересів певної особи та, окремо, обсяг таких повноважень, а саме: право на звернення з відповідним процесуальним документом до відповідного суду (інстанції) у конкретний момент часу.

Як встановлено судом Ордер серії ВС №1009988 долучений до апеляційної скарги, виданий на підставі Договору про надання правничої допомоги №22/07/23 від 22.07.2023 р.

Як вбачається з матеріалів справи копія Договору про надання правничої допомоги №22/07/23 від 22.07.2023, на підставі якого видано Ордер, в матеріалах справи відсутній.

Одночасно колегія суддів звертає увагу, що 18.10.2023 введено в дію Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами", яким, серед іншого, внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України.

Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції (ч. 4 ст. 6 ГПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 6 ГПК України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Електронний кабінет - це персональний кабінет (веб-сервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу. Електронна ідентифікація особи здійснюється з використанням кваліфікованого електронного підпису чи інших засобів електронної ідентифікації, які дають змогу однозначно встановити особу.

Колегією суддів встановлено, що у самого скаржника - Козарика А.П. наявний електронний кабінет в підсистемі "Електронний суд", а апеляційна скарга подана останнім через підсистему "Електронний суд".

Таким чином доводи позивача, що представник відповідача є неповноважним представником, не знаходять свого підтвердження, оскільки апеляційна скарга подана самим скаржником і у суду відсутні підстави для перевірки повноважень адвоката Прасковича І.М.

Відповідно до ст.ст. 269, 270 ГПК України, апеляційна інстанція переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено наступне.

Як зазначає позивач у 2018 році між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДЕРЕВОВИРІБ" та Фізичною особою підприємцем Козариком Анатолієм Петровичем укладено усний Договір позики (далі Договір).

На час укладення Договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору позики, визначених у цивільному та господарському законодавстві.

Відповідно до умов Договору, відповідач зобов`язався отримати грошові кошти та повернути їх на вимогу позивача.

Товариством з обмеженою відповідальністю "ДЕРЕВОВИРІБ" здійснено перерахунок грошових коштів на користь ФОП Козарика Анатолія Петровича на загальну суму 327 026 грн 11 коп., що підтверджується платіжними дорученнями із призначенням платежу: "оплата згідно договору", а саме:

- № 37 від 10 липня 2018 року на суму 6 500 грн 00 коп.;

- № 38 від 16 липня 2018 року на суму 20 009 грн 31 коп.;

- № 43 від 08 серпня 2018 року на суму 88 873 грн 00 коп.;

- № 45 від 09 серпня 2018 року на суму 124 500 грн 00 коп.;

- № 47 від 31 серпня 2018 року на суму 80 000 грн 00 коп.;

- № 48 від 06 вересня 2018 року на суму 5 000 грн 00 коп.;

- № 57 від 03 жовтня 2018 року на суму 2 143 грн 80 коп.

28 квітня 2022 року поштовим відправленням (трекінг-номер 896) позивач надіслав відповідачу вимогу 02-04/2022 від 28 квітня 2022 року, в якій просив відповідача повернути грошові кошти отримані відповідно до Договору.

Вказану вимогу відповідачем залишено без задоволення.

Позивач нарахував відповідачу відсотки за користування позиченими коштами, 3 % річних за затримку у їх виплаті та суму інфляційного збільшення боргу за період з 28.04.2022 до 30.06.2023.

30.06.2023 позивач звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовом до Козарика А.П. про стягнення 450 000, 00 грн, з яких 327 026 грн 11 коп. які отримані відповідачем згідно договору позики та 122 973 грн. 89 коп. відсотків за користування позиченими грошовими коштами, 3% річних та інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 14.09.2023 у справі №918/645/23 позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕРЕВОВИРІБ" 327 026, 11 коп. безпідставно набутих коштів, 63 454, 54 грн. інфляційних втрат та 11 316, 00 грн. 3 % річних. У решті позовних вимог - відмовлено.

Місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 327 026 грн 11 коп. як безпідставно отриманих коштів. Також вказав, що нарахування інфляційних втрат та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника, а тому заявлені суми підлягають частковому задоволенню (з врахуванням перерахунку судом періоду їх нарахування).

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Рівненської області від 14.09.2023 у справі №918/645/23 та мотивами суду першої інстанції, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

В розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під захистом права розуміється державна примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути виражений як концентрований вираз змісту (суті) державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в іншій спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (ч. 1 та ч. 3 ст. 626 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з положеннями частини 1 статті 638, частини 1 статті 639 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до частини 1 статті 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У апеляційній скарзі апелянт вказує на безпідставний вихід судом першої інстанції за межі позовних вимог, стягуючи кошти не як неповернуту позику, а як безпідставно набуте майно. Колегія суддів з приводу даного доводу зазначає наступне.

Позивач предметом та підставою позову вказує стягнення з відповідача Фізичної особи підприємця Козарика Анатолія Петровича на користь позивача 450 000, 00 грн, що складають: 327 026, 11 грн, які отримані відповідачем згідно договору позики; 122 973, 89 грн відсотки за користування позиченими грошовими коштами, 3% річних та інфляційні втрати.

Натомість суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 327 026 грн 11 коп. як безпідставно отриманих коштів, оскільки встановив наявність між сторонами кондикційних зобов`язань.

Скаржник вказує, що у матеріалах справи відсутня заява позивача про зміну підстави позову, а саме про стягнення з відповідача 327 026, 11 грн як коштів, які набуті без достатньої правової підстави.

Суд апеляційної інстанції враховує, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо, суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог, але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (Постанова ВП ВС від 20.06.2023 № 633/408/18 (14-86цс22)).

Водночас, приймаючи рішення по суті позовних вимог, місцевий суд взяв до уваги, що Велика Палата Верховного Суду в постановах від 25.06.2019 у справі №924/1473/15 та від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 висловила правову позицію, що суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Надаючи юридичну кваліфікацію відносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів звертає увагу, що кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, і набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Згідно із частинами 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Таким чином, за змістом ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

З наявних у справі доказів вбачається та не заперечується сторонами, що позивачем перераховано відповідачу 327 026 грн 11 коп., що підтверджується платіжними дорученнями № 37 від 10.07.2018 на суму 6 500 грн 00 коп.; № 38 від 16.07.2018 на суму 20 009) грн 31 коп.; № 43 від 08.08.2018 на суму 88 873 грн 00 коп.; № 45 від 09.08.2018 на суму 124 500 грн 00 коп.; № 47 від 31.08.2018 на суму 80 000 грн 00 коп.; № 48 від 06.09.2018 на суму 5 000 грн 00 коп. № 57 від 03.10.2018 на суму 2 143 грн 80 коп. У платіжних дорученнях міститься посилання на призначення платежу "оплата згідно договору".

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.08.2023 у справі № 755/16831/19, провадження № 61-17567св21 (ЄДРСРУ № 112845633) зазначив, що:

- по своїй юридичній сутності договір позики грошових коштів є реальним договором, і для його укладення необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача (сплата) коштів позикодавцем позичальнику;

- законодавець імперативно в частині першій статті 1047 ЦК визначив необхідність вчинення в письмовій формі договору позики грошових коштів у разі якщо позикодавцем є юридична особа;

- розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми. Розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником, тощо.

Відповідно до ст. 215 ЦК України нікчемним за законом вважається правочин, що вчинений без додержання обов`язкової письмової форми (для яких встановлена законом виключно письмова форма ст.ст. 203,208 ЦК України).

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що усний договір позики, про який вказує у позовній заяві позивач в цілому є нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місце, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. З огляду на те, що перехід 327 026 грн 11 коп. від позивача до відповідача не ґрунтувався на укладеному в письмовій формі між сторонами договорі позики, усний договір в силу вищевикладених норм є нікчемним, отже отримання відповідачем 327 026 грн 11 коп., на думку суду першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, на підставі угоди сторін є безпідставним.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про існування між сторонами кондикційних зобов`язань, і вважає, що суд застосував ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, виходячи з наданих сторонами доказів і встановлених обставин.

Щодо доводів скаржника про безпідставність стягнення 3% річних та інфляційних втрат, апеляційний господарський суд зазначає таке.

Згідно ст.ст. 509, 524, 533- 535 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Вказане узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц.

Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічне стосується випадків, коли особа утримує у себе грошові кошти без достатньої правової підстави.

За приписами ч.ч.1, 2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання ним зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Як вбачається із матеріалів справи 28.04.2022 поштовим відправленням (трекінг-номер 896) позивач надіслав відповідачу вимогу 02-04/2022 від 28 квітня 2022 року, у якій вимагав від відповідача повернення грошових коштів.

Відповідачем вказану вимогу було залишено без відповіді.

Колегія суддів звертає увагу, що сам факт направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу відповідача є достатнім доказом повідомлення сторони про необхідність повернення коштів, оскільки факт отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, і носить суб`єктивний характер самого отримувача кореспонденції.

Із розрахунку суми заборгованості вбачається, що позивач нарахував відповідачу 3 % річних та інфляційні втрати за період з 28.04.2022 до 30.06.2023.

Суд першої інстанції вказав, що враховуючи положення ч. 2 ст. 530 ЦК України, відповідач вважається таким, що прострочив виконання вимоги позивача про повернення 327 026 грн 11 коп. безпідставно отриманих коштів не з 28.04.2022, як помилково вважає позивач, а із 06.05.2022 та здійснив власний перерахунок нарахування інфляційних втрат та 3 % річних.

Колегія суддів погоджується з проведеним перерахунком суду першої інстанції та встановила, що останній є арифметично вірним, оскільки період прострочення грошового зобов`язання становить 421 день, а тому обґрунтований розмір стягнення з відповідача інфляційних втрат складає 63 454, 54 грн., а 3 % річних - 11 316, 00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Оскільки судом встановлено нікчемність усного договору позики, правові підстави для стягнення з відповідача відсотків за користування позиченими грошовими коштами відсутні.

Відтак місцевий господарський суд правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог у даній частині.

Колегія суддів вважає також вірним висновок місцевого суду про недоведеність відповідачем існування між сторонами правовідносин, що випливають з договорів поставки товару (паркетної заготовки).

Так, заперечуючи проти позову відповідач посилається на існування між сторонами господарських правовідносин щодо договорів поставки товару (паркетної заготовки), які відповідачем належно виконані на загальну суму 330 536 грн 40 коп., про що свідчать видаткові накладні № 1704/1 від 17.04.2020 на суму 148 881 грн 10 коп. та № 2804/1 від 28.04.2020 на суму 181 655 грн 30 коп.

Враховуючи те, що дані документи відповідачем надані в копіях, позивачем було подано до суду першої інстанції клопотання про витребування від відповідача оригіналів документів, а саме довіреність № Д-28/10/19 від 28.10.2019; видаткову накладну №1704/1 від 17.04.2020; видаткову накладну № 2804/1 від 28.04.2020.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 29.08.2023 клопотання в порядку ч. 6 ст. 91 ГПК України задоволено, витребувано у ОСОБА_1 для огляду у судовому засіданні оригінали вказаних документів. Колегією суддів встановлено, що відповідач не виконав вимоги суду.

Разом з тим представник позивача заявив клопотання про визнання доказів недопустимими/неналежними/недостовірними та поставив під сумнів достовірність копій документів.

Відповідно до ч. 5 ст. 91 ГПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Відповідно до ч. 6 ст. 91 ГПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

З огляду на вищевикладені обставини колегія суддів погоджується з неприйняттям місцевим судом копій документів як належних доказів по справі.

Також колегією суддів не беруться до уваги пояснення Третьої особи Міськіва В.А., які надійшли до суду першої інстанції вже після винесення рішення, оскільки вказані пояснення не можуть замінити первинний документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Так, відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (№ 996-XIV) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і, власне, її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

Згідно з п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні складатись під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Тобто, первинні документи повинні містити відомості, які підтверджують вчинення господарської операції, на виконання якої вони складаються.

Враховуючи, що самим відповідачем зазначено в апеляційній скарзі про відсутність оригіналів первинних бухгалтерських документів у нього, а пояснення третьої особи не є належним доказом вчинення господарських операцій господарюючими суб`єктами, відтак апеляційний господарський суд приходить до висновку, що відносин з поставки товару і його передачі позивачу між сторонами спору не існувало.

Частиною 3 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст. 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення.

На підставі ст. 129 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 272, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 14.09.2023 у справі №918/645/23 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, окрім випадків, визначених ст.ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу №918/645/23 повернути доГосподарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "01" грудня 2023 р.

Головуючий суддя Розізнана І.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Миханюк М.В.