РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.11.2023Справа № 916/1225/21

Господарський суд міста Києва у складі судді ДЖАРТИ В. В., розглянувши без виклику (повідомлення) представників сторін в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області

до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК"

про стягнення 6 799,16 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

05.05.2021 позивач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - позивач, ПФУ) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідача - Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" (далі - відповідач, Банк), в якій просить суд стягнути з відповідача на його користь 6 799,16 грн в якості повернення пенсії за померлого пенсіонера ОСОБА_1 .

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.05.2021 позовну заяву Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вх. № 1268/21 від 05.05.2021) до Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" разом з доданими до неї документами передано за територіальною юрисдикцією (підсудністю) на розгляд Господарського суду міста Києва.

31.05.2021 за результатами автоматизованого розподілу справи між суддями матеріали позовної заяви було передано на розгляд судді Джарти В. В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.06.2021 позовну заяву Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про стягнення 6 799,16 грн залишено без руху та встановлено позивачу строк на усунення недоліків шляхом надання до суду доказів сплати судового збору у встановленому чинним законодавством розмірі та порядку, а також доказів, які підтверджують направлення на адресу місця реєстрації відповідача копії позовної заяви з доданими до неї документами.

Відповідно до наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 71 ухвала суду від 07.06.2021 була вручена уповноваженому представнику позивача 16.06.2021.

25.06.2021 на офіційну електронну поштову адресу суду та 30.06.2021 засобами поштового зв`язку до суду надійшла заява позивача про усунення недоліків позовної заяви до якої долучено оригінал платіжного доручення № 16459 від 25.06.2021 та докази направлення на адресу місця реєстрації відповідача копії позовної заяви з доданими до неї документами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.07.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 916/1225/21 та ухвалено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін (без проведення судового засідання); визначені строки для подання відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив.

28.07.2021 через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва від Банку надійшов відзив на позовну заяву.

Будь-яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

На виконанні в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - Головне управління) з 01.03.2017 знаходились постанови старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 31.01.2017 ВП № 49927762 та ВП № 49927755 про стягнення загальної суми боргу з пенсії ОСОБА_1 в розмірі 18 028,49 грн та 352,34 грн (з урахуванням сум виконавчого збору та витрат виконавчого провадження) відповідно. Стягувачем у вказаних виконавчих провадженнях був ПАТ КБ «ПриватБанк»

Згідно з листом Департаменту інформаційних систем та електронних реєстрів Пенсійного фонду України від 12.09.2018 № 29816/04-11 ОСОБА_1 помер у м. Києві 08.01.2018, актовий запис № 2948, про що відділ було повідомлено листом Головного управління від 21.09.2018 № 15491/03. Внаслідок відсутності інформації про смерть пенсіонера у Головного управління були відсутні підстави для припинення виплати пенсії ОСОБА_1 , тому нарахування пенсії і відповідно відрахування з неї здійснювалось до отримання інформації про смерть у вересні 2018 року.

За період з 01.02.2018 по 30.09.2018 на рахунок Другого Київського відділу виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі - Відділ) було перераховано грошові кошти (з урахуванням сум виконавчого збору) у загальній сумі 6 799,16 грн (за лютий 2018 року перераховано в сумі 347,89 грн та 6,57 грн (платіжне доручення № 497 від 06.02.2018), за березень 2018 року - 347,89 грн та 6,57 грн (платіжне доручення № 1259 від 06.03.2018), за квітень 2018 року- 347,89 грн та 6,57 грн (платіжне доручення № 2061 від 05.04.2018) та 1924,74 грн та 29,84 грн (платіжне доручення № 2564 від 17.04.2018), за травень 2018 року - 742,21 грн та 14,03 грн (платіжне доручення № 3116 від 05.05.2018), за червень 2018 року - 742,21 грн та 14,03 грн (платіжне доручення № 4048 від 05.06.2018), за липень 2018 року - 742,21 грн та 14,03 грн (платіжне доручення № 4994 від 05.07.2018), за серпень 2018 року - 742,21 грн та 14,03 грн (платіжне доручення № 6012 від 06.08.2018) та за вересень 2018 року - 742,21 грн та 14,03 грн (платіжне доручення № 7001 від 05.09.2018).

У зв`язку зі смертю ОСОБА_1 на адресу Відділу щодо повернення надлишково перерахованих коштів за період з 01.02.2018 по 30.09.2018 у загальній сумі 6 799,16 грн Головним управлінням було надіслано листи від 21.09.2018 № 15491/03, від 12.04.2019 № 6193/03 та від 11.07.2019 № 13640/04-25.

Листом Відділу від 25.06.2019 № 20246 відмовлено Головному управлінню в поверненні коштів у зв`язку із закриттям виконавчого провадження (копія листа додається) та із зазначенням, що відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених Законом України "Про виконавче провадження".

У подальшому, Головне управління листами від 24.12.2019 та 14.02.2020 зверталось до Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) для вирішення питання щодо повернення коштів та з проханням перевірити вищевказані факти та повідомити Головне управління про проведену перевірку, проте, листами Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 20.01.2020 та 16.03.2020 відповідей на порушенні у листах питання Головному управлінню не надано.

Поряд з цим, Головним управлінням 01.04.2020 за вих № 1500-0802-5/14053 направлено листа до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з проханням ініціювати перевірку виконавчих проваджень ВП № 49927762 та ВП № 49927755 та вирішити питання повернення коштів Державного бюджету України в сумі 6799,16 грн на рахунок Головного управління, у відповідь на який, листом від 30.04.2020 № 3852/7446-26-20/20.4.1 зазначено про відсутність нормативно-правових актів, якими передбачено повернення коштів та про можливість вирішення даного питання в судовому порядку.

Також, листом Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 04.05.2020 № 10.04-2864 повідомлено Головне управління про відсутність грошових коштів за зазначеними виконавчими провадженнями на депозитному рахунку Відділу.

З метою повернення коштів, Головним управлінням подавалась позовна заява щодо стягнення коштів з Другого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), проте, рішенням Господарського суду Одеської області від 21.12.2020 по справі № 916/2688/20 відмовлено в задоволенні позовної заяви із зазначенням, що позовні вимоги заявлені не до належного відповідача.

Поряд з цим, Головне управління намагалось вчинити дії щодо вирішення питання повернення коштів з Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" шляхом направлення листів від 10.03.2020 № 1500-0424-8/8475 та від 19.05.2020 № 1500-0424- 8/26269 з проханням повернути кошти, проте, кошти так і не були повернуті на рахунки Головного управління, що зумовило звернення із цим позовом до суду.

Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що грошові кошти, скеровані Банку Відділом надійшли в рамках виконавчого провадження, яке відкрито щодо виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Одеси № 520/16163/13-ц від 24.03.2014. Оскільки на момент зарахування спірних грошових коштів вказаний виконавчий лист не визнаний таким, що не підлягає виконанню, виконавче провадження за ним не закрито, правова підстава отримання грошових коштів за твердженнями відповідача не є такою, що відпала.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, та зокрема, застосовуються до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог, зокрема, про повернення виконаного за недійсним правочином.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Судом встановлено, що 24.03.2014 Київським районним судом м. Одеси виданий виконавчий лист № 520/16163/13-ц, за яким боржником визначений Петруша Олег Іванович, а стягувачем - ПАТ КБ «ПриватБанк». Вказаний виконавчий лист був переданий для виконання до Відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в одеській області, яким відкрито виконавчі провадження № 49927762 та 49927755.

З представлених суду доказів вбачається, що за період з 01.02.2018 по 30.09.2018 на рахунок Другого Київського відділу виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області було перераховано грошові кошти (з урахуванням сум виконавчого збору) у загальній сумі 6 799,16 грн, які у подальшому були скеровані Відділом на рахунок стягувача - Банку.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено та сторонами не спростовано, що станом на день перерахування кожної грошової суми протягом спірного періоду виконавчий лист № 520/16163/13-ц від 24.03.2014 не визнаний таким, що не підлягає виконанню, а виконавчі провадження № 49927762 та 49927755 тривали та не були закриті.

Вказані обставини свідчать про те, що отримані Банком грошові кошти у 6 799,16 грн є такими, що отримані на правовій підставі.

Передумовою для захисту прав та охоронюваних законом інтересів особи є наявність такого права або інтересу та порушення або оспорювання їх іншою особою (іншими особами).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд зазначає, що лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення, невизнання або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов`язку по відновленню порушеного права на порушника.

З системного аналізу викладеного суд дійшов висновку про те, що сама по собі наявність у ПФУ права на повернення грошових коштів, не може бути покладена в основу позовних вимог про стягнення таких грошових коштів з Банку, як особи, яка отримала такі грошові кошти на правовій підставі.

Відповідно до статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності обставин, з якими законодавець передбачає застосування правової конструкції, передбаченої положеннями статті 1212 ЦК України.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина 1 статті 236 ГПК України).

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Згідно із статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

За приписами статті 129 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на позивача.

Керуючись статтями 73-80, 86, 129, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" про стягнення 6 799,16 грн відмовити повністю.

2. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ ВІКТОРІЯ ДЖАРТИ