ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2023 року м. Дніпро Справа № 908/70/22 (908/1566/22)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Чередка А.Є. (доповідач)

суддів: Мороза В.Ф., Коваль Л.А.

при секретарі судового засідання: Ліпинському М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Дюпон Україна

на ухвалу Господарського суду Запорізької області (суддя Юлдашев О.О.) від 15.06.2023р. у справі № 908/70/22 (908/1566/22)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Дюпон Україна, (04070, м. Київ, вул. Петра Сагайдачного, 1)

до відповідачів: 1/ Приватного підприємства Бізон-Тех 2006, (70605, Запорізька область, Пологівський район, м. Пологи, вул. Лесі Українки, 162, кв. 11)

2/ Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Інтенсивні фінанси, (01021, м. Київ, вул. Мечнікова, 16)

3/ Товариства з обмеженою відповідальністю Амбар Експорт БКВ, (69005, м. Запоріжжя, вул. Якова Новицького, 11)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю ФМС Україна (, 04070, м. Київ, вул. Іллінська, 8)

про визнання договорів недійсними

в межах справи № 908/70/22 про банкрутство - Приватного підприємства Бізон-Тех 2006, (70605, Запорізька область, Пологівський район, м. Пологи, вул. Лесі Українки, 162, кв. 11), -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022р. в межах справи про банкрутство Приватного підприємства Бізон-Тех 2006 кредитором боржника - Товариством з обмеженою відповідальністю Дюпон Україна пред`явлено позов про визнання недійсними договору про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р., укладеного між Приватним підприємством Бізон-Тех 2006 і Товариством з обмеженою відповідальністю Амбар Експорт БКВ, а також договору факторингу № АМ-2 від 15.12.2021р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Амбар Експорт БКВ і Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія Інтенсивні Фінанси.

Позовні вимоги обґрунтувані тим, що договір про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р є фраудаторним адже укладений менш ніж за 1 рік до порушення провадження у справі про банкрутство Приватного підприємства Бізон-Тех 2006 із заінтересованою відносно ПП Бізон-Тех 2006 особою ТОВ Амбар Експорт БКВ. Також позивач зазначає, що внаслідок укладання вказаного договору ПП Бізон-Тех 2006 стало неплатоспроможним, адже взяло на себе зобов`язання і це унеможливило виконання зобов`язань перед іншими кредиторами. Недійсність договору про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р. має своїм наслідком недійсність договору факторингу № АМ-2 від 15.12.2021р., адже за ним ТОВ Фінансова Компанія Інтенсивні Фінанси набуло право вимоги за недійсним договором.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 15.06.2023р. у справі № 908/70/22 (908/1566/22) у задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю Дюпон Україна про визнання недійсним договору про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р., укладеного між позичальником Приватним підприємством Бізон-Тех 2006 і позикодавцем Товариством з обмеженою відповідальністю Амбар Експорт БКВ, а також договору факторингу № АМ-2 від 15.12.2021р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Амбар Експорт БКВ і Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія Інтенсивні Фінанси відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою господарського суду до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю Дюпон Україна, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу Господарського суду Запорізької області від 15.06.2023р. у справі № 908/70/22 (908/1566/22) та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги апелянта узагальнено зводяться до наступного:

- суд першої інстанції у судовому засіданні 15.06.2023 розглядав та вирішив позовні вимоги про визнання недійсним договору поруки від 23.07.2021 та договору факторингу № АМ-1 від 15.12.2021, а не договору про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р. та договору факторингу № АМ-2 від 15.12.2021р.;

- суд першої інстанції не врахував, що укладення договору про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р. безпосередньо порушує права апелянта як кредитора боржника, оскільки внаслідок його укладення була штучно створена кредиторська заборгованість боржника, що впливає на погашення вимог апелянта та розподіл голосів у комітеті кредиторів;

- суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам того, що оспорюваний договір про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р. укладений з заінтересованою особою, що є підставою для визнання його недійсним за ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, а внаслідок його укладення боржник став неплатоспроможним;

- суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам того, що оспорюваний договір про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р. є фраудаторним правочином, оскільки не був спрямований на реальне настання правових наслідків та укладений на шкоду іншим кредиторам боржника;

- суд першої інстанції не врахував, що недійсність договору про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р. є підставою для визнання недійсним договору факторингу № АМ-2 від 15.12.2021р., оскільки предметом останнього є вимога, що випливає з недійсного правочину.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.08.2023р. поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю Дюпон Україна строк подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 15.06.2023р. у справі № 908/70/22(908/1566/22), відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Дюпон Україна на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 15.06.2023р. у справі № 908/70/22 (908/1566/22), розгляд апеляційної скарги призначено в судове засідання на 10.10.2023р.

У судовому засіданні по справі оголошувалась перерва з 10.10.2023р. до 21.11.2023р., про що апеляційним судом постановлено відповідну ухвалу.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги у повному обсягу та просив її задовольнити.

Представник боржника у відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважає оскаржувану ухвалу законною та обгрунтованою, прийняту з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а апеляційну скаргу апелянта безпідставною, посилаючись при цьому на відсутність порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача внаслідок укладення боржником оспорюваних договорів, оскільки на час їх укладення у боржника не існувало прострочених грошових зобов`язань перед позивачем, а внаслідок укладення договору про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р. боржник набув грошові кошти, а не позбавився своїх активів, тому підстави для визнання його недійсним за ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства відсутні.

Боржник також вказує, що договір про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р. є реальним, що підтверджується одержанням боржником коштів, а позивач також є заінтересованою особою відносно боржника, проте заперечує проти визнання недійсними з цієї підстави, укладених між ним та боржником договорів.

Зазначає боржник і про недоведення позивачем належними доказами настання неплатоспроможності боржника внаслідок укладення договору про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р.

Представник відповідача-2 - Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Інтенсивні фінанси також заперечує проти задоволення апеляційної скарги апелянта, просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін, вказуючи про відсутність підстав для визнання недійсними спірних договорів.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю ФМС Україна підтримує доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Дюпон Україна та просить її задовольнити з підстав, наведених останнім.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом участі в судовому засіданні та не забезпечили явку представників, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені апеляційним судом належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що апеляційним судом не визнавалася явка представників учасників справі в судове засідання обов`язковою, а неявка представників інших учасників справи не перешкоджає апеляційному перегляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу по суті у відсутності представників інших учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, судова колегія дійшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Запорізької області від 20.01.2022р., зокрема відкрито провадження у справі № 908/70/22 про банкрутство Приватного підприємства «Бізон-Тех 2006». Визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Куликівське хлібоприймальне підприємство» до боржника у розмірі 47 442 326,54 грн основного боргу. Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Введено процедуру розпорядження майном боржника. Розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Клименка О.Ю.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 12.05.2022 року у справі № 908/70/22 визнані кредиторські вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Дюпон Україна до боржника у розмірі 241 257 035,09 грн., з яких: 241 252 073,09 грн. основний борг з четвертою чергою задоволення, 4 962,00 грн. судовий збір з першою чергою задоволення.

30.08.2022 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Дюпон Україна в якій позивач просив суд визнати недійсними договір про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р., укладений між Приватним підприємством Бізон-Тех 2006 і Товариством з обмеженою відповідальністю Амбар Експорт БКВ, а також договір факторингу № АМ-2 від 15.12.2021р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Амбар Експорт БКВ і Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія Інтенсивні Фінанси, для розгляду в межах справи № 908/70/22 про банкрутство Приватного підприємства Бізон-Тех 2006.

Під час розгляду вказаної позовної заяви судом першої інстанції встановлено, що між ТОВ Амбар Експорт БКВ (позикодавець) та ПП Бізон-Тех 2006 (позичальник) було підписано договір про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р., за яким позикодавець зобов`язався надати позичальнику у позику 110 000 000,00 грн, які позичальник зобов`язувався повернути не пізніше 30.11.2021р.

Матеріалами справи підтверджується, а учасниками справи не заперечується, факт отримання ПП Бізон-Тех 2006 від ТОВ Амбар Експорт БКВ коштів у сумі 108 893 038,00 грн. за договором про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р. і часткове повернення ПП Бізон-Тех 2006 позики в сумі 36 112 164,79 грн., внаслідок чого розмір простроченого грошового зобов`язання за вказаним договором з повернення позики становить 72 780 873,21 грн.

Належне за договором про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р. право грошової вимоги ТОВ Амбар Експорт БКВ відступило ТОВ Фінансова Компанія Інтенсивні Фінанси за укладеним між ними договором факторингу № АМ-2 від 15.12.2021р.

За вказаними договорами ТОВ Фінансова Компанія Інтенсивні Фінанси заявило вимоги у справі про банкрутство ПП Бізон-Тех 2006, які визнані судом в ухвалі від 12.05.2022 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними вищенаведених договорів місцевий господарський суд виходив з недоведення позивачем їх невідповідності вимогам чинного законодавства та порушення його прав чи інтересів внаслідок їх укладення, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

На час відкриття провадження у справі № 908/70/22 про банкрутство Приватного підприємства Бізон-Тех 2006 набув чинності Кодекс України з процедур банкрутства, який встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи.

Частиною 2 Прикінцевих та Перехідних Положень Кодексу України з процедур банкрутства (КУзПБ) передбачено, що з дня введення в дію цього Кодексу визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (Відомості Верховної Ради України, 1992р., № 31, ст. 440 із наступними змінами).

Згідно з ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник уклав договір із заінтересованою особою;

боржник уклав договір дарування.

У разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути до складу ліквідаційної маси майно, яке він отримав від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

За результатами розгляду заяви арбітражного керуючого або кредитора про визнання недійсним правочину боржника господарський суд постановляє ухвалу.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Відповідно до положень статей 14, 74 ГПК України тягар доведення порушеного права у спорі про визнання недійсним правочину покладений на заявника цих вимог.

Отже, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (правова позиція Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладена в постанові від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

Крім того, як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, а й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно сталося.

Слід звернути увагу, що банкрутство за своєю природою є особливим правовим механізмом врегулювання відносин між неплатоспроможним боржником та його кредиторами, правове регулювання якого регламентовано КУзПБ з 21.10.2019, а до вступу в дію цього Кодексу - Законом про банкрутство в редакції від 19.01.2013, що втратив чинність 21.10.2019, які визначають особливості провадження у справах про банкрутство.

Кодекс України з процедур банкрутства є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норми ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Насамперед це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Безумовно, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство, в т.ч. щодо визнання недійсними правочинів, укладених боржником, і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.

Правочинами визнаються дії фізичних та юридичних осіб, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин - це дія, яка вчиняється для досягнення дозволеної законом мети (набуття майна тощо), яка характеризується такими ознаками: це завжди вольовий акт, тобто дії свідомі; це правомірні дії, тобто вчиняються відповідно до закону; спеціальна спрямованість на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, тобто в правочину завжди присутня правова мета.

Фраудаторними правочинами в юридичній науці та в останні роки в українській судовій практиці називають договори, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору.

Цей термін походить від англ. "fraud" - шахрайство, підроблення, афера. Значення цього слова розкривається внутрішнім змістом тих категорій і понять, які вони називають.

Стаття 13 ЦК України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Межі є невід`ємною рисою будь-якого суб`єктивного права. Суб`єктивні цивільні права, будучи мірою можливої поведінки уповноваженої особи, має певні межі за змістом і за характером здійснення.

Зокрема, зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки.

За одним із сучасних визначень, під зловживанням правом розуміються випадки, коли суб`єкт цивільних правовідносин, якому належить певне суб`єктивне цивільне право, здійснює його неправомірно, коли суть здійснення права іде врозріз з його формальним змістом.

Тобто уповноважена особа, маючи суб`єктивне право і спираючись на нього, виходить за межі дозволеної поведінки. Слово "зловживання" за своїм буквальним змістом означає використання, вживання чого-небудь з метою заподіяння певного зла, шкоди, збитків кому б то не було.

Семантичне тлумачення терміна "зловживання правом" призводить до висновку про те, що його основним змістом є використання належного уповноваженій особі суб`єктивного цивільного права на шкоду іншому учаснику цивільних відносин.

Отже, можна стверджувати, що учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.

У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.

Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах, зокрема у банкрутстві (стаття 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (до введення в дію КУзПБ), стаття 42 КУзПБ), при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"); у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України "Про виконавче провадження").

Велика Палата Верховного Суду кваліфікує правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробивши такий правовий висновок:

"Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)" (постанова ВП ВС від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц).

Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.

Щодо фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом).

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Як вбачається з матеріалів даної справи, предметом договору про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р. було надання ТОВ Амбар Експорт БКВ ПП Бізон-Тех 2006 позики у розмірі 110 000 000,00 грн, яку позичальник зобов`язувався повернути не пізніше 30.11.2021р.

Факт отримання ПП Бізон-Тех 2006 від ТОВ Амбар Експорт БКВ коштів в сумі 108 893 038,00 грн. як позики за договором про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р. підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, та відповідно спростовує доводи позивача про укладення цього договору його сторонами без наміру створити правові наслідки.

Також, внаслідок укладення цього договору ПП Бізон-Тех 2006 не прийняло на себе лише зобов`язання, адже їх виникненню передувало отримання ПП Бізон-Тех 2006 коштів, а в результаті отримання коштів у позику за вказаним договором відбулося збільшення активів ПП Бізон-Тех 2006, тобто останнє набуло можливість продовжувати свою господарську діяльність, що є запобіжником неплатоспроможності, а не навпаки, як зазначає позивач.

Так, як вірно вказано судом першої інстанції фактів настання для боржника будь-яких негативних економічних наслідків внаслідок вчинення вказаного правочину не вбачається.

Зобов`язання, що виникли у ПП Бізон-Тех 2006, обмежені сумою фактично отриманих ним коштів, адже останне зобов`язувалось повернути ту саму суму, що отримало у позику без переплат. Зобов`язань зі сплати позичальником процентів та будь-яких інших додаткових сум за надання позики умовами договору не передбачено і не заявлялось.

Не надано апелянтом господарському суду і будь-яких належних та допустимих доказів, які-б підтверджували настання неплатоспроможності боржника внаслідок взяття на себе зобов`язання з повернення позики та неможливість у зв`язку з цим виконати зобов`язання перед іншими кредиторами.

З поданого ж позивачем до справи Звіту за результатами аналізу фінансово-господарського стану боржника, складеного розпорядником майна вбачається, що ПП Бізон-Тех 2006 ще з 2018р. знаходилось у стані критичної неплатоспроможності.

Крім цього, як встановлено судом першої інстанції та не спростовано апелянтом, з матеріалів справи слідує зменшення кредиторської заборгованості боржника у 2021 році до 0,9 млрд, що на 1,4 млрд.грн менше у порівнянні із показником 2020 року, який становив більше 2,3 млрд. грн., тобто у період отримання боржником позики його фінансове навантаження зменшувалося, що мало б мати позитивний вплив на платоспроможність боржника.

Таким чином, боржником за договором про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р. не здійснювалося дій з відчуження належного йому майна, не зменшувалося маси його активів, а отримання позики не призвело до неплатоспроможності боржника, тобто його укладення не завдало збитків боржнику або кредиторам, не свідчить про недобросовісну та нерозумну поведінку боржника.

Не доведено апелянтом належними та допустимими доказами і неможливість погашення його кредиторських вимог внаслідок визнання кредиторських вимог до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія Інтенсивні Фінанси, які виникли на підставі спірних договорів.

При цьому, колегія суддів враховує, що можливість відновлення платоспроможності боржника та погашення вимог його кредиторів визначається за наслідками процедури розпорядження майном, яка ще не завершена, або ліквідації банкрута.

Крім цього, апеляційний суд наголошує, що визнання недійсним договору про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р. не змінить майнового стану боржника, не призведе до припинення зобов`язання боржника з повернення одержаних за цим договором коштів та повернення кредитором до ліквідаційної маси майна боржника згідно з ч. 3 ст. 42 КУзПБ, що і є метою визнання недійсними правочинів боржника за вказаною статтею.

За наведених обставин саме по собі укладення боржником правочину з заінтересованою особою не може бути підставою для визнання його недійсним.

Відхиляє колегія суддів і доводи апелянта щодо наявності підстав для визнання недійсними спірних договорів як фраудаторних, оскільки на їх підставі виникли та визнані судом кредиторські вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія Інтенсивні Фінанси, що порушує право позивача на участь у комітеті (зборах) кредиторів, адже згідно з ч. 4 ст. 48 КУзПБ кількість голосів конкурсного кредитора встановлюється виходячи з розміру його вимог, включених до реєстру кредиторів.

Вимоги ТОВ Фінансова Компанія Інтенсивні Фінанси визнані господарським судом, отже як і вимоги ТОВ Дюпон Україна підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів, тобто їх визнання не перешкоджає останньому в реалізації свого права участі у зборах (комітеті) кредиторів.

Право кредитора на участь у зборах та комітеті кредиторів також не може вважатися зловживанням правом та свідчити про порушення прав іншого кредитора, які у конкурсній процедурі банкрутства мають рівні права на погашення своїх вимог.

Виходячи з усього вищевикладеного, колегія суддів вважає, що матеріалами справи не підтверджується здійснення відповідачами, шляхом укладення спірного договору поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р., умисних, недобросовісних дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір активів боржника, спрямованих на ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань перед кредиторами, з метою завдання їм шкоди, зокрема ТОВ Дюпон Україна, тобто зловживання правом, що і є основною ознакою фраудаторного правочину, а тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність порушення прав позивача внаслідок укладення вказаного договору та підстав для визнання його недійсним.

Відповідно відсутні і підстави для визнання недійсним договору факторингу № АМ-2 від 15.12.2021р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Амбар Експорт БКВ і Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія Інтенсивні Фінанси, недійсність якого позивач обгрунтовує виключно недійсністю договору про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р.

Щодо доводів апелянта про вирішення судом першої інстанції у судовому засіданні 15.06.2023 позовних вимог про визнання недійсним договору поруки від 23.07.2021 та договору факторингу № АМ-1 від 15.12.2021, а не договору про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р. та договору факторингу № АМ-2 від 15.12.2021р., то апеляційним судом досліджені матеріали справи та встановлено, що у справі № 908/70/22 (908/1566/22) предметом розгляду були саме вимоги ТОВ Дюпон Україна про визнання недійсними договору про надання поворотної фінансової допомоги № 01/04/2021 від 01.04.2021р. та договору факторингу № АМ-2 від 15.12.2021р.

З огляду на усе вищевикладене, судова колегія апеляційного суду вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а оскаржувану ухвалу такою, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства, тому підстави, передбачені ст. 277 ГПК України, для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали Господарського суду Запорізької області від 15.06.2023р. у справі № 908/70/22 (908/1566/22) відсутні.

Згідно зі ст. 129 ГПК України, судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 14 886,00 грн., слід покласти на апелянта.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 264, 269, 270, 275-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Дюпон Україна на ухвалу Господарського суду Запорізької області від 15.06.2023р. у справі № 908/70/22 (908/1566/22) залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Запорізької області від 15.06.2023р. у справі № 908/70/22 (908/1566/22) залишити без змін.

Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, покласти на Товариства з обмеженою відповідальністю Дюпон Україна.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повна постанова складена та підписана 27.11.2023 року.

Головуючий суддя А.Є. Чередко

Суддя В.Ф. Мороз

Суддя Л.А. Коваль