УХВАЛА

15 листопада 2023 року

м. Київ

cправа № 910/335/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бакуліна С. В. головуючий (доповідач), Кібенко О.Р., Студенець В.І.,

за участю секретаря судового засідання - Федорченка В.М.,

представників:

позивача - не з`явились,

відповідача - Соболя М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скарги фізичної особи - підприємця Удовиченка Владіслава Олександровича

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2023 (головуючий суддя - Станік С.Р., судді: Тарасенко К.В., Тищенко О.В.) та рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2023 (суддя Котков О.В.)

у справі №910/335/23

за позовом фізичної особи - підприємця Удовиченка Владіслава Олександровича

до Акціонерного товариства "Укрпошта"

про розірвання договору,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 23.10.2023 №29.2-02/3033 "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи" у зв`язку із запланованою відпусткою судді Кондратової І.Д. проведено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/335/23, за результатами якого визначено наступний склад колегії суддів: Бакуліна С.В. - головуючий, Кібенко О.Р., Студенець В.І.

1.Короткий зміст позовних вимог

1.1.Фізична особа-підприємець Удовиченко Владіслав Олександрович (далі - ФОП Удовиченко В.О.) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Укрпошта" (далі - АТ "Укрпошта") про розірвання договору поставки №06-73 від 24.03.2022.

1.2.В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на приписи частини другої статті 652 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), зазначивши, що після укладення договору поставки №06-73 від 24.03.2022 істотно змінились обставини, якими сторони керувалися при укладенні договору, що робить збитковим для позивача виконання умов цього правочину та є підставою для його розірвання.

2.Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій

2.1.АТ "Укрпошта" проводилася закупівля ДК 021:2015-34220000-5. Причепи, напівпричепи та пересувні контейнери (запасні частини до причепів та напівпричепів), ідентифікатор UА-2021-12-29-002796-а. Переможцем процедури закупівлі визначено ФОП Удовиченка В.О.???

2.2.За результатами процедури закупівлі 24.03.2022 між позивачем, як постачальником, та відповідачем, як покупцем, було укладено договір поставки №06-73, відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити покупцю у власність товар, найменування, асортимент, кількість, ціна товару, та інша інформація щодо товару та технічної документації до нього, та інша інформація щодо товару наведені у специфікації, яка є додатком №1 до договору, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його в порядку та на умовах договору.

2.3.Відповідно до пункту 3.1 договору поставка товару здійснюється згідно з Правилами Інкотермс в редакції 2010 року на умовах поставки "Зі сплатою мита" у місце поставки, що визначене в додатку №1 до договору.

2.4.Пунктом 3.2 договору визначено, що поставка здійснюється дрібними партіями за заявкою покупця, підписаною уповноваженою особою покупця, у строк, що передбачений у специфікації, але в будь-якому випадку не пізніше дати припинення дії договору. Заявка є невід`ємною частиною договору, в якій зазначається найменування та асортимент товару, кількість (обсяг) партії поставки, тощо.

2.5.Згідно з пунктом 4.1 договору ціна договору та ціна за одиницю товару зазначаються в специфікації та включають в себе вартість тари та упаковки товару, всі податки, збори та інші обов`язкові платежі, що сплачуються постачальником, вартість доставки товару до місця поставки, вартість страхування, завантаження та всі інші витрати постачальника, пов`язані з виконанням договору.

2.6.Договір набирає чинності з дня його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками сторін (за наявності) та діє до дати, зазначеної у специфікації. Припинення дії договору чи його розірвання не звільняє будь-яку із сторін від обов`язку виконати свої зобов`язання за договором, які виникли до такого припинення (розірвання) на підставі належно виконаного іншою стороною свого зобов`язання за договором (пункт 6.1 договору).

2.7.У пункті 10.1 договору визначено, що додатком до договору, що є невід`ємною його частиною, є додаток №1 - специфікація.

2.8.До договору поставки №06-73 від 24.03.2022 було укладено специфікацію, яка є додатком №1 до договору, в якій сторонами за договором було визначено найменування, кількість та ціну товару, що має бути поставлений.

2.9.Згідно з пунктом 9 специфікації (додаток №1 до договору) договір діє до 31.12.2022 включно.

2.10.31.07.2022 позивач звернувся до відповідача з листом №220729-1 від 29.07.2022 "Про розірвання договору" (лист направлено засобами поштового зв`язку 31.07.2022 за поштовим ідентифікатором №8927). В обґрунтування підстав для розірвання договору позивач посилається на підвищення Національним банком України курсу долара США, та введений на території України воєнний стан. Вказані обставини негативно вплинули на фінансове становище позивача та економічну ситуацію в країні. Лист позивача про розірвання договору мотивовано статтею 652 ЦК.

2.11.Втім відповідач залишив вказаний лист без відповіді, що стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом про розірвання договору на підставі статті 188 Господарського кодексу України.

3.Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

3.1.Господарський суд міста Києва рішенням від 27.03.2023 у справі №910/335/23, яке Північний апеляційний господарський суд залишив без змін постановою від 20.06.2023, у позові ФОП Удовиченка В.О. до АТ "Укрпошта" про розірвання договору відмовив повністю.

3.2.Суди зазначили, що розірвати можна лише договір, який діє (строк/термін дії якого не закінчився), у зв`язку з чим, установивши, що вимога позивача про розірвання договору поставки №06-73 від 24.03.2022 заявлена після закінчення строку дії вказаного правочину, дійшли висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Суди також вказали, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, що прямо передбачено частиною четвертою статті 631 ЦК. Проте поняття "строк дії договору" та "строк виконання зобов`язання" не є тотожними.

4.Короткий зміст вимог касаційної скарги та її обґрунтування. Доводи інших учасників справи

4.1.ФОП Удовиченко В.О. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2023 у справі №910/335/23 і прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

4.2.Скаржник, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження наведених судових рішень, зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (у справах, де зобов`язання позивача продовжує існувати після закінчення строку дії договору, і при цьому внаслідок зміни обставин стало суттєво невигідним для позивача), а саме: (1) частини другої статті 653 ЦК, відповідно до якої у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються; (2) статті 652 ЦК щодо права сторони договору звернутися до суду з вимогою про розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обстави, що не обмежене строком дії договору; (3) статті 16 ЦК щодо права на судовий захист, а саме у разі, коли підстави для розірвання договору виникли під час строку його дії, але договір не був розірваний, при цьому не припинилося зобов`язання позивача по договору, не зважаючи на істотну зміну обставин (пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК).

4.3.Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому, зазначаючи про безпідставність викладених у скарзі доводів та про обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій про відмову в позові, просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

4.4.У судовому засіданні, що відбулося 25.10.2023 колегія суддів дійшла висновку про необхідність в оголошенні перерви.

5.Позиція Верховного Суду

5.1.08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 №460-XI "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким, зокрема, змінено підстави касаційного оскарження судових рішень.

5.2.Цим Законом від 15.01.2020 №460-XI законодавець звузив критерії допустимості, які дозволяють звернутися до Верховного Суду з касаційною скаргою, встановивши конкретні випадки, в яких рішення судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку.

5.3.Частиною першою статті 300 ГПК у редакції Закону від 15.01.2020 №460-XI визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.4.Відтак, Верховний Суд саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи.

5.5.Колегія суддів наголошує на тому, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

5.6.Отже, у цій справі касаційний розгляд здійснюється в межах доводів поданої касаційної скарги, зазначених у пункті 4.2 цієї ухвали.

5.7.Відповідно до частини другої статті 287 ГПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 5) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

5.8.Як вже зазначалось вище, касаційне провадження у цій справі відкрито відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК, яка визначає, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

5.9.Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги щодо підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК, колегія суддів виходить з такого.

5.10.Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 конкретизувала свої правові висновки щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини" при застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), визначивши, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

5.11.При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис необхідно визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК, таку подібність необхідно оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

5.12.З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

5.13.У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

5.14.У цій справі №910/335/23 спірними є правовідносини щодо розірвання договору поставки №06-73 від 24.03.2022, вимоги щодо яких позивач обґрунтував істотною зміною обставин та нормативно - посиланням на норми статті 652 ЦК.

5.15.Вирішуючи спір у справі, суди першої та апеляційної інстанції установили, що строк дії договору поставки №06-73 закінчився 31.12.2022, тоді як позивач звернувся з позовом про розірвання цього договору після закінчення строку його дії (02.01.2023 згідно поштової накладної про направлення до суду позовної заяви). З урахуванням наведених обставин, місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, пославшись на сформовану Верховним Судом практику вирішення подібних спорів, згідно якої розірвати можна лише чинний договір (такий, що діє як на час звернення до суду з позовом, так і на час прийняття відповідного судового рішення), яка відображена у постановах Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №905/1705/18, від 14.07.2021 у справі №911/1442/19, від 18.11.2019 у справі №910/16750/18, від 12.05.2020 у справі №911/991/19, від 07.10.2021 у справі №904/2903/20, від 21.06.2022 у справі №911/3276/20, відмовив у задоволенні позовних вимог.

5.16.У касаційній скарзі позивач зазначає про те, що наведені постанови Верховного Суду стосуються правовідносин, які не є подібними з тими, що виникли між сторонами у справі №910/335/23, оскільки підставою для пред`явлення позову у тих справах було порушення іншою стороною свого договірного зобов`язання (частина друга статті 651 ЦК), тоді як у справі №910/335/23 підставою позову є зміна істотних обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору (стаття 652 ЦК). Крім того, скаржник вказує на безпідставність врахування наведених вище висновків Верховного Суду з огляду на те, що зобов`язальні правовідносини між сторонами договору поставки №06-73 продовжили існувати й після закінчення строку дії договору. Тобто, скаржник зазначає про неподібність порівнюваних правовідносин.

5.17.Посилаючись на наведені відмінності між справами, на які посилались суди попередніх інстанцій в обґрунтування відмови в позові, та справою №910/335/23, скаржник вказує про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах (у справах, де зобов`язання позивача продовжує існувати після закінчення строку дії договору і, при цьому, внаслідок зміни обставин стало суттєво невигідним для позивача), а саме: (1) частини другої статті 653 ЦК, відповідно до якої у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються; (2) статті 652 ЦК, щодо права сторони договору звернутися до суду з вимогою про розірвання договору у зв`язку з істотною зміною обставин, що не обмежене строком дії договору; (3) статті 16 ЦК щодо права на судовий захист, а саме у разі, коли підстави для розірвання договору виникли під час строку його дії, але договір не був розірваний, при цьому не припинилося зобов`язання позивача по договору, не зважаючи на істотну зміну обставин (пункт 3 частини другої статті 287 ГПК).

5.18.Суд не погоджується з наведеними позивачем у касаційній скарзі доводами про безпідставність застосування судами під час вирішення спору у цій справі №910/335/23 зазначених вище висновків Верховного Суду, адже зміст спірних правовідносин - можливість розірвання договору, строк дії якого закінчився, є подібним у порівнювальних справах.

5.19.Водночас колегія суддів враховує, що хоча правовою підставою заявлених позовних вимог у справі №910/335/23 є норма статті 652 ЦК, на яку відсутні посилання у судових рішеннях Верховного Суду у справах, наведених у пункті 5.15 цієї ухвали, зазначені висновки суду касаційної інстанції сформовані безвідносно до підстав, які наводяться в обґрунтування заявлених позивачем вимог. Відтак можливість розірвання договору на підставі норми статті 652 ЦК відбувається у межах загального правового регулювання розірвання договорів та з поширенням на такі правовідносини сформованого Верховним Судом загального висновку із правозастосування щодо неможливості розірвати договір, строк дії якого закінчився.

5.20.Доводи скаржника про те, що застосовані судами попередніх інстанцій висновки Верховного Суду стосується лише випадків, у яких правовідносини сторін за договором, розірвання якого вимагає сторона після закінчення строку його дії, є припиненими, колегія суддів відхиляє, оскільки такі висновки спростовуються змістом порівнювальних постанов Верховного Суду.

5.21.Так, у справі №910/16750/18 суд апеляційної інстанції виходив з того, що закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі статтею 599 ЦК та частиною першою статті 202 Господарського кодексу України такою умовою є виконання, проведене належним чином. Відтак, зобов`язання і договір в частині виконання відповідачем робіт з демонтажу робочого та будівельного майданчиків і установлення бар`єрного огородження на підходах продовжує діяти. І можливість розірвання договору не виключається тим фактом, що строк визначений договором сплив. Оскільки судом встановлено обставини порушення відповідачем істотних умов договору щодо виконання робіт з порушенням строку, встановленого у договорі, та не в повному обсязі, позовна вимога про розірвання договору ним задоволена.

5.22.Здійснюючи касаційний перегляд у справі №910/16750/18, Верховний Суд зазначив: "...поняття "строк дії договору" та "строк виконання зобов`язання" не є тотожними.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст.ст. 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов`язань, оскільки згідно зі ст. 599 ЦК України, ч. 1 ст. 202 ГК України такою умовою є виконання, проведене належним чином. При цьому слід розрізняти припинення безпосередньо дії договору та припинення зобов`язань, визначених ним.

Навіть після припинення дії договору, невиконані стороною зобов`язання за ним залишаються чинними для такої сторони-боржника, і вказана обставина не звільняє останнього від виконання обов`язку протягом того часу, коли існує відповідне зобов`язання.

Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що розірвати можна лише договір, який діє (строк/термін дії якого не закінчився), у зв`язку з чим вимога позивача про розірвання договору підряду №271 від 19.10.2015 є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Вказаним спростовується висновок апеляційного господарського суду про те, що можливість розірвання договору не виключається тим фактом, що строк дії договору сплив.".

5.23.Тобто, Верховний Суд у справі №910/16750/18 скасував постанову суду апеляційної інстанції, якою було задоволено вимоги про розірвання договору, строк дії якого закінчився, та яка була обґрунтована тим, що зобов`язання за договором продовжили діяти після закінчення строку договору, натомість залишив у силі рішення місцевого господарського суду про відмову в задоволенні цих вимог, з огляду на те, що вимоги про розірвання договору заявлені після закінчення строку його дії, пославшись на висновки, які міститься у постанові Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 910/7981/17.

5.24.Відтак застосована попередніми судовими інстанціями під час вирішення спору у справі №910/335/23 практика Верховного Суду стосується зокрема й випадків, коли між сторонами договору не припинились зобов`язання після закінчення строку дії договору.

5.25.Отже, на цей час існує сформована практика суду касаційної інстанції щодо застосування норм матеріального права у відносинах щодо розірвання договору, строк дії якого закінчився, та зобов`язання за яким не припинились. Водночас, наведені скаржником відмінності у правовому регулюванні та фактичних обставинах у порівнюваних правовідносинах, не впливають на застосування у справі №910/335/23 сформованого Верховним Судом висновку про можливість розірвання лише договору, строк дії якого не закінчився.

5.26.При цьому, колегія суддів враховує, що скаржник у касаційній скарзі не наводить підстав для відступу від наведеної правової позиції Верховного Суду та не оскаржує прийняті у справі №910/335/23 рішення з підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 2 частини другої статті 287 ГПК.

5.27.Відповідно до пункту 4 частини першої статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

5.28.При цьому колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

5.29.Основним елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми права на момент вчинення дії.

5.30.Відповідно до пункту восьмого частини першої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

5.31.Згідно зі статтею 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

5.32.Аналогічно й частина перша статті 17 ГПК регламентує, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

5.33.Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

5.34.У рішенні ЄСПЛ у справі "Ґарсія Манібардо проти Іспанії" ("Garcia Manibardo v. Spain" від 15.02.2000, №38695/97) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (див. також рішення у справі "Monnel and Morris v. the United Kingdom" від 02.03.1987, №9562/81, серія A, №115, с. 22, п. 56, а також рішення у справі "Helmers v. Sweden" від 29.10.1996, серія A, № 212-A, с. 15, п. 31).

5.35.Отже із встановленням законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду право на касаційне оскарження в Україні не є безумовним, що є передбачуваним для учасників судового процесу, виходячи із наведених вище норм ГПК.

5.36.За вказаних обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про закриття касаційного провадження, відкритого за касаційною скаргою позивача, згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК.

5.37.З огляду на те, що Верховний Суд закриває касаційне провадження за касаційною скаргою позивача, судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК покладається на скаржника.

Керуючись статтями 234, 235, пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Касаційне провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця Удовиченка Владіслава Олександровича на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.06.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 27.03.2023 у справі №910/335/23 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та не підлягає оскарженню.

Головуючий С.В. Бакуліна

Судді О.Р. Кібенко

В.І. Студенець