РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

23.11.2023Справа № 910/12903/23

За позовом ОСОБА_1 (Запорізька обл., Великобілозерський р-н, с. Гюнівка)

до Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" (м. Київ)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Селянське (фермерське) господарство "Злагода" (Запорізька область, Великобілозерський район, село Гюнівка)

про визнання недійсним договору поруки,

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники учасників справи: відповідно до протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро" про визнання недійсним Договору поруки № 221121-П/1 від 22.11.2021, укладеного в забезпечення виконання зобов`язань позичальника - Селянського (фермерського) господарства "Злагода" за кредитним договором №221121-КЛН/1 від 22.11.2021, укладеним з відповідачем.

Позовні вимоги обґрунтовані вчиненням оспорюваного правочину під випливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах та під впливом обману.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2023 позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк і спосіб усунення виявлених недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2023 відкрито провадження у справі №910/12903/23, постановлено її розгляд здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 10.10.2023, а також залучено до участі у справі Селянське (фермерське) господарство "Злагода" третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, а також витребувано докази від Акціонерного товариства "Мегабанк".

20.09.2023 позивач подав пояснення по справі.

20.09.2023 від відповідача надійшов відзив а позовну заяву.

26.09.2023 від Акціонерного товариства "Мегабанк" надійшли витребувані судом матеріали.

02.10.2023 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення по справі.

02.10.2023 до суду надійшла відповідь на відзив.

05.10.2023 від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

10.10.2023 суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 24.10.2023.

19.10.2023 від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних заходів.

Ухвалою від 23.10.2023 суд задовольнив означену заяву та забезпечив участь у підготовчому засіданні 24.10.2023 представника ОСОБА_1 - адвоката Кавчука Андрія Вікторовича, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних заходів.

24.10.2023 представник позивача - адвокат Кавчук Андрій Вікторович, не забезпечив підключення до Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та не вийшов на зв`язок із судом, тож у це підготовче засідання представник позивача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Зазначене не перешкоджає розгляду справи відповідно до ст. ст.183, 202 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 07.11.2023.

06.11.2023 позивач подав до суду заяву про зміну підстав позову.

07.11.2023 суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про оголошення перерви в судовому засіданні до 23.11.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.11.2023 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного процесуального строку для подання заяви про зміну підстав позову, заяву ОСОБА_1 від 06.11.2023 про зміну підстав позову залишено без розгляду.

У судовому засіданні 23.11.2023 представник ОСОБА_1 - адвокат Кавчук Андрій Вікторович, повідомив про подання ним до початку судового засідання заяви про відвід судді Ващенко Т.М. від розгляду даної справи та просив її задовольнити.

Судом встановлено відсутність зареєстрованої відділом діловодства суду заяви про відвід судді від розгляду справи, на час проведення судового засідання, у зв`язку чим означене усне клопотання позивача судом залишено без розгляду.

Після проголошення ухвали про залишення усного клопотання представника позивача про відвід судді без розгляду, адвокат Кавчук Андрій Вікторович оголосив, що він не довіряє цьому складу суду та від`єднався від відеоконференції (залишив зал судового засідання) до закінчення судового засідання.

Секретар судового засідання об 11:34 год., після від`єднання адвоката Кавчука Андрія Вікторовича, запрошував його до відеоконференції для продовження судового засідання, проте даний представник перебував офлайн та на зв`язок із судом не вийшов.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.11.2023, зокрема, визнано подання 23.11.2023 представником ОСОБА_1 - адвокатом Кавчуком Андрієм Вікторовичем, заяви про відвід судді Ващенко Т.М. від розгляду справи №910/12903/23, зловживанням процесуальними правами, заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Кавчука Андрія Вікторовича про відвід судді Ващенко Т.М. від розгляду справи №910/12903/23, залишено без розгляду, застосовано до ОСОБА_1 захід процесуального примусу у вигляді штрафу в розмірі одного розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 2 684,00 грн.

Представник відповідача в судовому засіданні 23.11.2023 проти задоволення позовних вимог повністю заперечував з підстав, викладених у відзиві. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, та його неявка не перешкоджає розгляду справи відповідно до ст. 202 ГПК України.

23.11.2023 по виходу з нарадчої кімнати суд проголосив вступну та резолютивну частину рішення та повідомив, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.11.2021 між Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» (Банк), як Позикодавцем, та Селянським (фермерським) господарством "Злагода" (третя особа), як Позичальником, укладено Кредитний договір від № 221121-КЛН/1.

З метою забезпечення кредитних зобов`язань Позичальника перед Позикодавцем, між ними було укладено договори застави рухомого майна, що перебувало у власності Позичальника, а саме:

- Договір застави рухомого майна від 22.11.2021 № 221121-30/1;

- Договір застави рухомого майна від 22.11.2021 №221121-30/2;

- Договір застави рухомого майна від 22.11.2021 № 221121-ЗАВ/1;

- Договір застави рухомого майна від 22.11.2021 № 221121-ЗАВ/2.

Додатково, з метою забезпечення зобов`язань Позичальника перед Позикодавцем, між Банком та ОСОБА_1 (позивач), який також є Головою Селянського (фермерського) господарства "Злагода", було укладено Договір поруки від 22.11.2021 № 221121-П/1 (далі - Договір поруки).

Як вказує позивач, Договір поруки укладений ним під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах та під впливом обману, що відповідно до ст. 230, 233 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним судом,

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує, що він є засновником та головою Селянського (Фермерського) господарства «Злагода» (Позичальника). Останній уклав з відповідачем Кредитний договір в умовах існування кредитної заборгованості перед іншим банком (кредитний договір № 5-07/2019-AMK-UAH-1 від 25.11.2020, укладений Позичальником з AT «Мегабанк», кредитний договір №5-07/2019-AMK-UAH від 12.09.2019, укладений Позичальником з AT «Мегабанк»).

Відповідно до п. 5.16 Кредитного договору позичальник зобов`язувався протягом 10 банківських днів з моменту отримання кредитних коштів надати відповідачу довідку від AT «Мегабанк» про повне погашення заборгованості та дострокове розірвання Кредитного договору № 5-07/2019-AMK-UAH-1 від 25.11.2020.

Зазначене, за доводами позивача, свідчить про перебування Селянського (фермерського) господарства "Злагода" в скрутному фінансовому становищі та загрозу банкрутства у випадку, якби позичальник не уклав Кредитний договір. Тяжкий фінансовий стан позичальника безпосередньо впливав на фінансовий стан позивача, який є єдиним засновником та головою Селянського (фермерського) господарства "Злагода", та, відповідно, на фінансовий стан членів його сім`ї. Відповідач не погоджувався укладати Кредитний договір без одночасного укладення договору поруки, тому позивач був змушений укласти спірний Договір поруки на невигідних для нього умовах.

При цьому позивач стверджує, що спірний Договір поруки укладений ним на вкрай невигідних для нього умовах, оскільки Кредитний договір був забезпечений заставою рухомого майна (Договір застави рухомого майна від 22.11.2021 № 221121-30/1, Договір застави рухомого майна від 22.11.2021 № 221121-30/2, Договір застави рухомого майна від 22.11.2021 № 221121-ЗАВ/1, Договір застави рухомого майна від 22.11.2021 № 221121-ЗАВ/2) та порукою.

Вартість предмета застави за Договорами застави (в загальному розмірі 4 752 414,00 грн) у повному обсязі покривала суму кредиту та відсотків за Кредитним договором, але незважаючи на це додатково зобов`язання за Кредитним договором були забезпечені укладенням спірного Договору поруки. В умовах відсутності потреби у другому забезпеченні, зважаючи на те, що вартість предмета застави за Договорами застави повністю покривала суму кредиту та відсотків, укладення спірного Договору поруки відбулось для позивача на вкрай невигідних умовах.

Відповідно до п. 1.1 Договору поруки, за цим Договором Поручитель поручається перед Банком за виконання Боржником Основного зобов`язання 1 (повернення суми кредиту) та Основного зобов`язання 2 (сплата суми процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплати пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору, існуючих в теперішній час, і тих, що можуть виникнути в майбутньому, в тому числі на підставі окремих угод, що можуть бути укладені в рамках Основного договору (Кредитний договір № 221121-КЛН/1 від 22.11.2021).

Відповідно до п. 2.6 Кредитного договору процентна ставка за користування Кредитом/Траншем у межах строку користування встановлюється фіксована в розмірі 14,0 % (чотирнадцять) процентів річних, якщо інший розмір процентної ставки не застосований згідно умов цього Договору.

Пунктом 2.6.5. Кредитного договору передбачено, що Банк має право встановити процентну ставку, збільшену на 3% (три) процентних пункти до встановленої п. 2.6 Договору у випадку порушення/невиконання/часткового виконання/неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань, передбачених п. 5.5, 5.9, 5.14 цього Договору.

Пунктом 2.11 Кредитного договору передбачено, що якщо Позичальник своєчасно не поверне суму/частину Кредиту/Траншу в Кінцеву дату погашення або у терміни, встановлені Графіком погашення/зниження Загальної суми Кредиту/Ліміту Кредитної лінії або інші терміни, встановлені умовами цього Договору, Позичальник зобов`язується сплатити Банку проценти у розмірі 19,0% (дев`ятнадцять) процентів річних.

Крім того, Договір поруки в п. 7.1 передбачає для Поручителя обов`язок сплати процентів за порушення грошового зобов`язання в розмірі 19,0% (дев`ятнадцять) процентів річних від простроченої заборгованості за кожен день прострочення.

Зазначені процентні ставки (14%, 17%, 19%) за доводами позивача є такими, що істотно перевищують встановлену на момент укладення Кредитного договору та Договору поруки облікову ставку НБУ (8,5%).

Позивач стверджує, що укладення спірного Договору поруки щодо забезпечення в т.ч. зобов`язання зі сплати процентів за користування кредитними коштами в такому невигідному розмірі, є укладенням договору на вкрай невигідних для позивача умовах.

Крім того, пункт 1.5 Договору поруки передбачає, що Поручитель надає свою згоду та погоджується з тим, що у разі зміни розміру будь-якого Основного зобов`язання та/або строку Основного договору, в тому числі внаслідок новації зобов`язання, цей Договір та порука за цим Договором будуть діяти до повного виконання всіх Основних зобов`язань без необхідності попереднього та наступного погодження із Поручителем зазначених змін та/або укладання додаткової угоди до цього Договору.

На думку позивача, зазначене положення є вкрай невигідним для нього, оскільки фактично покладає на нього обов`язок зі сплати коштів у не визначеному наперед розмірі. Крім того, зазначене положення суперечить вимогам ст. 559 ЦК України.

Пунктом 2.5 Договору поруки передбачено, що за цим Договором не передбачається винагорода Поручителю за надання поруки. Зазначене положення є вкрай невигідним для позивача, оскільки не надає жодних переваг для позивача за його послуги. Крім того, зазначене положення суперечить вимогам ст. 558 ЦК України.

Пунктом 3.1 Договору поруки передбачено, що строк поруки становить 7 років з моменту укладення Договору поруки (до 22.11.2028), що значно перевищує строк повернення кредиту за Кредитним договором (до 24.03.2023), передбачений ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України строк, після спливу якого порука припиняється (3 роки з дня настання терміну виконання основного зобов`язання).

Також позивач зазначає про несправедливість умов пункту 9.1 Договору поруки, яким сторони домовились, що Поручитель вважається належним чином письмово повідомленим та таким, що отримав відповідні повідомлення та/або вимогу Банку у випадках встановлених цим Договором, у разі здійснення Банком однієї або кількох дій, а саме:

- вручення Поручителю письмового повідомлення/вимоги особисто або його представникові;

- направлення Поручителю письмового повідомлення/вимоги у вигляді SMS- повідомлень на номер мобільного телефону, вказаного в цьому Договорі;

- передачі письмового повідомлення/вимоги рекомендованим листом з описом вкладення та повідомленням про отримання або доставкою кур`єрською службою на адресу, зазначену в цьому Договорі, або на ту адресу, яка буде повідомлена Поручителем письмово;

- надіслання письмового повідомлення/вимоги на адресу електронної пошти, вказаної в цьому Договорі, та/або на ту адресу електронної пошти, які будуть повідомлені Поручителем письмово;

- розміщення інформації на сайті Банку www.creditdnepr.com.ua (виключно для загальних повідомлень).

Пункт 9.2 Договору поруки передбачає, що Банк вважається належним чином повідомленим, якщо повідомлення здійснене Поручителем шляхом направлення відповідного рекомендованого листа з описом вкладення та повідомленням про отримання або доставкою повідомлення кур`єрською службою на адресу Банку, зазначену в цьому Договорі або іншу адресу, про яку повідомив Банк.

Зазначені положення Договору поруки стосуються способів надсилання сторонами повідомлень одна одній.

За доводами позивача, зазначені положення суперечать передбаченому п. 6 ч. 1 ст. З Цивільного кодексу України принципу (засаді) справедливості, адже порівняно з Банком Поручитель має істотно менше варіантів, з використанням яких його повідомлення, надіслане Банку, вважатиметься належним відповідно до умов Договору.

Крім того, позивач стверджує, що Договір поруки вчинено під впливом обману, оскільки Банк повідомив позивачу, що укладення Кредитного договору можливе виключно за умови укладення договору поруки, у той час коли умови Кредитного договору не передбачають обов`язковості забезпечення зобов`язань Позичальника порукою.

Кредитний договір у п. 3.2 передбачає, що забезпечення оформлюється шляхом укладення договорів застави/іпотеки, а також надання копій документів, які свідчать про право власності на предмет застави/іпотеки, що передається в забезпечення. На виконання зазначеного пункту Кредитного договору Банк та Позичальник уклали зазначені вище Договори застави.

Однак, відповідач стверджував, що без укладення договору поруки Банк не може укласти Кредитний договір. Крім того, під час укладення Договору поруки Банк наголошував, що у разі порушення умов Кредитного договору щодо сплати кредиту та/або процентів, першочергово буде звернено стягнення на предмет застави. Однак, такий порядок дій Банку не передбачений ні в Кредитному договорі, ні в договорах застави чи поруки

У випадку, якщо Банк не наполягав би на обов`язковості укладення договору поруки для укладення Кредитного договору та не стверджував би про першочерговість звернення стягнення на предмет застави, позивач не укладав би спірний Договір поруки.

Дослідивши зібрані в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, проаналізувавши вимоги чинного законодавства України, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, з наступних підстав.

Зобов`язанням, згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України унормовано, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України).

Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. 554 ЦК України).

Статтею 558 ЦК України передбачено, що поручитель має право на оплату послуг, наданих ним боржникові.

Згідно зі ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем .

Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не погодився забезпечувати виконання зобов`язання іншим боржником у договорі поруки чи при переведенні боргу.

Порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.

Ліквідація боржника - юридичної особи не припиняє поруку, якщо до дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про припинення боржника - юридичної особи кредитор звернувся до суду з позовом до поручителя у зв`язку з порушенням таким боржником зобов`язання.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Дослідивши умови укладеного між позивачем та Банком Договору поруки, суд встановив, що його положення, в тому числі умови пунктів 1.5, 2.5, 3.1, 9.1, 9.2, не суперечать вимогам чинного на час укладення цього правочину вимогам законодавства України, зокрема, положенням ст. ст. 3, 553, 554, 558, 559 ЦК України.

Відтак судом встановлено, що зміст оспорюваного Договору поруки не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення сторін Договору поруки було вільним і відповідало їх внутрішній волі, цей правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, статтею 230 ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Стаття 233 встановлює, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.

У той же час відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено відсутність будь-яких належних і допустимих доказів, які б підтверджували:

- наявності тяжких обставин у позивача (матеріали справи не містять будь-яких доказів дійсного матеріального стану позивача та наявності у нього тяжких обставин, які зумовили укладення спірного правочину);

- наявності вкрай невигідних умов спірного Договору поруки (зокрема, відсутні докази на підтвердження того, що будь-яка інша банківська установа уклала б відповідний договір з позивачем на вигідніших для нього умовах);

- наявності запевнень чи тверджень Банку щодо ненадання кредиту без укладення спірного Договору поруки (такі твердження позивачем викладені в позовній заяві, проте нічим не підтверджені).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання спірного Договору поруки недійсним.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в ст. 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), серія А №18, п. 28- 36).

Положеннями ст. 86 ГПК України унормовано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в позові.

Інші доводи і твердження учасників справи судом відхилено як такі, що не спростовують встановлених судом обставин та не можуть вплинути на результат вирішення даного спору.

Судові витрати відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 165, 219, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повний текст рішення складено 01.12.2023.

Суддя Т.М. Ващенко