ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2023 р. Справа№ 910/4994/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Тарасенко К.В.

Михальської Ю.Б.

за участю секретаря судового засідання Кузьменко А.М.

представники:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Білик В.С., (який на початку судового засідання брав участь в режимі відеоконференції, однак у зв`язку з технічними несправностями з його сторони зв`язок з представником було втрачено, внаслідок чого останній в подальшому не приймав участь в судовому засіданні).

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2023

у справі № 910/4994/23 (суддя Спичак О.М.)

за позовом Акціонерного товариства "Акцент-Банк"

до ОСОБА_1

про стягнення 272 225,06 грн,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Акцент-Банк" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 272 225,06 грн, з яких: 196 779,01 грн заборгованості за кредитом, 42 426,05 грн заборгованості за процентами за користування кредитом та 33 020,00 грн заборгованості за винагородою.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором № 20.97. від 13.03.2020 щодо своєчасного і в повному обсязі повернення кредитних коштів.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.06.2023 позов задоволено повністю. Вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Акцент-Банк" заборгованість за кредитом у розмірі 196 779,01 грн, заборгованість за процентами у розмірі 42 426,05 грн, заборгованість за винагородою у розмірі 33 020,00 грн та судовий збір у розмірі 4083,38 грн.

Аргументуючи судове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позивачем наявності правових підстав для задоволення позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2023 у справі № 910/4994/23 - скасувати та ухвалити нове рішенням, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Узагальнені доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до того, що суд першої інстанції проігнорував відзив на позовну заяву та не взяв до уваги те, що наявні у матеріалах справи письмові докази не засвідченні у встановленому законом порядку, що на переконання відповідача є порушенням вимог ст. 91 Господарського процесуального кодексу України.

Узагальнений виклад позиції позивача

Позивач не скористався правом подати письмовий відзив на апеляційну скаргу. Неподання відзиву не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті, що насамперед узгоджується з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно розпорядження Північного апеляційного господарського суду від 20.11.2023 у справі № 910/4994/23 призначено повторний автоматизований розподіл, у зв`язку з перебуванням судді Шаптали Є.Ю. у відпустці. Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу № 910/4994/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Іоннікова І.А., судді: Тарасенко К.В., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.11.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2023 у справі № 910/4994/23 колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Іоннікової І.А., суддів: Тарасенко К.В., Михальської Ю.Б.; розгляд справи вирішено здійснювати за раніше визначеною датою - 22.11.2023.

В судове засідання, яке відбулося 22.11.2023, з`явився представник відповідача у режимі відеоконференції, однак у зв`язку з технічними несправностями зі сторони представника відповідача, зв`язок з яким було втрачено. Відомості про це відображені у протоколі судового засідання в режимі відеоконференції № 2175425, з якого вбачається, що статус представника відповідача - Білик В.С. періодично змінювався з "онлайн" на "офлайн".

Відповідно до ч. 1 ст. 197 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву (ч. 5 ст. 197 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається із наведених норм, процесуальний закон не покладає на учасника справи ризики технічної неможливості участі у відеоконференції у приміщенні суду. Відповідні ризики покладаються на учасника справи у випадку проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Подібні висновки викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 904/602/22.

Враховуючи, що представник відповідача подавав клопотання саме про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, суд апеляційної інстанції в ухвалі від 26.09.2023 попередив відповідача про негативні наслідки, пов`язані із ризиками технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду.

У судовому засіданні колегія суддів, порадившись на місці, з`ясувала можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача та керуючись ч. 5 ст. 197 Господарського процесуального кодексу України продовжила розгляд апеляційної скарги без участі представника відповідача.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа - ухвали суду від 18.10.2023 в його електронний кабінет.

Враховуючи, що явка представника позивача у судове засідання судом апеляційної інстанції обов`язковою не визнавалась, судова колегія вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за наявними у справі матеріалами, без участі представника позивача.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

13.03.2020 між Акціонерним товариством "Акцент-Банк" (банком, позивачем) та фізичною особою-підприємцем Цемахом Олександром Андрійовичем (позичальником, відповідачем) укладено кредитний договір № 20.97. (надалі - кредитний договір), відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 200 000,00 грн (190020,00 грн - для поповнення обігових коштів та 9980,00 грн для сплати комісії за видачу кредитних коштів), в обмін на зобов`язання позичальника щодо повернення кредиту, сплати процентів, винагороди в обумовлені цим договором терміни.

У п. А 3 Розділу "Істотні умови кредитування" сторони встановили, що термін повернення кредиту - 11.03.2022. Позичальник здійснює погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними (однаковими) платежами в розмірі та в строки згідно з графіком платежів (додаток № 1 цього кредитного договору).

В п.п. 2.2.1, 2.2.2, 2.2.3, 2.2.5 п. 2.2 кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язується: використовувати кредит на цілі та у порядку, передбаченому п. 1.1 цього договору; сплатити проценти за користування кредитом відповідно до п.п. 4.1, 4.2, 4.3 цього договору; повернути кредит у терміни, встановлені п.п.1.2, 2.2.14, 2.3.2 цього договору; сплатити банку винагороду відповідно до п.п. 2.3.5, 4.4, 4.5, 4.6, 4.13 цього договору.

Відповідно до п. 4.10 кредитного договору розрахунок процентів за користування кредитом здійснюється щоденно з дати списання коштів з позичкового рахунку до майбутньої дати сплати процентів та/або за період, який починається з попередньої дати сплати процентів до поточної дати сплати процентів. Розрахунок процентів здійснюється до повного погашення заборгованості по кредиту на суму залишку заборгованості по кредиту.

Згідно з п. 4.11 кредитного договору нарахування процентів та комісії здійснюється на дату сплати процентів, при цьому проценти розраховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, виходячи з 360 днів на рік. День повернення кредиту в часовий інтервал нарахування процентів, не враховується.

Договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами (п. 6.1 кредитного договору).

Згідно з п. 6.2 кредитного договору цей договір у частині п. 4.4 кредитного договору (щодо сплати винагороди за відкриття позичкового рахунку) набирає чинності з моменту підписання даного договору, в решті частин - з моменту надання позичальником розрахункових документів на використання кредиту у межах зазначених у них сум, та діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за цим договором.

Додатком № 1 до кредитного договору №20.97. від 13.03.2020 сторони визначили графік погашення кредиту, сплати процентів та комісійних винагород, який є невід`ємною частиною договору.

27.04.2020 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 20.97. від 13.03.2020, в якій сторони погодили, що термін повернення кредиту 11.03.2022. Позичальник здійснює погашення кредиту та процентів щомісячно в розмірі та в строки згідно з графіком платежів (додаток № 1 цього договору).

Додатком № 1 до кредитного договору № 20.97. від 13.03.2020 (в редакції додаткової угоди № 1 від 27.04.2020) сторони визначили графік погашення кредиту, сплати процентів та комісійних винагород, який є невід`ємною частиною договору.

14.08.2020 між сторонами укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 20.97. від 13.03.2020, в якій сторони погодили, що термін повернення кредиту 11.06.2022. Позичальник здійснює погашення кредиту та процентів щомісячно в розмірі та в строки згідно з графіком платежів (додаток № 1 цього договору).

Додатком № 1 до кредитного договору №20.97. від 13.03.2020 (в редакції додаткової угоди № 2 від 14.08.2020) сторони визначили графік погашення кредиту, сплати процентів та комісійних винагород, який є невід`ємною частиною договору.

Звертаючись з даним позовом до суду першої інстанції, позивач посилався на те, що відповідач не повернув у встановлені строки отриманий від позивача кредит, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість за кредитом у сумі 196779,01 грн.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 42426,05 грн заборгованості зі процентами за користування кредитом та 33020,00 грн заборгованості за винагородою.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.06.2023 позов задоволено повністю; присуджено до стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Акцент-Банк" заборгованість за кредитом у розмірі 196 779,01 грн, заборгованість за процентами у розмірі 42 426,05 грн, заборгованість за винагородою у розмірі 33 020,00 грн та судовий збір у розмірі 4083,38 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а оскаржене рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

В силу ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, за якою зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Приписами ст. 207 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.

Згідно із ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України).

Аналізуючи вищенаведені приписи законодавства, судова колегія наголошує на тому, що у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Водночас, за приписами ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи презумпцію правомірності договору, колегія суддів звертає увагу, що відповідний кредитний договір сторонами не оскаржувався, тому, він є дійсним.

Тобто, жодних обставин, які звільняють сторони від виконання своїх обов`язків за договором не існує.

З огляду на матеріали справи вбачається, що між позивачем та відповідачем склалися кредитні правовідносини на підставі укладення між ними кредитного договору № 20.97. від 13.03.2020, на виконання яких банком надано відповідачу кредитні кошти у розмірі 200 000,00 грн із визначенням графіку їх повернення, який вказаний у додатку № 1 до кредитного договору.

Загальний залишок заборгованості за тілом кредиту становить 196 779,01 грн.

Отже, місцевим господарським судом правильно встановлено, що за відповідачем рахується заборгованість у загальному розмірі 196 779,01 грн, з урахуванням сплачених відповідачем сум.

Водночас, судова колегія враховує, що сторонами під час укладення спірного договору кредитування, було погоджено графік погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів та сплати комісійних винагород.

При цьому, відповідно до наявного у матеріалах справи графіку погашення кредиту, останнім днем погашення суми кредиту, є 11.06.2022.

Колегія суддів звертає увагу на те, що з урахуванням заявлених позивачем вимог, позивачем, крім стягнення простроченої заборгованості за кредитом, також заявлено про стягнення заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість та за винагородою банку у вигляді щомісячної комісії.

Як вже було зазначено вище, відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У даному випадку судова колегія звертається до правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 (пункти 80-87), за змістом яких "користування кредитом" - це можливість позичальника за плату правомірно не повертати кредитору борг (кредит) протягом певного періоду часу, погодженого сторонами кредитного договору. Проценти відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за "користування кредитом" (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

При цьому, надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно "користуватися кредитом", натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за "користування кредитом") за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим, зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України.

Також, у даній постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що при вирішенні відповідних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування (або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту). Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Аналогічна позиція викладена і у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.07.2023 у справі №916/1575/21.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Пунктами 2.2.2 - 2.2.3 кредитного договору передбачені зобов`язання позичальника сплатити проценти за користування кредитом відповідно до п.п.4.1, 4.2, 4.3 цього договору та повернути кредит у терміни, встановлені п.п. 1.2, 2.2.14, 2.3.2 цього договору.

За користування кредитом у період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно з п.п. 1.2, 2.2.3, 2.2.14, 2.3.2, 2.4.1 цього договору, позичальник сплачує проценти у розмірі, передбаченому п.А.6 цього договору,

Сплата процентів за користування кредитом, передбачених п.п. 4.1, 4.2 договору, здійснюється згідно до п.А.8 цього договору.

Позичальник сплачує банку винагороду за кредитне обслуговування згідно з п. А.10 цього договору та винагороду за управління фінансовим інструментом згідно з п.А.11 цього договору (п.п. 4.5 - 4.6 кредитного договору).

Крім того, відповідно до п. А.6 розділу "Істотні умови кредитування" договору відповідачем за користування кредитом сплачує проценти, які нараховуються згідно п. А. договору.

Також п. А.10 та А.11 розділу "Істотні умови кредитування" сторонами було погоджено сплату відповідачем винагороди позивачу за кредитне обслуговування та за управління фінансовим інструментом.

Тобто у даному випадку сторони погодили умови кредитного договору №20.97. від 13.03.2020, зокрема, щодо сплати винагороди та встановили відповідні зобов`язання з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства.

Відповідно до п. А.6 Розділу "Істотні умови кредитування" за користування кредитом позичальник сплачує фіксовані проценти у розмірі 23,88% річних. У випадку невиконання та/або неналежного виконання позичальником зобов`язань, передбачених п. 2.2.13 договору, банк збільшує процентну ставку на 2% річних за кожен випадок невиконання та/або неналежного виконання. При цьому, банк направляє позичальнику письмове повідомлення із зазначенням підстави - порушення зобов`язань, передбачених п. 2.2.13 цього договору, і дати початку нарахування підвищених процентів. За умови відновлення виконання позичальником зобов`язань, передбачених п. 2.2.13 цього договору, позичальник за користування кредитом сплачує проценти у розмірі 23,88% річних. При цьому банк направляє письмове повідомлення позичальнику із зазначенням процентної ставки у розмірі 23,88% річних.

Згідно з п. А.8 розділу "Істотні умови кредитування" нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно, виходячи з фактичних залишків заборгованості за позичковим рахунком, фактичної кількості днів у місяці, 360 днів у році та процентної ставки, передбаченої Договором. При цьому, день видачі та день повернення кредиту вважається одним днем (метод визначення днів для нарахування процентів "фак./360"). Якщо ануїтетний платіж не буде здійснено у відповідну дату згідно Графіком платежу, то заборгованість за кредитом та/або процентами вважається простроченою на наступний день.

Відповідно до п. А.10 Розділу "Істотні умови кредитування" позичальник щомісячно сплачує банку винагороду за кредитне обслуговування у розмірі 0,99% річних від суми зазначеного у п. А.2. цього договору ліміту у поточну дату сплати процентів. Сплата винагороди здійснюється у гривні. Розрахунок здійснюється щоденно. Нарахування винагороди здійснюється у дату сплати.

Згідно з п. А.11 розділу "Істотні умови кредитування" позичальник сплачує банку винагороду за управління фінансовим інструментом у розмірі 3,99% річних від суми встановленого у п. А.2. цього Договору ліміту. У випадку збільшення розміру ліміту по цьому договору, позичальник додатково сплачує 3,99% річних від суми збільшення розміру ліміту. Сплата винагороди здійснюється у гривні. Нарахування винагороди здійснюється у дату сплати. Датою сплати є дата встановлення, а також дата збільшення ліміту по цьому договору.

У додатку № 1 до договору сторони погодили графік платежів (повернення кредиту, сплата процентів, сплата винагорода за кредитне обслуговування), відповідно до якого відповідач повинен був щомісяця по 11.06.2022 сплачувати позивачу грошові кошти, які складаються з суми кредиту, процентів та комісії.

За прострочення виконання грошових зобов`язань по оплаті кредиту, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача заборгованість за процентами в сумі 42 426,05 грн та 33 020,00 грн заборгованості за винагородою банку.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість і винагородою банку, колегія суддів погоджуючись з висновками суду першої інстанції встановила, що вони здійснені вірно та є арифметично правильними.

Відтак, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь розрахунки заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість і винагородою банку є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Посилання відповідача на те, що долучені до позовної заяви письмові докази не засвідчені у встановленому законом порядку, що на переконання відповідача є порушенням вимог ст. 91 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів оцінюються критично, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

В силу вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судова колегія зазначає, що з огляду на предмет та підстави позову саме на відповідачеві, а не на позивачеві, лежить тягар доказування виконання ним умов кредитного договору №20.97. від 13.03.2020 - зокрема, повернення частини кредиту, сплати відсотків та комісії відповідно до погодженого графіку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах позивачем доведено наявність правових підстав для стягнення заборгованість за кредитом у розмірі 196 779,01 грн, заборгованість за процентами у розмірі 42 426,05 грн, заборгованість за винагородою у розмірі 33 020,00 грн.

Підсумовуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Інші наведені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги відповідача.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За таких обставин, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи, підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення місцевого господарського суду у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку про те, що апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2023 у справі № 910/4994/23 - без змін.

Матеріали справи № 910/4994/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 30.11.2023.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді К.В. Тарасенко

Ю.Б. Михальська