ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2023м. ХарківСправа № 922/2523/22 (644/12374/21)

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Міньковського С.В.

при секретарі судового засідання Черновій В.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
до Приватне акціонерне товариство "Харківський підшипниковий завод" (просп. Індустріальний, 3, м. Харків, 61089)
про стягнення коштів
за участю сторін:

позивач- не з`явився,

пр-к відповідача - Подскребалін О.О. (дов. б/н від 11.01.2023, свідоцтво №2139 від 13.09.2017),

ВСТАНОВИВ:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СПРАВИ ТА ДОВОДИ УЧАСНИКІВ.

До господарського суду надійшла справа №644/12374/21 за підсудністю з Київського районного суду м. Полтави (суддя Кузіна Ж.В.) за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Харківський підшипниковий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 19.04.2010 до 01.03.2021 працювала у відповідача і була звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільнені позивача відповідачем не був проведений остаточний розрахунок, заборгованість по заробітній платі складає 15468,67 грн, середній заробіток за весь час затримки остаточного розрахунку складає 100882,16 грн та моральну шкоду в сумі 12610,27 грн.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17.01.2022 року відкрито провадження.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 25.05.2023 року вищевказану справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 27.07.2023 справу №644/12374/21 передано за підсудністю до Господарського суду Харківської області.

Ухвалою від 30.08.2023 господарський суд прийняв матеріали позовної заяви до розгляду; відкрив провадження у справі № №922/2523/22 (№644/12374/21); ухвалив розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи; призначив судове засідання з розгляду справи по суті в порядку спрощеного провадження на 03.10.2023 року; встановив відповідачу строк 15 календарних днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву та заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з доказами їхнього надсилання (надання) позивачу; встановив позивачу строк 5 календарних днів з дня отримання відзиву для подання до суду відповіді на відзив з доказами її надсилання (надання) відповідачу та заяви із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; встановив відповідачу строк 5 календарних днів з дня отримання відповіді на відзив для подання до суду заперечень з доказами їхнього надсилання (надання) позивачу.

Цією ж ухвалою суд зобов`язав відповідача Приватне акціонерне товариство "Харківський підшипниковий завод" (ПрАТ "ХАРП") у строк встановлений для подання відзиву, а саме в п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали, надати суду:

- розрахунок заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 ;

- довідку про розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 на день звільнення.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 від 28.09.2023, в якому зазначив, що заборгованість із заробітної плати погашена в повному обсязі, надав суду довідку про заборгованість із заробітної плати на день звільнення в сумі 15285,62 грн, а також повідомив, що вся заборгованість була виплачена в період з 05.03.2021 по 23.08.2023, щодо решти вимог заперечує, оскільки позивачем порушено тримісячний строк на звернення до суду.

Також, на виконання вимог ухвали суду відповідач 16.10.2023 надав суду довідку про розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 на день звільнення, яка складає 331,11 грн без утримання податків і зборів.

27.11.2023 відповідач подав до суду уточнений відзив, в якому зазначив, що на ПАТ "ХАРП" з 04.03.2019 встановлений чотириденний робочий тиждень, а також з 25.03.2022 на підставі наказу призупинені всі трудові договори з працівниками на час воєнного стану.

Позивач в судове засідання не з`явилась, про причину неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача вимоги позивача визнає частково, без врахування виплаченої заробітної плати, в сумі середнього заробітку визнає в сумі 63904,23 грн за 193 дні затримки, моральну шкоду та витрати на правничу допомогу не визнає в повному обсязі.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ВИСНОВОК СУДУ.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 працювала на Приватному акціонерному товаристві "Харківський підшипниковий завод" з 19.04.2010 до 01.03.2021. 01.03.2021 позивача звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Вказані обставини підтверджуються даними трудової книжки.

Отже, між позивачем та відповідачем виник спір у сфері трудових правовідносин для вирішення якого підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України та відповідних підзаконних актів.

Статтею 116 КЗпПУ встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

При звільненні, з ОСОБА_1 розрахунок проведений не був, що підтверджується копією розрахункового листка, з якого вбачається, що борг відповідача перед позивачкою з заробітної плати за січень 2021 рік становив 15468,67 грн.

Проте, як свідчать матеріали справи, ПАТ "Харківський підшипниковий завод" повністю погасило позивачу заборгованість із заробітної плати, про що суду надано довідку від 11.09.2023 за № 11/09/23-4.

З наданої довідки вбачається, що на дату звільнення перед ОСОБА_1 існувала заборгованість в розмірі 15285,62 грн за період з липня 2020 по лютий 2021 включно. Зазначену суму заборгованості було виплачено частинами, починаючи з 05.03.2021 по 23.08.2023.

Отже, відповідач фактично підтверджує затримку позивачу виплати при її звільненні.

Однак, як встановлено судом, заборгованість в частині стягнення заробітної плати в сумі 15285,62 грн погашена відповідачем після звернення позивача до суду в процесі розгляду справи з 05.03.2021 р. по 23.08.2023 р. (при цьому, три платежі були зроблені в березні 2021 року на суму 463,75 грн, 98,03 грн та 229,30 грн, потім, починаючи з 31.07.2023 по 23.08.2023 було сплачено решту), тому в цій частині суд закриває провадження відповідно до п.2 ч.1 ст.231 ГПК України за відсутністю предмету спору.

Щодо строку звернення до суду, суд зазначає, що згідно ст. 233 Кодексу законів про працю України в редакції на день подання позову, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проте, відповідно до ч.1 Глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно постанови Кабінета Міністрів України від 11 березня 2020 р. N 211 зі змінами "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", строк дії карантину закінчився 30.06.2023 р.

Таким чином, строк звернення до суду з відповідним позовом не пропущено позивачем.

Щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки.

Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Так, згідно статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами у сфері державного і договірного регулювання оплати праці, визначено Законом України "Про оплату праці".

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

За приписами ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст.117 КЗпП України в редакції, що діяла на дату подання позову і до 01.07.2022).

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування. Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Враховуючи приписи статті 117 КЗпП України, законодавцем імперативно встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку та, при наявності спору, визначення розміру відшкодування за час затримки покладено на орган, який виносить рішення по суті спору.

Матеріалами справи підтверджується, що в день звільнення (01.03.2021) заробітна плата не була виплачена, а відтак відповідач зобов`язаний виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який на час ухвалення рішення позивачу не виплачений, іншого суду не доведено.

Суд зауважує, що Верховний Суд надаючи оцінку застосуванню положень статті 117 КЗпП неодноразово наголошував на обов`язку визначення розміру середнього заробітку за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору, зокрема у постановах від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 26.11.2020 у справі № 520/1365/2020, від 29.11.2021 у справі № 120/313/20-а та інш.

Так, у постанові від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 Верховний Суд констатував, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру середнього заробітку за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати.

Середній заробіток працівника, відповідно до статті 27 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці", визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100).

Згідно абзацу 3 пункту 2 розділу II Порядку № 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з абзацами першим, третім пункту 3 розділу ІІІ Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком; середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох, місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів/(годин), а у випадках передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У цій справі судом встановлено, що позивач була звільнена з посади 01.03.2021.

Таким чином, за правилами пункту 2 розділу II Порядку № 100, при визначенні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку врахуванню підлягають виплати за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення.

Як встановлено судом, відповідно до Наказу-постанови №65/80 від 04.03.2019 на підприємстві АТ "ХАРП" встановлено неповна робоча неділя з робочими днями - понеділок, вівторок, середа, червер; п`ятниця є вихідним днем на підприємстві.

Крім того, згідно з наказом генерального директора С.Хміль №77 від 25.03.2022 з 25.03.2022 призупинені трудові відносини з працівниками через введення в Україні воєнного стану.

Суд встановив, що позивачем невірно розраховано суму середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні, а саме зазначено період з січня 2021 року по листопад 2021, а не з дати звільнення, а також за розрахункову одиницю обрано середньомісячну заробітну плату замість середньоденного заробітку. Згідно довідки відповідача від 11.10.2023 за №11/10/23-2 розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 складає 331,11 грн.

З урахуванням наказу підприємства про скорочену робочу неділю та наказом про призупинення всіх трудових відносин з 25.03.2022, розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні здійснений судом самостійно та складає 213 днів (з березня 2021 по 25.03.2022).

Враховуючи кількість днів затримки та середньоденну заробітну плату, сума середнього заробітку за період з березня 2021 по 25.03.2022 становить 70 526,43 грн (213 (кількість робочих днів затримки) х 331,11 грн (середній заробіток)).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 р., задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що нарахована судом сума середнього заробітку за весь час затримки при звільненні в сумі 70526,43 грн (без утримання податків й інших обов`язкових платежів) підлягає стягненню з відповідача.

Щодо моральної шкоди.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті.

Свої позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 12610,27 грн ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що затримка відповідачем виплати заробітної плати призвела до моральних страждань, зміни способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї родини, необідністю звернення до адвоката та до суду.

Судом встановлено, що внаслідок невиплати позивачу тривалий період заробітної плати їй спричинена моральна шкода, яка полягала у її моральних переживаннях, втрати душевного спокою, що призвело до порушень звичайного способу життя. Також, суд приймає до уваги дії відповідача, в зв`язку з якими ОСОБА_1 була змушена звернутись з позовом до суду та період невиплати позивачу заробітної плати (протягом 11 місяців станом на дату звернення до суду).

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди в розмірі середньої заробітної плати вважає обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в сумі 12610,27 грн.

Щодо судових витрат.

Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц).

Стаття 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (стаття 126 ГПК України).

Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначає правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні.

Пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлює, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до частин першої та другої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Верховний Суд у додатковій постанові від 03.10.2023 у справі №922/2417/22 вказав, що під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у ч.4 ст.126 ГПК (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правничу допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 ст.129 ГПК, а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.

Суд звертає увагу, що згідно з ч.5 ст.129 ГПК під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що позивач понесла судові витрати на оплату судового збору за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вимогу про стягнення моральної шкоди, так як не звільнена від оплати судового збору за даним видом позовної вимоги, а також просить стягнути витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 30 000,00 грн.

На підтвердження таких витрат позивачем надана квитанція про оплату судового збору на суму 2394,00 грн, надано копію ордеру від 12.11.2021 та надано копію договору про надання правової допомоги, укладеного 17.12.2021 між ОСОБА_1 та адвокатом Артюшковою С.Л. Проте, жодних доказів в підтвердження виконаних адвокатом робіт та прийнятих їх позивачем суду не надано.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача заперечує в повному обсязі проти задоволення вимог позивача в частині витрат на адвоката.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд, відповідно до ст. 86 ГПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Наведена норма зобов`язує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору.

Враховуючи викладене вище, суд доходить висновку, що зазначений позивачем розмір витрат на правову допомогу, не підтверджено належними та допустимими доказами, не є адекватним заявленим позовним вимогам, не відповідає складності справи та об`єму виконаної адвокатом роботи, в зв`язку з чим відмовляє в цій частині позовних вимог в повному обсязі.

З урахуванням викладеного, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 1753,61 грн.

Керуючись статтями 1-5, 10, 11, 12, 13, 14, 20, 73-80, 86, 126, 129, п.2 ч.1 ст.231, 232, 233, 238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Харківський підшипниковий завод" (61089, м. Харків, пр. Індустріальний, 3, ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 70526,43 грн, моральну шкоду в розмірі 12 610,27 грн, судовий збір 1753,61 грн. Всього 84890,31 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. Закрити провадження в частині стягнення заробітної плати.

4. В решті позовних вимог - відмовити.

5. Рішення направити позивачу, відповідачу, розпоряднику майна.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням п.п. 17.5 п.17 Перехідних положень Кодексу.

Повне рішення складено "01" грудня 2023 р.

Суддя С.В. Міньковський