ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року

м. Київ

cправа № 910/9557/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий),Бенедисюка І.М, Булгакової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

позивача - акціонерного товариства «Київгаз» - Шимко Л.М., адвокат (довіреність від 02.01.2023 №Д-25/23),

відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» - Пилипчук В.Є., адвокат (довіреність від 30.05.2023 №265)

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (далі - Оператор, відповідач, скаржник)

на рішення господарського суду міста Києва від 21.01.2022 (суддя Мельник В.І.)

та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2023 (головуючий суддя: Євсіков О.О., судді: Корсак В.А., Алданова С.О.)

у справі № 910/9557/20

за позовом акціонерного товариства «Київгаз» (далі - АТ «Київгаз», Товариство, позивач)

до Оператора

про визнання договору укладеним.

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

ВСТУП

Причиною звернення до суду є наявність/відсутність підстав врегулювання розбіжностей між сторонами по справі щодо тексту Технічної угоди про умови приймання-передачі природного газу.

Короткий зміст позовних вимог

АТ «Київгаз» звернулося до суду з позовом до Оператора про визнання Технічної угоди про умови приймання-передачі природного газу (далі -Технічна угода) укладеною в редакції позивача.

В обґрунтування заявлених вимог АТ «Київгаз» посилається на наявність у сторін розбіжностей щодо редакції Технічної угоди, які мають бути вирішенні в судовому порядку.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.01.2022 у справі №910/955/20 позовні вимоги задоволено частково. Затверджено зміст Технічної угоди між позивачем та відповідачем в редакції, викладеній в резолютивній частині рішення. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з Оператора на користь АТ «Київгаз» 1 051,00 грн судового збору.

Місцевий господарський суд надав оцінку запропонованим сторонами редакціям Технічної угоди щодо відповідності положенням чинного законодавства та справедливого балансу інтересів сторін. Щодо врегулювання розбіжностей за додатками до Технічної угоди суд зазначив, що між сторонами відсутній спір щодо змісту додатків №1-7 до неї, та прийняв додатки №1-7 в редакції позивача. Додаток №8 (акт приймання-передачі природного газу) суд прийняв в редакції позивача як такий, що містить всі обов`язкові реквізити для здійснення прийому-передачі газу (обсяг газу, момент передачі, дані уповноважених представників) та складається безпосередньо уповноваженими представниками під час приймання-передачі; в той же час запропонований відповідачем акт приймання-передачі формується автоматично з інформаційної платформи.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2023 змінено рішення місцевого господарського суду у справі №910/9557/20 та виключено з тексту Технічної угоди, яка визнана укладеною рішенням господарського суду міста Києва від 21.01.2022 у справі № 910/9557/20 в редакції суду, наступні положення:

- пункти 3.5, 3.6;

- абзац перший пункту 6.1 «Загальна частина»;

- підпункти 6.1.1-6.1.6 пункту 6.1;

- пункти 12.7-12.9;

- пункт 17.3;

- абзац другий пункту 19.6.

В частині визнання укладеними Додатків №1-7 до Технічної угоди про умови приймання-передачі газу провадження у справі закрито. В частині визнання укладеним Додатку №8 до Технічної угоди про умови приймання-передачі газу прийнято рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Викладено мотивувальну частину рішення господарського суду міста Києва від 21.01.2022 у справі №910/9557/20 в редакції цієї постанови. В решті рішення господарського суду міста Києва від 21.01.2022 у справі №910/9557/20 залишено без змін. Стягнуто з позивача на користь відповідача 1576,50 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Так, суд апеляційної інстанції, виключаючи пункти 3.5 та 3.6 зі змісту Технічної угоди, зазначив, що зміст цих пунктів вже визначений положеннями Кодексу газотранспортної системи ( далі - Кодекс ГТС). Крім того позивачем не доведено, що існує реальна технічна та організаційна можливість для відповідача виконувати такі положення договору в редакції позивача. Також апеляційний господарський суд дійшов висновку, що абзац перший пункту 6.1 «Загальна частина» та пп. пп. 6.1.1-6.1.6 п. 6.1 мають бути виключені з тексту Технічної угоди, оскільки згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про ринок природного газу» якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Технічна угода, яка є предметом спору, не є ані стандартом, ані нормативним актом, які можуть збути змінені без будь-якого волевиявлення сторін угоди в будь-який час. Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що з Технічної угоди мають бути виключені абзац перший пункту 6.1 «Загальна частина» «ФХП та властивості газу в точках виходу повинні відповідати вимогам, встановленим у п. п. 6.1.1- 6.1.6 даної Технічної угоди.» та пп. пп. 6.1.1-6.1.6 п. 6.1, якими визначається: компонентний склад газу (у мольних відсотках), що подається в газотранспортну систему (6.1.1), вміст сірки і сірчистих сполук (в мг/м3) (п. 6.1.2), теплота згоряння (п. 6.1.3), температура точки роси за вологою, °С (п. 6.1.4), температура точки роси за вуглеводнями (п. 6.1.5.), вміст механічних домішок (п. 6.1.6)». Виключаючи пункти 12.7-12.9 зі змісту Технічної угоди, апеляційний суд вказав про те, що складання попередніх актів не передбачено ані положеннями Кодексу ГТС, ані положеннями Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Враховуючи, що складання попередніх актів не передбачено ані положеннями Кодексу ГТС, ані положеннями Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», апеляційний суд також дійшов висновку, що пункт 17.3 підлягає виключенню з Технічної угоди. Здійснюючи своє посилання на приписи Кодексу ГТС (пункт 1 Глави 1 Розділу 10) апеляційний суд вказав, що припинення, обмеження транспортування газу здійснюється у встановленому законодавством порядку та імперативно врегульоване у розділі 10 Кодексу ГТС, а отже абзац другий пункту 19.6 має бути виключений з Технічної угоди. Враховуючи відсутність спору щодо змісту додатків №1-7 до Технічної угоди, а також те, що проекти цих додатків суду в належному вигляді не подавались, апеляційний суд дійшов висновку, що провадження у справі в цій частині має бути закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.

Щодо Додатку №8 (акт приймання-передачі природного газу) суд апеляційної інстанції вказав наступне.

Акт приймання - передачі формується з інформаційної платформи у вигляді, що надається в редакції Оператора. Так, документальне оформлення приймання-передачі природного газу визначено положеннями глави 7 розділу 3 Кодексу ГТС. Інформація надається згідно з формами оператора ГТС та розміщується на його сайті. Згідно з пунктом 9 глави 2 розділу 16 Кодексу ГТС відомості передаються у форматах, визначених оператором газотранспортної системи. Акт приймання-передачі формується інформаційною платформою у вигляді, що надається в редакції Оператора. Вказаний акт відображає дані, які уповноважені особи АТ «Київгаз» за затвердженими НКРЕКП формами вносили на Інформаційну платформу Оператора, та в повній мірі відповідає як вимогам Кодексу ГТС, так і Кодексу ГРМ. За визначенням пункту 5 глави 1 розділу 1 Кодексу ГТС інформаційна платформа - електронна платформа у вигляді веб-додатка в мережі Інтернет, функціонування та керування якою забезпечується оператором газотранспортної системи, яка використовується для забезпечення надання послуг транспортування природного газу відповідно до вимог цього Кодексу. За таких підстав суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог АТ «Київгаз» в частині визнання укладеним Додатку №8 до Технічної угоди про умови приймання-передачі газу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі Оператор просить Суд судові рішення попередніх інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

2. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема, статей 181, 187 Господарського Кодексу України. Вважає, що суди неправильно застосували до спірних правовідносин положення зазначених статей.

Скаржник звертає увагу, що станом на момент розгляду цієї справи судами попередніх інстанцій та ухвалення оскаржуваних рішень, частина сьома статті 181 Господарського кодексу України взагалі відсутня, а у чинній нормі статті 181 Господарського кодексу України (далі - ГК України) відсутнє положення, яке б зобов`язувало відповідача укласти з позивачем Технічну угоду, а за своєю суттю Кодекс газотранспортної системи не є законом, а є підзаконним нормативно правовим-актом затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, відтак, суд не наділений повноваженнями визнати укладеною Технічну угоду, обов`язковість якої для відповідача законом не передбачена.

Крім того, із посиланням на пункт 4 частини другої статті 287 ГПК України зазначає, що судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 310 цього Кодексу, вказує на те, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи та ухваленні рішень не проаналізовано (досліджено) надані позивачем доводи на підтвердження того, що умови Технічної угоди у відповідача є єдиними для всіх без виключення замовників послуг транспортування природного газу, а відтак позивач всупереч приписам статті 32 Закону України «Про ринок природного газу» (щодо додержання Оператором принципу недискримінації замовників ринку природного газу, які уклали типові договори транспортування природного газу) намагається через суд внести зміни в редакцію Технічної угоди, тим самим отримати незаконну перевагу по відношенню до всіх інших замовників, які уклали Технічні угоди з Оператором.

Доводи інших учасників справи

Від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останній просить Суд касаційне провадження у справі № 910/9557/20 за касаційною скаргою Оператора в частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України закрити, а з підстави, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України залишити без задоволення. Оскаржувані судові рішення залишити без змін.

3. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх судових інстанцій встановлено, що:

- 15.05.2020 АТ «Київгаз», як оператор газорозподільної системи, направило на адресу Оператора лист №1360/09-2 з підписаними зі сторони АТ «Київгаз» двома примірниками проекту Технічної угоди про умови приймання-передачі природного газу (Технічна угода) та пропозицією укласти цю угоду;

- 09.06.2020 АТ «Київгаз» отримало від Оператора лист за вх. №2196, яким відповідач повідомив про наявність у нього заперечень щодо запропонованої АТ «Київгаз» редакції Технічної угоди та запропонував позивачу підписати угоду в редакції доданого Протоколу розбіжностей;

- 30.06.2020 АТ «Київгаз», не погодившись з текстом Технічної угоди в редакції, передбаченій Протоколом розбіжностей, направило на адресу відповідача лист з підписаним та скріпленим печаткою АТ «Київгаз» Протоколом узгодження розбіжностей та пропозицією його підписати.

АТ «Київгаз» звернулось до суду з позовною заявою про визнання Технічної угоди укладеною в запропонованій ним редакції у зв`язку з наявністю неврегульованих розбіжностей між сторонами щодо погодження умов Технічної угоди.

4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

Спір у даній справі стосується виключно врегулювання розбіжностей між сторонами до тексту Технічної угоди. Отже у сторін наявні неврегульовані розбіжності щодо погодження спірних умов Технічної угоди.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

В обґрунтування доводів касаційної скарги скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема, статей 181, 187 Господарського кодексу України. Вважає, що суди неправильно застосували до спірних правовідносин положення зазначених статей. Отже Оператор у касаційній скарзі як підставу касаційного оскарження визначено пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що відповідач вважає, що оскільки Кодекс ГТС затверджений постановою НКРЕП, то за своєю правовою природою він не є законом, відповідно суди не мали розглядати спір щодо умов Технічної Угоди, оскільки частиною сьомою статті 187 Господарського кодексу України передбачалося, що до суду можуть передаватися лише розбіжності щодо договору, укладення яких є обов`язковим для сторін на підставі закону, а підзаконного акту.

Стосовно наведених доводів касаційної скарги, Верховний Суд зазначає таке.

Так, відповідно до пункту 4 Глави 1 Розділу І Кодексу газорозподільних систем оператор газорозподільної системи - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Оператор газотранспортної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників).

Згідно з пунктом дев`ятим Глави 2 Розділу ІІІ Кодексу газотранспортної системи особливості обліку природного газу в точках входу та точках виходу між оператором газотранспортної системи та операторами суміжних систем або іншими суб`єктами, безпосередньо підключеними до газотранспортної системи, регулюються Кодексом та технічною угодою, що укладається між вказаними суб`єктами (далі - технічна угода), яка не може суперечити вимогам Кодексу.

Кодекс ГТС розроблено відповідно до Законів України «Про ринок природного газу», «Про метрологію та метрологічну діяльність», «Про трубопровідний транспорт», «Про нафту і газ», «Про природні монополії» та інших нормативно-правових актів.

Кодекс ГТС є регламентом функціонування газотранспортної системи України та визначає правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газотранспортної системи України.

Дія Кодексу ГТС поширюється на всіх суб`єктів ринку природного газу України: операторів суміжних систем, газовидобувні підприємства, у тому числі виробників біометану, замовників, споживачів та постачальників природного газу незалежно від підпорядкування та форми власності, а також операторів торгових платформ.

Статтею 4 Закону України «Про ринок природного газу» передбачено, що державне регулювання ринку природного газу здійснює Регулятор у межах повноважень, визначених цим Законом та іншими актами законодавства. Стаття 1 вказаного Закону встановлює, що Кодекс ГТС затверджується Регулятором.

Отже, укладення Технічної угоди між сторонами є обов`язковим в силу закону (зокрема Закону України «Про ринок природного газу», Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг») про що правомірно вказали суди попередніх судових інстанцій.
Згідно зі статтею 181 Господарського кодексу України (далі - ГК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин та станом на дату подання позову) господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов`язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

У разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

Якщо сторона, яка одержала протокол розбіжностей щодо умов договору, заснованого на державному замовленні або такого, укладення якого є обов`язковим для сторін на підставі закону, або сторона - виконавець за договором, що в установленому порядку визнаний монополістом на певному ринку товарів (робіт, послуг), яка одержала протокол розбіжностей, не передасть у зазначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами ЦК України.

Суд не приймає доводи скаржника стосовно необхідності застосування судами положень статті 181 ГК України в редакції станом на дату ухвалення рішення, оскільки зміни до зазначеної статті були внесені Законом України № 738-ІХ від 19.06.2020, який набрав чинності 16.08.2020, а АТ «Київгаз» звернувся з позовом до суду 02.07.2020, а з пропозицією укласти Технічну угоду 15.05.2020. Отже до спірних правовідносин застосовується норма в редакції, яка діяла на час їх виникнення.

З наведеного вбачається, що зазначена норма права з урахуванням змін внесених Законом України № 738-ІХ діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою, тобто після 16.08.2020. Разом з тим, на момент звернення позивача до суду у цій справі та на момент звернення ним до відповідача з пропозицією укласти Технічну угода, була чинна та діяла норма частини сьомої статті 181 ГК України в редакціях ГК України від 02.04.2020 та 01.07.2020 відповідно.

Згідно з частиною першою статті 187 ГК України (в редакції станом на дату подання позову) спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов`язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов`язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

У справі, що переглядається, відповідач вважає, що Технічна угода має регулюватися положеннями виключно Кодексу газотранспортної системи, а позивач наполягав на тому, що відносини між сторонами мають регулюватися як Кодексом газотранспортної системи, так і Кодексом газорозподільних систем.

Суди, здійснивши оцінку доводам сторін дійшли заснованого на законі висновку про те, що порядок укладення Технічної угоди між сторонам у даній справі врегульовано як Кодексом газотранспортної системи, так і Кодексом газорозподільних систем, оскільки Оператор ГТС є суміжним суб`єктом ринку природного газу по відношенню до Оператора ГРМ, тому у взаємовідносинах обидві сторони мають керуватися в тому числі й Кодексом ГРМ.

Верховний Суд погоджується з наведеними висновками з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 32 Закону України «Про ринок природного газу» транспортування природного газу здійснюється на підставі та умовах договору транспортування природного газу в порядку, передбаченому кодексом газотранспортної системи та іншими нормативно-правовими актами.

Правові, технічні, організаційні та економічні засади функціонування газотранспортної системи України визначені Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, № 2493 від 30 вересня 2015 року, дія якого поширюється на всіх суб`єктів ринку природного газу України: операторів суміжних систем, газовидобувні підприємства, замовників, споживачів та постачальників природного газу незалежно від підпорядкування та форми власності, а також операторів торгових платформ.

Згідно з абзацом сьомим пункту 2 глави 1 розділу І Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, № 2494 від 30 вересня 2015 року, (далі по тексту - Кодекс ГРС) (тут і далі по тексту - у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) порядок взаємовідносин оператора газорозподільної системи з оператором газотранспортної системи, у тому числі пов`язаних з прийманням-передачею природного газу в точках виходу з газотранспортної системи до газорозподільної системи, зокрема щодо якості та обліку природного газу (у тому числі приладового), а також з обміном даних щодо заявлених і підтверджених обсягів природного газу (номінацій) та фактичних обсягів розподілу і споживання природного газу (алокацій), регулює Кодекс газотранспортної системи, затверджений постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2493, договір транспортування природного газу та технічна угода (за наявності), що укладені між сторонами.

Відповідно до пунктів 1, 2 глави 2 розділу ІІІ Кодексу газотранспортної системи (тут і далі по тексту - у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) приймання-передача природного газу у фізичних точках входу та точках виходу здійснюється виключно за наявності комерційного ВОГ (ПВВГ). Комерційний облік природного газу проводиться на комерційному ВОГ (ПВВГ) сторони, що передає природний газ. Якщо у сторони, що передає газ, відсутній комерційний ВОГ (ПВВГ), комерційний облік природного газу проводиться на комерційному ВОГ (ПВВГ) сторони, що приймає газ.

Згідно з пунктом 9 глави 2 розділу ІІІ Кодексу газотранспортної системи особливості обліку природного газу у точках входу та точках виходу між оператором газотранспортної системи та операторами суміжних систем (окрім оператора газорозподільних систем) або іншими суб`єктами, безпосередньо підключеними до газотранспортної системи, регулюються Кодексом та технічною угодою, що укладається між вказаними суб`єктами. Особливості обліку природного газу у точках входу та точках виходу між оператором газотранспортної системи та оператором газорозподільної системи регулюються положеннями Кодексу та у випадку необхідності Технічною угодою, яка не може суперечити положенням Кодексу.

За змістом пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРС технічна угода про умови приймання-передачі газу газорозподільною системою - письмова угода між Оператором ГРМ та суміжним суб`єктом ринку газу, крім споживачів та Оператора ГТС, яка укладається за формою, наведеною у додатку 2 до цього Кодексу, та визначає порядок приймання-передачі природного газу між сторонами.

Зазначені кодекси ГТС та ГРС набули чинності 27 листопада 2015 року та передбачали можливість укладення між оператором ГРМ та суміжним суб`єктом ринку газу технічної угоди про умови приймання-передачі газу газорозподільною системою. При цьому згідно з положеннями цих кодексів укладена технічна угода має відповідати типовій формі та положенням цих кодексів, умови технічної угоди не можуть суперечити положенням кодексів.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.12.2021 у справі № 910/14550/17.

Отже обов`язковість укладення Технічної угоди встановлено Кодексом газотранспортної системи, необхідність прийняття якого передбачено Законом України «Про ринок природного газу».

Таким чином, доводи Оператора не знайшли свого підтвердження, відповідно не приймаються Судом, як необґрунтовані.

Зважаючи на викладене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування судових рішень попередніх інстанцій з такої підстави.

Верховний Суд зазначає, що наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду попередніх інстанцій щодо оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки доказів і встановленні інших обставин, у тому контексті, який, на думку скаржника, свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Отже Верховний Суд не вбачає порушень у застосуванні судами приписів статей 181, 187 ГК України.

Судом касаційної інстанції відхиляються доводи скаржника через їх необґрунтованість щодо ухвалення судових рішень у цій справі з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Стосовно підстави касаційного оскарження, визначеної скаржником на підставі пункту 4 частини другої статті 287 ГПК України, зокрема пункт 1 частини третьої статті 310 ГПК України (скаржник зазначає про не дослідження зібраних у справі доказів), Верховний Суд зазначає таке.

Так, відповідно до пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

Суд акцентує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», а не «факту», отже, відповідно до статті 300 ГПК України перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи.

За змістом пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у вигляді не дослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

Така правова позиція є послідовною та сталою і викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах від 12.10.2021 у справі № 905/1750/19 та від 20.05.2021 у справі № 905/1751/19.

Проте, як вже зазначалося, підстава касаційного оскарження - пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, наведена скаржником у касаційній скарзі, у цьому випадку, не отримала свого підтвердження.

Касаційний господарський суд також зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Верховний Суд у прийнятті даної постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

Разом з тим Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Верховний Суд з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 ГПК України, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи, викладені у касаційній скарзі не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, у зв`язку з чим підстави для скасування судових рішень попередніх інстанцій - відсутні.

Судові витрати

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судовий збір за подання касаційної скарги покладається на скаржника - товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України».

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 21.01.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2023 зі справи № 910/9557/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова