ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2023 р. Справа№ 911/1463/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Шапрана В.В.

Корсака В.А.

при секретарі судового засідання Алчієвій І.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України»

на рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2023

у справі № 911/1463/23 (суддя: Лутак Т.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Малик Надії Степанівни

до Державного підприємства «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України»

про стягнення 1 765 419,23 грн

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Малик Надія Степанівна звернулась до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Державного підприємства «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України» заборгованості за договором № 364/21 купівлі-продажу (поставки) товару на умовах 100% передоплати від 31.05.2021 у розмірі 1 765 419, 23 грн, з яких: 600 000, 00 грн - основного боргу, 555 616, 44 грн - пені, 62 512, 94 грн - штрафу, 337 733, 77 грн - 28 % річних та 209 556, 08 грн - інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконав свої договірні зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару.

Рішенням Господарського суду Київської області від 31.07.2023 у справі № 911/1463/23 позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Малик Надії Степанівни задоволено частково; стягнуто з Державного підприємства «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України» на користь Фізичної особи-підприємця Малик Надії Степанівни 600 000 грн 00 коп - основного боргу, 196 960 грн 36 коп - пені, 31 256 грн 47 коп - штрафу, 337 733 грн 77 коп - 28 % річних, 209 556 грн 08 коп - інфляційних втрат та 24 055 грн 85 коп - судового збору; в частині позовних вимог про стягнення з Державного підприємства «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України» на користь Фізичної особи-підприємця Малик Надії Степанівни 161 695, 73 грн - пені відмовлено.

Приймаючи рішення у даній справі, місцевий господарський суд зазначив, що борг відповідача перед позивачем підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Вказав на те, що вимоги в частині стягнення пені є обгрунтованими, але позивачем здійснено її невірний розрахунок. Зауважив про наявність правових підстав для стягнення штрафу, 28% річних та інфляційних втрат. Також суд першої інстанції дійшов висновку про можливість зменшення розміру пені та штрафу на 50%.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ДП «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2023 у справі № 911/1463/23 та прийняти нове рішення, яким застосувати ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України та ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України до вимог про стягнення пені та штрафу в даній справі шляхом зменшення сукупного розміру пені та штрафу до розміру 5 % від суми основного боргу; відмовити позивачу у задоволенні позову, зокрема, у стягненні нарахованих позивачем пені та штрафу, відмовити у стягненні інфляційних втрат, відмовити у стягненні 28 % річних за користування коштами за час прострочення оплати.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог постановлено через неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, нез`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи. Зокрема скаржник вказує про те, що суд першої інстанції неправильно розподілив судові витрати між сторонами відповідно до задоволених вимог. Підкреслює, що договором передбачено страхування ризиків постачальника шляхом застосування еквіваленту ціни товарів у іноземній валюті. Вважає, що наявні підстави для більш суттєвого зменшення неустойки ніж на 50%. Зауважує, що суд першої інстанції помилково застосував пункт договору, який передбачає стягнення з відповідача 28% річних, а не 12%.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.08.2023 апеляційна скарга у справі № 911/1463/23 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Корсак В.А, Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.09.2023 у задоволенні клопотання Державного підприємства «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України» про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги у даній справі було відмовлено; апеляційну скаргу Державного підприємства «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України» на рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2023 у справі № 911/1463/23 було залишено без руху.

У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Євсікова О.О., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.09.2023 для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Шапран В.В., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2023 справу № 911/1463/23 за апеляційною скаргою Державного підприємства «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України» на рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2023 прийнято до провадження визначеним складом суду; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України» на рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2023 у справі № 911/1463/23; розгляд апеляційної скарги Державного підприємства «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України» на рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2023 у справі № 911/1463/23 призначено на 23.10.2023, яке у подальшому було відкладено на 20.11.2023; запропоновано учасникам судового процесу подати відзив, заперечення на апеляційну скаргу та інші заяви/клопотання протягом 10 днів з дня отримання даної ухвали.

10.10.2023 на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Свої доводи обгрунтовує тим, що ціну товару визначено в гривні, сторонами не визначено валютний еквівалент ціни товару та не встановлено чіткого механізму перерахунку ціни товару на дату проведення оплати товару у зв`язку зі зміною валютного курсу. Наголошує, що положення договору щодо нарахування пені є однаковими як для позивача, так і для відповідача, а тому твердження скаржника про те, що договір не містить співмірних за розмірами заходів відповідальності позивача не відповідають дійсності.

Представник позивача в судовому засіданні 20.11.2023 проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача в судове засідання 20.11.2023 не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся у передбаченому законодавством порядку, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного документа.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання прав сторін на судовий розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи те, що явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача, який повідомлений про судовий розгляд справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення присутнього представника позивача, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 31.05.2021 між Фізичною особою-підприємцем Малик Н.С. та Державним підприємством «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України» укладено договір № 364/21 купівлі-продажу (поставки) товару на умовах 100% передоплати, за умовами якого позивач зобов`язався поставити відповідачу у власність товар (засоби захисту рослин, мінеральні добрива, насіння, зерно, сільськогосподарська продукція, інша продукція), а відповідач зобов`язався прийняти товар та провести його оплату.

Відповідно до п. 1.2 договору конкретний асортимент, кількість, ціна, строки і умови поставки та оплати товару наведені в специфікаціях до даного договору та/або накладних. Накладні та/або специфікації є невід`ємною частиною даного договору.

Згідно з п. 2.1 договору ціна товару встановлена по домовленості сторін.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що оплата за товар здійснюється відповідачем у формі 100% передоплати, однак, в будь-якому випадку, не пізніше дня отримання товару. Специфікацією може бути визначений інший порядок та строки проведення оплати (при зміні валютного курсу до гривні, долар США буде перерахований на дату оплати).

Відповідно до п. 2.3 договору розрахунки між сторонами здійснюються в українській валюті - гривнях в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок позивача. Можливе проведення розрахунків шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Згідно з п. 2.4 договору оплата здійснюється на підставі безпосередньо даного договору чи видаткової накладної, що зазначається в призначенні платежу відповідачем. Підставою для оплати також може бути рахунок-фактура, виставлений позивачем. Відповідач вважається таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань у випадку не оплати товару у строки, визначені цим договором та/або специфікацією незалежно від того чи виставлявся позивачем рахунок-фактура.

Пунктом 2.5 договору передбачено, що відповідач зобов`язався сплатити вартість товару у строки, вказані у рахунку, а у випадку, коли рахунок не виставлявся - у день отримання товару згідно видаткової накладної, якщо у специфікації не вказано інше. Днем оплати вважається день зарахування грошових коштів на поточний рахунок позивача.

Відповідно до п. 2.6 договору загальна сума договору складається із суми вартості товару по всіх накладних, підписаних в рамках цього договору, які є його невід`ємною частиною.

Згідно з п. 3.1 договору продукція постачається на умовах, визначених цим договором та/або специфікаціями.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що датою поставки продукції вважається дата підписання сторонами видаткових накладних про поставку продукції, які становлять невід`ємну частину цього договору.

Відповідно до п. 3.5 договору право власності на продукцію переходить від позивача до відповідача з моменту поставки продукції по видатковій накладній. З моменту переходу права власності на продукцію всі ризики її загибелі, втрати, пошкодження, хімічного впливу тощо переходять від позивача до відповідача.

Згідно з п. 5.1 договору позивач у випадку порушення строків поставки товару, а відповідач за порушення строків оплати товару, сплачують іншій стороні неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної більшої за значенням облікової ставки НБУ, яка діяла за час існування прострочення, від вартості несвоєчасно переданого або оплаченого товару за кожен день прострочення.

Пунктом 5.2 договору передбачено, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання по оплаті товару більше ніж на 30 календарних днів відповідач сплачує позивачу штраф в розмірі 5 % простроченої суми.

Відповідно до п. 5.3 договору відповідач, який прострочив виконання грошового зобов`язання по оплаті товару, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 28 % річних від простроченої суми.

Згідно з п. 5.6 договору пеня та штрафні санкції, визначені даним договором, нараховуються за весь час прострочення, починаючи з дня виникнення заборгованості та закінчуючи днем її погашення, без застосування обмежень, визначених ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Відповідно до п. 6.2 договору сторони домовились, що до вимог про стягнення пені та штрафних санкцій, визначених цим договором застосовується позовна давність тривалістю у 3 роки.

Пунктом 8.1 договору передбачено, що права та обов`язки виникають для сторін з дня підписання тексту договору повноважними представниками. Договір дійсний до 31.12.2021, а в частині розрахунків - до повного виконання.

Додатком № 1 (специфікація) від 31.05.2021 до договору № 364/21 купівлі-продажу (поставки) товару на умовах 100% передоплати від 31.05.2021 сторони узгодили назву товару, одиницю виміру, кількість, ціну в гривнях за одиницю виміру, суму без ПДВ і суму з ПДВ, графік оплати товару та загальну вартість товару.

Так, згідно з графіком оплати товару, загальна сума вартості товару - 1 250 258, 70 грн, строк оплати якого до 01.07.2021.

На виконання умов договору № 364/21 купівлі-продажу (поставки) товару на умовах 100% передоплати від 31.05.2021 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 1 250 258, 70 грн, а відповідач вказаний товар отримав, що підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними № 1653 від 31.05.2021 на суму 793 819, 38 грн, № 1695 від 31.05.2021 на суму 220 690, 80 грн та № 1877 від 03.06.2021 на суму 235 748, 52 грн. Копії зазначених документів залучено до матеріалів справи, оригінали у судовому засіданні оглянуто судом першої інстанції.

Також, на підтвердження здійснення вищезазначеної поставки товару позивачем до суду надано товарно-транспортні накладні, а саме: товарно-транспортну накладну № Р1653 від 31.05.2021, товарно-транспортну накладну № Р1695 від 31.05.2021 та товарно-транспортну накладну № Р1877 від 03.06.2021.

Крім того, до матеріалів справи позивачем надано рахунок на оплату по замовленню № 1433 від 31.05.2021 на загальну суму 1 250 258, 70 грн.

Проте, в порушення своїх договірних зобов`язань, відповідач за поставлений вищевказаний товар розрахувався лише частково, а саме на суму 650 258, 70 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи банківськими виписками по рахунку та банківською довідкою № В6/19-5817 від 29.06.2023, у зв`язку з чим за ним утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 600 000, 00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача з претензією вих. № 29 від 23.03.2023, у якій вимагав негайно сплатити заборгованість за поставлений товар, а також штрафні санкції згідно договору № 364/21 купівлі-продажу (поставки) товару на умовах 100% передоплати від 31.05.2021.

Проте, відповідач не виконав свого зобов`язання щодо здійснення оплати за отриманий товар, на претензію не відповів, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.

Відповідач, частково заперечуючи проти задоволення даного позову, у своєму відзиві б/н від 23.06.2023 (вх. № 2014/23 від 26.06.2023) зазначає таке: на основний борг позивач необґрунтовано нарахував пеню та використав при її нарахуванні невірну облікову ставку НБУ; враховуючи п. 2.2 договору позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат є безпідставними, оскільки на грошові кошти з визначенням еквівалента в іноземній валюті інфляційні втрати не нараховуються; позивачем безпідставно застосовано ставку у 28 % річних за прострочення зобов`язань, оскільки договором також передбачено і 12 % річних, тобто текст договору, який є текстом позивача, містить протиріччя щодо розміру відсотків і 28 % річних не підлягають застосуванню при наявності п. 5.4 договору щодо 12 % річних. Також, відповідач просить суд застосувати в даній справі норми ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України та ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України і зменшити пеню та штраф сукупно до розміру 5 % від суми основного боргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистими, сімейними, домашніми або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом положень статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Аналогічні положення містяться у статтях 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до положень статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Крім того, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Колегія суддів зауважує, що відповідач заявлених до нього вимог щодо стягнення 600 000, 00 грн основного боргу за договором № 364/21 купівлі-продажу (поставки) товару на умовах 100% передоплати від 31.05.2021 не спростував та не заперечував ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного оскарження.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що строк оплати товару настав, доказів його оплати відповідачем не надано, борг перед позивачем на час прийняття рішення не погашений, його розмір підтверджується наявними матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 600 000, 00 грн основного боргу за договором № 364/21 купівлі-продажу (поставки) товару на умовах 100% передоплати від 31.05.2021 є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивач, на підставі п. 5.1 договору, просить суд стягнути з відповідача пеню, яка за його розрахунком за період з 02.07.2021 по 08.05.2023 становить 555 616, 44 грн.

Згідно з п. 5.1 договору позивач у випадку порушення строків поставки товару, а відповідач за порушення строків оплати товару, сплачують іншій стороні неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної більшої за значенням облікової ставки НБУ, яка діяла за час існування прострочення, від вартості несвоєчасно переданого або оплаченого товару за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 5.6 договору пеня та штрафні санкції, визначені даним договором, нараховуються за весь час прострочення, починаючи з дня виникнення заборгованості та закінчуючи днем її погашення, без застосування обмежень, визначених ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Згідно з ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно з ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини, передбачено, зокрема, ст. 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», ст. 1 Закону України «Про відповідальність суб`єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій». У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов`язань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини.

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Отже, за змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін, але він не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, водночас, сторонами у договорі може бути передбачено більшу тривалість періоду часу, за який нараховується пеня, ніж визначено ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Перевіривши розрахунок пені, здійснений судом першої інстанції, враховуючи заявлений позивачем період прострочення (з 02.07.2021 по 08.05.2023) та здійснені відповідачем оплати, колегія суддів погоджується, що арифметично вірною є сума пені у розмірі 393 920, 71 грн.

Щодо висновків суду в частині стягнення з відповідача штрафу у розмірі 5 % від простроченої суми колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Пунктом 5.2 договору передбачено, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання по оплаті товару більше ніж на 30 календарних днів відповідач сплачує позивачу штраф в розмірі 5 % простроченої суми.

Судовою колегією перевірено розрахунок розміру штрафу та встановлено, що він є арифметично вірним, відповідає вимогам законодавства та обставинам справи.

Крім того, зважаючи на те, що відповідач порушив строки виконання грошового зобов`язання щодо здійснення оплати за отриманий товар, місцевий господарський суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача 28 % річних та інфляційних втрат з простроченої суми грошового зобов`язання.

Відповідно до розрахунку позивача 28 % річних за період з 02.07.2021 по 08.05.2023 складають 337 733, 77 грн (з яких: 311 145, 21 грн - 28 % річних, нарахованих за період прострочення оплати наявної заборгованості в розмірі 600 000, 00 грн, та 26 588, 56 грн - 28 % річних, нарахованих за період прострочення у зв`язку із здійсненням часткової оплати з порушенням строків, встановлених договором), а інфляційні втрати з простроченої суми за період з липня 2021 року по березень 2023 року складають 209 556, 08 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 5.3 договору передбачено, що відповідач, який прострочив виконання грошового зобов`язання по оплаті товару, зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 28 % річних від простроченої суми.

При цьому, скаржник зазначає, що у даному випадку мали застосовуватись положення п. 5.4. договору, відповідно до якого, якщо покупець не перераховує до дати передачі товару на поточний рахунок постачальника суму обумовленої попередньої оплати у розмірі, вказаному у договорі та/або додатку (специфікації) та/або разунку-фактурі, то на суму несплаченої попередньої оплати додатково до штрафних санкцій, визначених п.п. 5.1 - 5.3 договору, нараховуються 12% річних за користування чужими грошовими коштами.

Разом з тим, судова колегія зауважує, що з огляду на обставини поставки товару до дати оплати, визначеної сторонами в додатку № 1 до договору, положення п. 5.4 договору щоо нарахування 12% річних застосуванню не підлягають.

Колегією суддів перевірено розрахунок 28 % річних та інфляційних втрат, здійснений позивачем, з урахуванням визначеного ним періоду, та встановлено, що суми 28 % річних та інфляційних втрат, які заявлені позивачем до стягнення є арифметично вірними.

Суд звертає увагу, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, а тому ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Проаналізувавши зміст договору № 364/21 купівлі-продажу (поставки) товару на умовах 100% передоплати від 31.05.2021, специфікації до нього та інших наявних у справі документів, місцевим господарським судом вірно встановлено, що сторонами погоджено ціну товару, суму без ПДВ, суму з ПДВ та загальну вартість товару у гривнях, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти.

Єдине посилання щодо іноземної валюти міститься у п. 2.2 договору, яким передбачено, що оплата за товар здійснюється відповідачем у формі 100% передоплати, однак, в будь-якому випадку, не пізніше дня отримання товару. Специфікацією може бути визначений інший порядок та строки проведення оплати (при зміні валютного курсу до гривні, долар США буде перерахований на дату оплати).

Специфікацією до договору № 364/21 купівлі-продажу (поставки) товару на умовах 100% передоплати від 31.05.2021 визначено такий порядок та строки проведення оплати: ціна товару у сумі 1 250 258, 70 грн сплачується в строк до 01.07.2021. При цьому, не визначено валютний еквівалент ціни товару та не встановлено механізму перерахунку ціни товару в гривні на дату проведення оплати у зв`язку зі зміною валютного курсу.

Таким чином, посилання скаржника на те, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат є безпідставними, оскільки на грошові кошти з визначенням еквівалента в іноземній валюті інфляційні втрати не нараховуються, є помилковими та спростовується змістом укладеного між сторонами договору.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 337 733, 77 грн - 28 % річних та 209 556, 08 грн - інфляційних втрат підлягають задоволенню.

Надаючи оцінку клопотанню відповідача про зменшення розміру пені та штрафу сукупно до розміру 5 % від основного боргу, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Аналогічні приписи наведено у статті 233 ГК України, за змістом якої у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналіз приписів статей 551 ЦК України, 233 ГК України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 зі справи № 904/4685/18 від 21.11.2019 зі справи № 916/553/19).

Водночас слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконати основне зобов`язання, неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18.

Колегія суддів зауважує, що неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки, як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності, є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є, в першу чергу, захист інтересів кредитора, однак не є правильним застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що задля дотримання оптимального балансу інтересів сторін у спорі та запобіганню негативних наслідків, заявлений до стягнення розмір пені та штрафу підлягає зменшенню на 50 % (пеня: 393 920, 71 грн х 50 % = 196 960, 36 грн; штраф: 62 512, 94 грн х 50 % = 31 256, 47 грн).

Щодо доводів скаржника про те, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення неправильно застосовано норму п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, що призвело до неправильного рішення в частині розподілу судового збору між сторонами, колегія суддів зауважує наступне.

Згідно ч. 9 ст. 129 ГПК України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки колегія суддів встановила, що у цій справі зменшення розміру пені та штрафу не було наслідком необґрунтованості позовних вимог, то приходить до висновку, що розподіл витрат зі стягнення судового збору повинен здійснюватися пропорційно до розміру позовних вимог, які визнані судом обґрунтованими (без врахування суми, на яку судом було зменшено розмір неустойки).

Аналогічні правові висновки щодо вирішення питання про розподіл судового збору викладені у постановах Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 904/5702/19, від 16.10.2019 у справі № 910/143/19 та від 14.06.2022 у справі № 905/2135/19.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог постановлено через неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, нез`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.

За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2023 у справі № 911/1463/23 відповідає фактичним обставинам справи, не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в розумінні приписів ст. 277 ГПК України не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати зі сплати судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта (відповідача у даній справі).

Керуючись ст. ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України» на рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2023 у справі № 911/1463/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 31.07.2023 у справі № 911/1463/23 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені стороною у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на Державне підприємство «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України».

4. Справу № 911/1463/23 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 04.12.2023.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді В.В. Шапран

В.А. Корсак