ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2023 р. Справа№ 910/2793/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Станіка С.Р.

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 02.11.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 (повний текст рішення складено та підписано 19.06.2023)

у справі № 910/2793/22 (суддя Приходько І.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ШИНКАР АГРО»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО»

про стягнення 746 177,32 грн

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ШИНКАР АГРО» (далі - ТОВ «ШИНКАР АГРО», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (далі - ТОВ «ЕКО», відповідач) про стягнення 746 177,32 грн.

Позовні вимоги, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх обов`язків за договорами поставки № 14753К від 01.07.2017 та № СТМ 0445/20 від 01.08.2020 щодо оплати за поставлений товар.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 позовні вимоги задоволені частково.

Закрито провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу по договору № 14753К від 01.07.2017 у розмірі 5 089,41 грн, у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ШИНКАР АГРО» за договором поставки № 14753К від 01.07.2017 - 193 989 грн. 13 коп. - основного боргу, 11 162 грн. 36 коп. - пені, 5 438 грн. 83 коп. - 3% річних та 39 866 грн. 00 коп. - інфляційних втрат.

Крім того, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ШИНКАР АГРО» за договором на виробництво та поставку товарів власної торгової марки № СТМ 0445/20 від 01.08.2020 - 358 856 грн. 30 коп. - основного боргу, 30 704 грн. 96 коп. - пені, 14 752 грн. 12 коп. - 3% річних, 85 307 грн. 21 коп. - інфляційних втрат, 11 191 грн. 47 коп. - витрат по сплаті судового збору та 13 000 грн. 00 коп. - витрат на професійну правничу допомогу.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКО» 23.06.2023 звернулося безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 у справі № 910/2793/22 повністю та залишити позов без розгляду з підстав, передбачених пунктом 8 частини 1 статті 226 ГПК України. Просив вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд, не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/2793/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В. судді: Шаптала Є.Ю., Станік С.Р.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.06.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/2793/22. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 у справі № 910/2793/22.

02.08.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/2392/22.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.08.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКО» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 у справі № 910/2793/22, справу призначено до розгляду на 07.09.2023.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечив проти задоволення скарги, мотивуючи тим, що доводи, викладені у апеляційній скарзі, не відповідають фактичним обставинам, суперечать вимогам чинного законодавства та ґрунтуються на припущеннях відповідача, а рішення місцевого господарського суду від 08.06.2023 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з чим, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, позивачем подано клопотання про витребування у відповідача доказів: акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 до договору поставки № 14753К від 01.07.2017 та акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 до договору поставки № СТМ 0445/20 від 01.08.2020, у задоволенні якого судом апеляційної інстанції було відмовлено.

29.08.2023 на електронну пошту суду надійшло клопотання від Товариства з обмеженою відповідальністю «ШИНКАР АГРО» про проведення судового засідання у справі № 910/2793/22, призначеного на 07.09.2023 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів або в приміщенні Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.09.2023 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ШИНКАР АГРО» про участь у судовому засіданні 07.09.2023 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

07.09.2023 по праві оголошено до 02.11.2023.

У судове засідання 02.11.2023 з`явилися представники позивача та відповідача.

Представник відповідача у судовому засіданні надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, підтримав вимоги апеляційної скарги на підставі доводів, зазначених у ній, просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 скасувати та залишити позов без розгляду з підстав, передбачених пунктом 8 частини 1 статті 226 ГПК України.

Представник позивача у судовому засіданні також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, на підставі доводів, зазначених у відзиві на скаргу та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції 01.07.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ШИНКАР АГРО» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКО» (покупець) було укладено договір поставки № 14753К (далі - договір-1), відповідно до умов якого, постачальник зобов`язується поставити та передати у власність покупцеві товар на підставі замовлення останнього та у відповідності до специфікації, а покупець зобов`язується прийняти поставлений постачальником товар та оплатити його вартість у порядку і на умовах, погоджених сторонами у цьому договорі (п. 2.1 договору-1).

Відповідно до пункту 2.2 договору-1, право власності на товар переходить від постачальника до покупця в момент приймання товару покупцем від постачальника. Підтвердженням приймання товару є підписання сторонами (їх уповноваженими представниками) накладної та іншої обов`язкової та визначеної чинним законодавством України, товарно-супровідної та транспортно-супровідної документації на товар.

Згідно пункту 8.1 договору-1, сторони погодили, що покупець оплачує поставлений постачальником товар на свій вибір та в такі строки: по закінченню 55 календарних днів з дати поставки товару постачальником (п. 8.1.1 договору-1).

У пункті 8.2 договору-1 зазначено, що форма оплати - безготівковий рахунок. Оплата вартості товару здійснюється в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника, що зазначений у реквізитах сторін договору. Днем здійснення платежу вважається день списання належних до сплати сум з банківського рахунку покупця на рахунок постачальника. Сторони можуть застосовувати інші способи рахунків, передбачені чинним законодавством України.

Пунктом 8.3 договору-1 передбачено, що при порушенні постачальником умов договору, які тягнуть нарахування постачальнику покупцем неустойки (штрафу, пені) або інших оперативних-господарських санкцій, визначених договором, або при виникненні у постачальника перед покупцем інших грошових зобов`язань за цим договором або за іншими договорами, укладеним між постачальником і покупцем. Покупець має право зменшити суму оплати, які належать постачальнику на суми зустрічних грошових зобов`язань постачальника перед покупцем, шляхом проведення згідно вимог чинного законодавства заліку зустрічних грошових зобов`язань, за винятком випадків, коли це заборонено чинним законодавством України.

Відповідно до пункту 10.1 договору-1 у разі порушення стороною договору строків виконання грошового зобов`язання передбаченого цим договором, винна сторона зобов`язана сплатити пеню в розмірі облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення виконання, нараховану на суму зобов`язання, за кожний день прострочення.

У пункті 12.1 договору-1, зазначено, що договір набирає чинності з 01.07.2017 і діє до 31.12.2019 включно, а в частині невиконаних зобов`язань сторін, що виникли на момент дії даного договору - до їх повного виконання.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору-1 були виставлені наступні видаткові та товаро-транспортні накладні:

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 4208 від 14.10.2021 на суму 40 596,58 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 4247 від 18.10.2021 на суму 47 362,14 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 4315 від 21.10.2021 на суму 35 638,20 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 4316 від 21.10.2021 на суму 15 688,80 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 4365 від 25.10.2021 на суму 24 677,16 грн; - видаткова та товаро-транспортна накладна № 4484 від 01.11.2021 на суму 48 569,16 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 4485 від 01.11.2021 на суму 12 729,60 грн.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 01.08.2020 між ТОВ «ШИНКАР АГРО» (постачальник) та ТОВ «ЕКО» (покупець) також було укладено договір на виробництво та поставку товарів власної торгової марки № СТМ 0445/20 (далі - договір-2), відповідно до умов якого, постачальник зобов`язується на замовлення покупця виготовляти та передавати йому у власність товар (додаток № 2а - специфікація) за торгівельними марками, перелік яких наведений в додатку № 1 відповідно до умов договору, а покупець зобов`язується прийняти належно виготовлений та поставлений товар (п. 2.1 договору-2).

Відповідно до пункту 3.18 договору-2, у разі відповідності поставки товару умовами цього договору покупець підписує видаткову та товарно-транспортну накладні на поставлений товар. Дата, зазначена покупцем у видатковій накладній, є датою поставки партії товару.

Згідно пункту 4.4 договору-2, сторони погодили, що обов`язковою умовою для оплати поставленого за договором товару є наявність у покупця оформлених у встановленому чинним законодавством України та умовами договору порядку документів, які передбачені розділом 3 договору, а також відповідність цін в накладній діючій специфікації.

У пункті 4.5 договору-2 зазначено, що оплата за товар проводиться протягом 35 днів з дати поставки товару до розподільчого центру або торгівельної точки покупця за умови, що постачальник поставив товар у строк, що визначений договором.

Згідно пункту 12.1 договору-2, зазначено, що договір набирає чинності з 01.08.2020 і діє до 31.12.2020 включно, а в частині зобов`язань, що залишились не виконаними на вказану дату - до повного виконання таких зобов`язань сторонами.

На виконання умов договору-2 були виставлені наступні видаткові та товаро-транспортні накладні:

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 1728 від 29.03.2021 на суму 21 610,80 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 1825 від 01.04.2021 на суму 20 099,70 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 1879 від 05.04.2021 на суму 16 777,80 грн; - видаткова та товаро-транспортна накладна № 1953 від 08.04.2021 на суму 13 024,80 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 2002 від 12.04.2021 на суму 14 279,40 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 2072 від 15.04.2021 на суму 15 309,90 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 2122 від 19.04.2021 на суму 15 238,80 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 2191 від 22.04.2021 на суму 15 245,10 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 2241 від 26.04.2021 на суму 15 807,60 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 2300 від 29.04.2021 на суму 27 228,60 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 2357 від 06.05.2021 на суму 12 536,10 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 2404 від 10.05.2021 на суму 7 848,00 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 2453 від 13.05.2021 на суму 10 486,80 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 2482 від 17.05.2021 на суму 8 533,80 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 2533 від 20.05.2021 на суму 10 043,10 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 2576 від 24.05.2021 на суму 8 707,50 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 2631 від 27.05.2021 на суму 11 619,00 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 2649 від 31.05.2021 на суму 7 517,70 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 2710 від 03.06.2021 на суму 4 633,20 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 2733 від 07.06.2021 на суму 3 852,00 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 2780 від 10.06.2021 на суму 6 465,60 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 2810 від 14.06.2021 на суму 7 470,00 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 3706 від 09.09.2021 на суму 6 170,40 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 3737 від 13.09.2021 на суму 327,60 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 3798 від 16.09.2021 на суму 2 347,20 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 3831 від 20.09.2021 на суму 1 638,00 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 3887 від 23.03.2021 на суму 2 880,00 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 3919 від 27.09.2021 на суму 518,40 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 3989 від 30.09.2021 на суму 3 078,00 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 4038 від 04.10.2021 на суму 10 692,00 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 4141 від 11.10.2021 на суму 38 948,40 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 4209 від 14.10.2021 на суму 8 870,40 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 4248 від 18.10.2021 на суму 8 719,20 грн;

- видаткова та товаро-транспортна накладна № 4366 від 25.10.2021 на суму 8 780,40 грн.

Обґрунтовуючи розмір заявленої до стягнення заборгованості у сумі 199 078,54 грн. за договором-1, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконав своїх зобов`язання щодо оплати поставленого товару у період жовтень - листопад 2021 року, в наслідок чого утворилась заборгованість за вказаними вище товаро-транспортними накладними. При цьому позивач, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції зазначав, що при розрахунку заборгованості, ним були враховані угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог, які укладались між сторонами у період з 31.12.2020 по 30.06.2021, а також часткова оплата відповідача у період листопад-грудень 2021року (23.11.2021, 03.12.2021, 06.12.2021, 07.12.2021).

Заборгованість за договором № СТМ 0445/20 (договір 2) у розмірі 358 856,30 грн. обґрунтована позивачем тим, що відповідач неналежним чином виконав своїх зобов`язання щодо оплати поставленого товару у період березень - жовтень 2021 року, що підтверджується товаро-транспортними накладними, які укладались між сторонами. При розрахунку заборгованості за договором 2, позивачем була врахована часткова оплата відповідача за вказаним договором № 2. При цьому, позивач зазначив, що відповідач у платіжних дорученнях у призначені платежу вказував як договір № 14753К (договір № 1), так і абревіатуру «ВТМ», що відноситься до договору № 2.

У свою чергу, заперечуючи проти заявленого позову відповідач вказав, що по договору № 14753К (договір-1) за товар відповідач розрахувався в повному обсязі на суму 200 000 грн, що підтверджується наданими до відзиву платіжні доручення.

Також, відповідачем надано до суду угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.06.2021, яка підписана та скріплена печатками сторін за договором № 14753К (договір 1), відповідно до якої, сторони шляхом проведення заліку зустрічних однорідних вимог зменшують заборгованість на суму 5 089,41 грн.

Щодо заборгованості по договору № СТМ 0445/20 (договір-2), також вказав, що за вказаний товар відповідач розрахувався в повному обсязі на суму 381 000 грн та надав до відзиву платіжні доручення.

Щодо угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.06.2022 на суму 5 089,41 грн, позивач зазначив, що вказана угода була укладена сторонами після подачі позовної заяви.

Крім того, до суду надано Акт звірки взаємних розрахунків, складений станом на 31.10.2021, підписаний сторонам та скріплений печатками з якого вбачається, що за відповідачем перед позивачем обраховується заборгованість у розмірі 790 905,99 грн.

Як визначено частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно частиною 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частиною 6 статті 265 Господарського кодексу України до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 статті 712 Цивільного кодексу України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (526 Цивільного кодексу України). Одностороння відмова від зобов`язання, в силу статті 525 Цивільного кодексу України, не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи та перевірено судом апеляційної інстанції, на виконання умов договору-1 постачальником на підставі видаткових та товаро-транспортних накладних, які підписані представниками та скріплені печатками сторін без заперечень та зауважень, за період з жовтня 2021 по листопад 2021 було поставлено товар на загальну суму 225 261,64 грн.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає необґрунтованими доводи скаржника про відсутність заборгованості у відповідача та щодо повної оплати отриманого товару саме за товаро-транспортними накладними за період жовтень-листопад 2021 року за договором № 14753К, оскільки, матеріалами справи підтверджується лише часткова оплата за отриманий товар по вказаному договору. Інші платіжні доручення не можуть бути належними доказами погашення заборгованості за договором № 14753К, оскільки, в призначенні платежу відповідачем не зазначено саме договір № 14753К, враховуючи при цьому укладений між сторонами інший договір.

В той же час, місцевий господарський суд правомірно взяв до уваги угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.06.2021, яка підписана та скріплена печатками сторін за договором № 14753К, відповідно до якої, сторони шляхом проведення заліку зустрічних однорідних вимог зменшили суму заборгованості за договором № 14753К на суму 5 089,41 грн.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за договором № 14753К правомірно задоволено судом першої інстанції у розмірі 193 989,13 грн та закриття провадження у справі в частині суми стягнення основного боргу в розмірі 5 089,41 грн. на підставі п.2 ч.1 ст. 231 ГПК України, враховуючи угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.06.2021 на суму 5 089,41 грн., яка підписана та скріплена печатками сторін за договором 1.

Також, як вбачається з матеріалів справи та перевірено судом апеляційної інстанції, на виконання умов договору № СТМ 0445/20 (договір 2) постачальником на підставі видаткових та товаро-транспортних накладних за період з березня 2021 по жовтень 2021 було поставлено товар на загальну суму 367 305,30 грн, що підтверджується видатковими та товаро-транспортними накладними, які підписані представниками та скріплені печатками сторін без заперечень та зауважень.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що як матеріалами справи, так і розрахунком позивача підтверджується, що частина сум зазначених відповідачем у платіжних дорученнях, які були надані ним до відзиву, була врахована позивачем в попередніх періодах поставки, а решта, з урахуванням призначення платежів, була зарахована в тому числі і за договором № 14753К.

Судом апеляційної інстанції врахований підписаний та скріплений печатками сторін без заперечень та зауважень акт звірки взаємних розрахунків станом на 31.10.2021 року, у якому зафіксована сума заборгованості у розмірі 790 905,99 грн та всі оплати, які були зроблені відповідачем до 31.10.2021.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі №910/1389/18.

У постанові Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 916/2403/18 зроблено висновок, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків (див. частина перша статті 11 ЦК України). В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено постанові Верховного Суду від 09.11.2018 у справі № 911/3685/17.

Отже, враховуючи вказані правові висновки суду касаційної інстанції в сукупності з доказами, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що акт звірки взаємних розрахунків, підписаний та скріплений печаткою боржника, є доказом, що свідчить про фактичне визнання відповідачем наявності у нього перед позивачем боргу.

Оскільки відповідач, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення суму основного боргу, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 358 856,30 грн за договором на виробництво та поставку товарів власної торгової марки № СТМ 0445/20 від 01.08.2020, яка обґрунтована та нормативно і документально доведена та заборгованість у розмірі 193 989,13 грн за договором № 14753К.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставність стягнення заборгованості у даній справі, оскільки за доводами скаржника, договір № 14753К та договір №СТМ 0445/20 закінчили свою дію у відповідності до п. 12.1 договорів, а тому не можуть бути підставою для стягнення коштів, колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначалось вище, відповідно до п. 12.1 договору № 14753К, договір набуває чинності з 01.07.2017 і діє до 31.12.2019 включно, а в частині невиконаних зобов`язань сторін, що виникли в момент дії даного договору, до повного їх виконання. Відповідно до п. 12.4 договору-1 якщо за 1 (один) місяць до закінчення терміну дії договору, визначеному п. 12.1 договору, жодна зі сторін не висловить в письмовій формі про свій намір припинити дію договору, даний договір вважається продовжним на наступний рік.

В матеріалах справи відсутні та скаржником не надано суду будь яких доказів повідомлення позивача про припинення чи то розірвання договору.

До того ж, з матеріалів справи вбачається, що відповідач, підписував додаткові угоди до договору-1, що є свідченням того, що відповідач схвалював та визнавав такий договір-1.Судом апеляційної інстанції враховано, що відповідач здійснював заяви на відвантаження товару та отримував товар від позивача, про що проставляв підпис у видаткових накладних. Додатковою угодою №1е від 10.08.2020 сторони змінювали реквізити сторони постачальника, додатковою угодою №1в від 10.08.2020 сторони вносили зміни в договір № 14753К. Отже, вказані дії свідчать про те, що відповідач визнавав чинність договору-1 та положення п. 12.4, яким передбачено пролонгація такого договору, а отже такий договір є підставою для стягнення коштів за поставлений та не оплачений товар.

Відповідно до п. 12.2. Договору на виробництво та поставку товарів власної торгової марки №СТМ 0445/20 у разі відсутності бажання в однієї зі сторін розірвати договір, він може бути пролонгований без підписання додаткової угоди терміном на один рік. Відповідач не заявляв про своє бажання розірвати дію договору №2 та доказів розірвання такого договору №2 чи припинення матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ГК України якщо в довгостроковому договорі кількість поставки визначено лише на рік або менший строк, у договорі повинен бути передбачений порядок погодження сторонами строків поставки на наступні періоди до закінчення строку дії договору. Якщо такий порядок не передбачений, договір вважається укладеним на один рік.

Колегія суддів звертає увагу, що сторони, передбачили порядок продовження строку дії договору №1 та №2 та погодили, що такі договори продовжують свою дію, якщо жодною зі сторін не буде заявлено про своє бажання припинити дію таких договорів.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Як зазначалось вище, скаржником не було надано суду доказів того, що ним був ініційований процес припинення дії договору №1 чи №2, а тому відсутні підстави вважати, що такі договори припинили свою дію, як про це помилково вказує відповідач, враховуючи при цьому поставлений позивачем товар те не оплачений відповідачем. Отже доводи скаржника в цій частині є необґрунтовані та відхиляються судом апеляційної інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність скасування судового рішення та залишення позову без розгляду, оскільки в позовній заяві за доводами скаржника були об`єднанні різні позовні вимоги про стягнення заборгованості, які випливають з різних договорів, які укладені між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Відповідно до ч. 2 ст. 173 ГПК України суд з урахуванням положень частини першої цієї статті може за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи об`єднати в одне провадження декілька справ за позовами: 1) одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача; 2) одного й того самого позивача до різних відповідачів; 3) різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Отже, нормами ГПК України передбачено як об`єднання декількох позовних вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення так і об`єднання проваджень, якщо вимоги виникають у одного позивача до одного і того ж самого відповідача.

В той же час, позовні вимоги ґрунтуються на двох договорах, укладених на постачання однієї і тієї ж продукції позивача, яка поставлялась в один і той самий день на одні і ті ж самі магазини відповідача. Докази, які підтверджують наявність заборгованості випливають з одних і тих самих правовідносин та по суті є однорідними, оскільки проводячи оплату за товар по обом договорам, відповідач робив посилання лише на номер одного договору, а тому, на переконання колегії суддів, розгляд позовних вимог щодо стягнення заборгованості по обом договорам є доцільним з точки зору можливості визначення реальної заборгованості, яку має відповідач перед позивачем.

Колегія суддів зазначає, що в усіх своїх платіжних дорученнях відповідач посилається на номер договору № 14753К від 01.07.2017, добавляючи абревіатуру ВТМ, що свідчить про те, що вказані кошти відповідач мав намір спрямувати на зарахування коштів по договору на виробництво та поставку товарів власної торгової марки №СТМ 0445/20. Натомість, об`єднання позовних вимог по обом договорам надало можливість встановити реальну суму заборгованості, яку має відповідач перед позивачем.

Позивач подав позов до одного і того ж самого відповідача про стягнення заборгованості за договорами поставки, тобто підстава виникнення позову є аналогічною і спосіб захисту прав та інтересів позивача є аналогічним, оскільки позивач просив стягнути заборгованість по обом договорам. Позивач не заявляв різні позовні вимоги, які виникають на підставі різних договорів, а отже існують підстави вважати про однорідність позовних вимог, які правомірно об`єднанні в одній позовній заяві.

Судом апеляційної інстанції враховані правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 10.04.2019 у справі № 905/2043/18 та у постанові від 31.10.2019 у справі № 922/1359/19.

Так, суд касаційної інстанції зазначив, що об`єднання позовних вимог дає можливість досягти процесуальної економії, ефективніше використати процесуальні засоби для відновлення порушеного права, а також запобігти можливості ухвалення різних рішень за однакових обставин. Під вимогою розуміється матеріально-правова вимога, тобто предмет позову, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права. При цьому об`єднанню підлягають вимоги, які пов`язані між собою підставами виникнення або доказами, що підтверджують ці вимоги. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача. Отже, вимоги повинні випливати з тих самих фактичних обставин, на яких вони ґрунтуються. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Отже доводи скаржника про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та залишення позову без розгляду з підстав об`єднання на думку скаржника різних позовних вимог, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Крім суми основної заборгованості позивач просив стягнути із відповідача в зв`язку із неналежним виконанням грошових зобов`язань за договором поставки № 14753К від 01.07.2017 - 11 162,36 грн пені, 5 650,63 грн - 3% річних та 40 665,20 грн - інфляційних втрат. За договором на виробництво та поставку товарів власної торгової марки № СТМ 0445/20 від 01.08.2020 - 30 704,96 грн пені, 14 752,12 грн - 3% річних та 85 307,21 грн. - інфляційних втрат.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За приписами статті 230 Господарського кодексу України визначено, що порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 548 Цивільного кодексу України унормовано, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 8.3. договору передбачено, що при порушенні постачальником умов договору, які тягнуть нарахування постачальнику покупцем неустойки (штрафу, пені) або інших оперативних-господарських санкцій, визначених договором, або при виникненні у постачальника перед покупцем інших грошових зобов`язань за цим договором або за іншими договорами, укладеним між постачальником і покупцем. Покупець має право зменшити суму оплати, які належать постачальнику на суми зустрічних грошових зобов`язань постачальника перед покупцем, шляхом проведення згідно вимог чинного законодавства заліку зустрічних грошових зобов`язань, за винятком випадків, коли це заборонено чинним законодавством України.

Відповідно до пункту 10.1 договору у разі порушення стороною договору строків виконання грошового зобов`язання передбаченого цим договором, винна сторона зобов`язана сплатити пеню в розмірі облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення виконання, нараховану на суму зобов`язання, за кожний день прострочення.

Здійснивши перевірку розрахунку пені за заявлені позивачем періоди, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає його арифметично правильним та обґрунтованим, таким, що здійснений з дотриманням вимог чинного законодавства України та умов укладеного між сторонами договору, а тому вимога про стягнення за Договором поставки № 14753К від 01.07.2017 пені у розмірі 11 162,36 грн., а також пені у розмірі 30 704,96 грн. за договором на виробництво та поставку товарів власної торгової марки № СТМ 0445/20 від 01.08.2020 - підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, заявлених позивачем за договором № СТМ 0445/20 від 01.08.2020, колегія суддів вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому заявлені 3% річних у розмірі 14 752,12 грн та 85 307,21 грн інфляційних втрат по договору на виробництво та поставку товарів власної торгової марки № СТМ 0445/20 від 01.08.2020 правомірно задоволені судом.

Крім того, здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, заявлених позивачем за договором № 14753К від 01.07.2017 враховуючи підписану сторонами угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 30.06.2021, період її укладання, колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції про часткове задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних на суму 5 438,83 грн та інфляційних втрат на суму 39 866,00 грн.

Також, враховуючи приписи ст. 123, 126, 129 ГПК України, Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і додані позивачем договір про надання правової допомоги від 25.01.2019 № 21, Акт № 6 від 18.01.2023 на суму 2 000,00 грн, Акт № 5 від 02.12.2022 на суму 2 000,00 грн, Акт № 3 від 05.01.2022 на суму 9 000,00 грн, платіжне доручення № 386 від 14.01.2022 на суму 9 000,00 грн, платіжну інструкцію № 962 від 08.12.2022 на суму 2 000,00 грн, платіжну інструкцію 1113 від 30.01.2023 на суму 2 000,00 грн, рахунок на оплату № 3 від 05.01.2022 на суму 9 000,00 грн, рахунок на оплату № 33 від 02.12.2022 на суму 2 000,00 грн, рахунок на оплату № 34 від 18.01.2023 на суму 2 000,00 грн, беручи до уваги до уваги час на підготовку матеріалів до судового засідання, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі, на переконання колегії суддів, заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову, а тому, місцевим господарським судом правомірно було стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 000,00 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача за договором поставки № 14753К від 01.07.2017 - 193 989 грн. 13 коп. - основного боргу, 11 162 грн. 36 коп. - пені, 5 438 грн. 83 коп. - 3% річних та 39 866 грн. 00 коп. - інфляційних втрат і за договором на виробництво та поставку товарів власної торгової марки № СТМ 0445/20 від 01.08.2020 - 358 856 грн. 30 коп. - основного боргу, 30 704 грн. 96 коп. - пені, 14 752 грн. 12 коп. - 3% річних, 85 307 грн. 21 коп. - інфляційних втрат. Також судом першої інстанції правомірно закрито провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу по договору № 14753К від 01.07.2017 у розмірі 5 089,41 грн, у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).

У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції ТОВ «ЕКО» не було подано належних та переконливих доказів на заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 08.06.2023, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального права, є таким що відповідає нормам закону.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги ТОВ «ЕКО» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 08.06.2023 - залишити без змін.

Судові витрати (судовий збір) розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 76-79, 86, 129, 233, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКО" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 у справі № 910/2793/22 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2023 у справі № 910/2793/22 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Матеріали справи № 910/2793/22 повернути Господарському суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга на постанову подається протягом 20 днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст підписано 17.11.2023.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді Є.Ю. Шаптала

С.Р. Станік