ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" червня 2023 р. м. Київ Справа № 910/11860/22

м. Київ, вул. С. Петлюри, буд. 16/108

Господарський суд Київської області

Господарський суд Київської області, одноособово, у складі судді Саванчук С.О., секретар судового засідання Сорока П.М., розглянув матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕСО-АВТОТЕХНІКС"

02222, місто Київ, вулиця Закревського, будинок 16,

до Фізичної особи-підприємця Коновалова Михайла Олеговича

АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_1

про стягнення заборгованості

за участі представників сторін:

позивача: Спиридонов О.В., посвідчення адвоката України №001709 від 08.11.2019, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії МК №001709 від 08.11.2019, довіреність від 27.09.2022;

відповідача: не з`явився,

Обставини справи:

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява (вх. №11860/22 від 04.11.2022) Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕСО-АВТОТЕХНІКС" до Фізичної особи-підприємця Коновалова Михайла Олеговича про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем грошових зобов`язань за договорами оренди нерухомого майна №34 від 31.12.2020, додатком №1 до договору оренди нежитлових приміщень №34 від 31.12.2020, договором оренди нерухомого майна №87 від 01.09.2021 та додатком №1 до договору оренди нежитлових приміщень №87 від 01.09.2021 зі сплати орендної плати за користування орендованими приміщеннями, що знаходяться за адресами: місто Київ, вулиця Коноплянська, будинок 12, офіс 212, літера А та місто Київ, вулиця Коноплянська, будинок 12, офіс 412, літера А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/11860/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕСО-АВТОТЕХНІКС" до Фізичної особи-підприємця Коновалова Михайла Олеговича про стягнення 350139,09 грн. передано за територіальною підсудністю до Господарського суду Київської області, за місцезнаходженням відповідача, з тих підстав, що позивачем помилково визначена територіальна юрисдикція (підсудність) за місцезнаходженням нерухомого майна, оскільки до спорів, що виникають з приводу нерухомого майна, відносяться спори, вимоги за якими безпосередньо стосуються об`єкта нерухомого майна, і не відносяться спори, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором.

Через канцелярію Господарського суду Київської області (вх. №369/23 від 09.02.2023) надійшли матеріали справи №910/11860/22.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.02.2023, справу №910/11860/22 передано на розгляд судді Саванчук С.О.

При розгляді матеріалів справи №910/11860/22 судом враховане таке.

Відповідно до частини 3 статті 30 Господарського процесуального кодексу України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Велика Палата Верховного Суду, досліджуючи питання територіальної підсудності цієї категорії справ, у постанові від 16.02.2021 у справі № 911/2390/18 дійшла висновку, що за правилами чинного Господарського процесуального кодексу України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Тобто, правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення. Тому на спори, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми частини третьої статті 30 Господарського процесуального кодексу України.

За приписами частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Водночас, відповідно до частини 6 статті 31 Господарського процесуального кодексу України спори між судами щодо підсудності не допускаються.

З метою забезпечення процесуальних прав сторін та дотримання принципу процесуальної економії, суд, в ухвалі Господарського суду Київської області від 02.03.2023, якою прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі, звернув на це увагу сторін та роз`яснив, що у разі оскарження, у подальшому, рішення суду з підстав порушення даним судом правил територіальної юрисдикції (підсудності) в апеляційному та касаційному порядку, рішення не підлягатиме скасуванню з цих підстав, а справа - направленню на новий розгляд, у зв`язку із такими положеннями Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 279 Господарського процесуального кодексу України, справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Згідно з частиною 2 статті 310 Господарського процесуального кодексу України судове рішення, ухвалене судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), не підлягає скасуванню, якщо учасник справи, який подав касаційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Судом встановлено, що позовна заява і додані до неї документи, з урахуванням вищевикладеного, відповідають вимогам статей 162, 164, 172, частині 5 статті 174, статті 175 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.03.2023 позовну заяву (вх. №369/23 від 09.02.2023) прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, проведення підготовчого засідання суду призначено на 23.03.2023.

У судове засідання 23.03.2023 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце судового засідання відповідачу направлено ухвалу суду, але, на час судового засідання, поштове повідомлення знаходилось у відділенні поштового зв`язку.

У судовому засіданні представник позивача повідомив, що не заперечує щодо підсудності справи Господарському суду Київської області.

Також позивачем подана заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 23.03.2023 відкладено підготовче засідання у справі № 910/11860/22 на 20.04.2023, задоволено заяву позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У судове засідання 20.04.2023 з`явився представник позивача шляхом відеоконференцзв`язку, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце судового засідання не повідомлений, поштові повідомлення з ухвалами суду повернулись до суду з відмітками: "відсутня адреса" та "за закінченням терміну зберігання".

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.04.2023 підготовче засідання відкладено на 18.05.2023.

28.04.2023 судом повідомлено Фізичну особу-підприємця Коновалова Михайла Олеговича про наявність даної справи у Господарському суді Київської області та про зміст ухвал Господарського суду Київської області від 02.03.2023 та від 20.04.2023 телефонним зв`язком, про що складено телефонограму, яку долучено до матеріалів справи.

У судове засідання 18.05.2023 з`явився представник позивача шляхом відеоконференцзв`язку, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений телефонограмою, а поштове повідомлення відповідача з ухвалою Господарського суду Київської області від 20.04.2023 знаходиться у відділенні поштового зв`язку з 05.05.2023 з відміткою «Відправлення не вручене під час доставки: інші причини».

Ухвалою Господарського суду Київської області від 18.05.2023 закрито підготовче провадження у справі №910/11860/22 та призначено справу до розгляду по суті на 20.06.2023.

Через канцелярію Господарського суду Київської області від відповідача надійшла заява про надання матеріалів справи для ознайомлення (вх. №9729/23 від 18.05.2023).

У судове засідання 20.06.2023 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився.

У судовому засіданні 20.06.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду, яким позов (вх. №11860/22 від 04.11.2022) Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕСО-АВТОТЕХНІКС" до Фізичної особи-підприємця Коновалова Михайла Олеговича про стягнення заборгованості задоволено частково.

За результатами розгляду матеріалів справи, дослідження доказів та оцінки їх у сукупності, суд

встановив:

1. Правовідносини сторін

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕСО-АВТОТЕХНІКС" (далі позивач) та Фізичною особою-підприємцем Коноваловим Михайлом Олеговичем (далі відповідач) укладений договір оренди нерухомого майна №34 від 31.12.2020. Відповідно до розділу 2 договору оренди нерухомого майна №34 від 31.12.2020 та Додатку №1 до даного договору, у строкове платне користування (оренду) передано офісне приміщення №212, загальною площею 112,0 кв.м, розташоване у майновому комплексі за адресою: місто Київ, вулиця Коноплянська, 12, на строк до 30.06.2021. Дане приміщення передано в оренду за актом прийому-передачі приміщення 01.01.2021 та достроково повернуто орендодавцю (позивачу) з ініціативи орендаря (відповідача) 30.04.2021, що також підтверджується відповідним актом приймання-передачі. Згідно з пунктом 5.2. договору оренди нерухомого майна №34 від 31.12.2020 та додатку №1 до нього орендна плата складала 22064,00 грн. за один календарний місяць та підлягала сплаті не пізніше 25 числа місяця, що передує оплачуваному місяцю.

У подальшому, між позивачем та відповідачем укладений договір оренди нерухомого майна №87 від 01.09.2021. Відповідно до розділу 2 договору оренди нерухомого майна №87 від 01.09.2021 та Додатку №1 до даного договору, у строкове платне користування (оренду) передано офісне приміщення №412 площею 82,7 кв.м та підсобне приміщення площею 50,0 кв.м, які розташовані у майновому комплексі за адресою: місто Київ, вулиця Коноплянська, 12, на строк до 31.12.2021. Дані приміщення були у користуванні відповідача з 01.09.2021 по 31.12.2021, що підтверджується відповідними актами приймання-передачі приміщень. Згідно з пунктом 5.2. договору оренди нерухомого майна №34 від 31.12.2020 та додатку №1 до нього орендна плата за договором оренди нерухомого майна №87 від 01.09.2021 складає: за офісне приміщення - 16291,90 грн.; за підсобне приміщення - 4700,00 грн. 28.10.2021 між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до договору оренди нерухомого майна №87 від 01.09.2021, якою погоджено збільшення розміру орендної ставки та, відповідно, орендної плати з 01.11.2021. Таким чином, розмір орендної плати за договором оренди нерухомого майна №87 від 01.09.2021 з 01.11.2021 становить: за офісне приміщення - 20592,30 грн.; за підсобне приміщення - 6100,00 грн.

Суд зауважує, що вищезазначені договори оренди приміщень є аналогічними за своїм змістом, в тому числі, в частинах, що стосуються порядку розрахунків, умов передачі приміщень в оренду та повернення приміщень орендодавцю, а також зобов`язань та відповідальності сторін.

2. Аргументи позивача

Позивач зазначає, що відповідно до пункту 7.2. договорів оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021 орендар (відповідач) зобов`язався своєчасно і в повному обсязі вносити орендну плату та інші передбачені договорами платежі.

На виконання зобов`язань за вищевказаними договорами позивач надав відповідачу акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) №585858 від 31.01.2021; №1136492 від 28.02.2021; №1678399 від 31.03.2021; №2307028 від 30.04.2021; №5651752 від 30.09.2021; №6313271 від 31.10.2021; №6966887 від 30.11.2021 та №7488340 від 31.12.2020, всього на суму 202926,48 грн., з яких безпосередньо за оренду майна 183624,40 грн. та компенсації за комунальні послуги 19302,08 грн. Позивач зауважує, що дані акти здачі-прийняття робіт підписані відповідачем без зауважень та заперечень.

Окрім цього, позивач зазначає, що разом із вищевказаними актами відповідачу були надані рахунки на оплату: №177 від 31.01.2021; №310 від 28.02.2021; №439 від 31.03.2021; №579 від 30.04.2021; №1370 від 30.09.2021; №1514 від 31.10.2021; №1664 від 30.11.2021 та №1810 від 31.12.2021.

Позивач відзначає, що відповідачем були частково здійснені оплати за отримані послуги, а саме: 09.07.2021 - на суму 7420,15 грн., 02.09.2021 - на суму 20000,00 грн. та 11.01.2022 - на суму 9700,00 грн., що підтверджується меморіальними ордерами: №257 від 09.07.2021, №275 від 02.09.2021 та №327 від 11.01.2022, що видані Акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК».

Таким чином, позивач заявляє до стягнення 160646,63 грн. основного боргу за договорами оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021.

Відповідно до пункту 10.2. договорів оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021, у разі прострочення строку внесення орендної плати та/або будь-яких інших передбачених цим договором платежів, орендар зобов`язаний сплатити на користь орендодавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення. Згідно з даним пунктом договорів позивачем нарахована пеня у розмірі 12417,26 грн.

Відповідно до пункту 10.3. договорів оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021, у разі несплати орендної плати більше одного місяця, додатково до сплати пені, орендар зобов`язаний сплатити на користь орендодавця штраф у розмірі місячної орендної плати, передбаченої цим договором. Позивачем здійснене нарахування штрафу за цим пунктом за кожен випадок прострочення орендної плати більше одного місяця, всього у розмірі 161560,40 грн.

Також позивач заявляє до стягнення інфляційні втрати у розмірі 12185,99 грн. (період нарахування - до 23.02.2022) та 3% річних у розмірі 3328,81 грн. (період нарахування - до 23.02.2022).

3. Аргументи відповідача

Відповідач своїх аргументів та заяв по суті справи не надав. Ухвала Господарського суду Київської області про відкриття провадження у справі від 02.03.2023 була направлена відповідачу рекомендованим листом та повернулась з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №777. Суд також 30.03.2023 направив ухвалу Господарського суду Київської області про відкриття провадження у справі від 02.03.2023 відповідачу рекомендованим листом на його адресу, що зазначалась у договорах оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021, ця кореспонденція суду повернулась з відміткою «відсутня адреса одержувача», що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №719.

4. Норми права, що підлягають застосуванню

Відповідно до норм частини 1 та 2 статті 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Згідно з частиною 1 статті 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до частини 4 даної статті строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожний день прострочення виконання.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

5. Фактичні обставини, встановлені судом, докази, що прийняті та відхилені судом, мотиви прийняття або відхилення кожного доказу та аргументу, викладеного сторонами у матеріалах справи та висновки суду за результатами розгляду справи

5.1. Щодо відсутності заяв по суті справи від відповідача.

Суд зазначає, що ухвала Господарського суду Київської області про відкриття провадження у справі від 02.03.2023 направлена відповідачу рекомендованим листом та повернулась з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №777. Суд також 30.03.2023 направив ухвалу Господарського суду Київської області про відкриття провадження у справі від 02.03.2023 відповідачу рекомендованим листом на його адресу, що зазначена у договорах оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021, вказана кореспонденція суду повернулась з відміткою «відсутня адреса одержувача», що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №719.

Окрім цього, суд відповідно до частини 6 статті 120 Господарського процесуального кодексу України повідомив відповідача телефонограмою від 28.04.2023 про дату, час та місце судового засідання та зміст ухвали Господарського суду Київської області від 20.04.2023. Відповідач телефонограму отримав 28.04.2023 о 12:45, про що зазначено у наявній у матеріалах справи телефонограмі.

Також суд враховує, що відповідач 18.05.2023 подав через канцелярію суду заяву про надання матеріалів справи для ознайомлення 22.05.2023 о 14:00. Суд відзначає, що відповідач у зазначений час на ознайомлення з матеріалами справи не прийшов та, відповідно, з матеріалами справи не ознайомився.

Вищевказані обставини свідчать про обізнаність відповідача про наявність даного судового провадження.

Суд зауважує, що у постанові Верховного Суду від 22.11.2022 у справі №29/5005/6325/2011 (904/7806/21), зокрема, зазначається таке: «46.16 Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. 46.17 Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії" від 07.07.89). 46.18 Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі "Тойшлер проти Германії" від 04.10.2001 наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. 46.19 Витративши значні ресурси, Україна створила інформаційне поле, де зацікавлена особа може знайти інформацію про судову справу. Функціонує Єдиний державний реєстр судових рішень. На сайті судової влади доступні персоналізовані відомості про автоматичний розподіл справ та розклад засідань. Працює підсистема "Електронний кабінет" ЄСІТС. 46.20 Використання цих інструментів та технологій забезпечує добросовісній особі можливість звертатися до суду, брати участь у розгляді справи у зручній формі. 46.21 Тобто держава Україна забезпечила можливість доступу до правосуддя і право знати про суд. 46.22 Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду від 17.11.2022 у справі № 560/5541/20.».

Крім того, суд наголошує, що Верховний Суд у постановах від 25.04.2018 у справі №800/547/17, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 18.03.2021 у справі №911/3142/19 зазначає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду.

Таким чином, відповідач обізнаний про наявність судового провадження щодо нього, мав можливість дізнатись про перебіг справи, зокрема, з Єдиного державного реєстру судових рішень чи в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі. Тобто, відповідач мав можливість для захисту своїх інтересів, а суд, у свою чергу, здійснив усі заходи для належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

5.2. Щодо суми основного боргу за договорами оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021.

На виконання умов договорів оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021 сторони підписали акти здачі-прийняття робіт (надання послуг): №585858 від 31.01.2021; №1136492 від 28.02.2021; №1678399 від 31.03.2021; №2307028 від 30.04.2021; №5651752 від 30.09.2021; №6313271 від 31.10.2021; №6966887 від 30.11.2021 та №7488340 від 31.12.2020, всього на суму 202926,48 грн., з яких безпосередньо за оренду майна 183624,40 грн. та компенсації за комунальні послуги 19302,08 грн.

Відповідно до долучених до матеріалів справи меморіальних ордерів: №257 від 09.07.2021, №275 від 02.09.2021 та №327 від 11.01.2022, що видані Акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», відповідачем були частково здійснені оплати за отримані послуги з оренди, а саме: 09.07.2021 - на суму 20000,00 грн., 02.09.2021 - на суму 20000,00 грн. та 11.01.2022 - на суму 9700,00 грн. Суд відзначає, що у графі «призначення платежу» за даними платежами зазначається: «Коновалов оплата оренди заборгованість».

У позовній заяві позивач, зокрема, зазначає, що частина коштів, що сплачені відповідачем 09.07.2021 за платіжним дорученням №257 у сумі 12579,85 грн. зарахована ним в рахунок погашення заборгованості за попереднім договором оренди №32 від 31.12.2019, оскільки, на момент припинення дії цього договору, у відповідача існувала заборгованість за ним на суму 42420,15 грн., що підтверджується актом прийому-передачі приміщення від 31.12.2020 (копія наявна у матеріалах справи).

Суд відзначає, що у пунктах 5.19. договорів оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021 передбачено, що у випадку, якщо в який-небудь момент дії договору сума поточних платежів, отриманих орендодавцем (позивач) від орендаря (відповідач) на виконання положень договору, виявиться недостатньою для покриття всіх грошових зобов`язань орендаря перед орендодавцем, то по закінченню 5 робочих днів, протягом яких орендар може сплатити суму коштів, якої бракує, сума отриманих платежів та залучена з гарантійного платежу розподіляється на погашення грошових зобов`язань орендаря перед орендодавцем у нижченаведеній послідовності: 5.19.1. - відшкодування будь-яких збитків, понесених орендодавцем з вини орендаря в ході виконання цього договору, зокрема, пов`язаних з отриманням виконання зобов`язань за договором; 5.19.2. - компенсація вартості усунення будь-яких пошкоджень приміщень, заподіяних з вини орендаря; 5.19.3. - будь-які види неустойки, штрафних санкцій, якщо вони передбачені цим договором або законодавством України; 5.19.4. - відшкодування вартості використаної електроенергії; 5.19.5. - прострочена орендна плата; 5.19.6. - орендна плата.

Суд здійснив власний розрахунок заборгованості за договорами оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021, з урахуванням пунктів 5.19. даних договорів та пояснень позивача щодо зарахування 12579,85 грн. в рахунок погашення заборгованості за попереднім договором оренди №32 від 31.12.2019, а саме: 202926,48 грн. (загальна сума за договорами разом з компенсацією за комунальні послуги) - 7420,15 грн. (залишок з платежу від 09.07.2021) - 20000,00 грн. (платіж від 02.09.2021) - 9700,00 грн. (платіж від 11.01.2022) = 165806,33 грн.

Слід зазначити, що заборгованість із компенсації за надані комунальні послуги за договорами оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021 оплачена повністю, а також оплачена основна заборгованість за оренду приміщень у розмірі 17818,07 грн.

У той же час, у наданому позивачем розрахунку основної заборгованості, попри наведені у позовній заяві пояснення, з платіжного доручення №257 від 09.07.2021 на суму 20000,00 грн. позивачем, у рахунок погашення заборгованості за спірними договорами враховано не 7420,15 грн., а 12579,85 грн.

Суд зауважує, що керуючись статтями 79 та 86 Господарського процесуального кодексу України суд має встановити правильність здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає правильні суми нарахувань, не виходячи, при цьому, за межі позовних вимог та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Аналогічні правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 27.05.2019 у справі №910/20107/17, від 21.05.2019 у справі №916/2889/13, від 16.04.2019 у справах №922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 14.02.2019 у справі №922/1019/18, від 22.01.2019 у справі №905/305/18.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що, хоч позивачем і здійснений неправильний розрахунок основної суми боргу за договорами оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021, але, у той же час, визначена позивачем сума, що заявлена до стягнення, є меншою за визначену судом, відтак, вимоги позивача про стягнення 160646,63 грн. підлягають задоволенню.

5.3. Щодо нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 12185,99 грн. (період нарахування - до 23.02.2022) та 3% річних у розмірі 3328,81 грн. (період нарахування - до 23.02.2022). Також позивачем долучений детальний розрахунок зазначених інфляційних втрат та 3% річних.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц виклала свої висновки про те, що положеннями статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті та трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання (постанова Верховного Суду від 12.09.2018 у справі №712/5856/15-ц).

У постанові Верховного Суду від 26.01.2022 у справі №910/18557/20 зазначається, що визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та % річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок.

Керуючись статтями 79 та 86 Господарського процесуального кодексу України суд має встановити правильність здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи, при цьому, за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Аналогічні правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 27.05.2019 у справі №910/20107/17, від 21.05.2019 у справі №916/2889/13, від 16.04.2019 у справах №922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 14.02.2019 у справі №922/1019/18, від 22.01.2019 у справі №905/305/18.

Суд знову наголошує, що у позовній заяві позивач, зокрема, зазначає, що частина коштів, що сплачені відповідачем 09.07.2021 за платіжним дорученням №257 у сумі 12579,85 грн. була зарахована позивачем в рахунок погашення заборгованості за попереднім договором оренди №32 від 31.12.2019, оскільки, на момент припинення дії цього договору, у відповідача існувала заборгованість за ним у сумі 42420,15 грн., що підтверджується актом прийому-передачі приміщення від 31.12.2020. У наведеному ж позивачем розрахунку основної заборгованості, попри вказані у позовній заяві пояснення, з платіжного доручення №257 від 09.07.2021 на суму 20000,00 грн. позивачем у рахунок погашення заборгованості за попереднім договором враховано не 7420,15 грн., а 12579,85 грн. Таким чином, при розрахунку інфляційних втрат, 3% річних та пені позивачем також у рахунок погашення заборгованості за спірними договорами враховано не 7420,15 грн., а 12579,85 грн.

З урахуванням періоду нарахування, що визначений позивачем та його пояснень про зарахування 12579,85 грн. в рахунок погашення заборгованості за попереднім договором оренди №32 від 31.12.2019, суд здійснив власний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних. За результатом власного розрахунку суду інфляційні втрати становлять 13159,85 грн., а 3% річних 3407,42 грн. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що, хоч позивачем і здійснений неправильний розрахунок інфляційних втрат та 3% річних на суму основного боргу за договорами оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021, але, у той же час, визначені позивачем суми до стягнення є меншими за визначені судом, а тому вимоги позивача про стягнення інфляційні втрат у розмірі 12185,99 грн. та 3% річних у розмірі 3328,81 грн. підлягають задоволенню.

Також позивачем нарахована до стягнення з відповідача пеня у розмірі 12417,26 грн.

За змістом частини 2 статті 217 Господарського кодексу України вбачається, що одним із видів господарських санкцій у сфері господарювання є штрафні санкції, які згідно з частиною першою статті 230 Господарського кодексу України визначаються у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Відповідно до пунктів 10.2. договорів оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021 у разі прострочення строку внесення орендної плати та/або будь-яких інших передбачених цим договором платежів, орендар зобов`язаний сплатити на користь орендодавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

З урахуванням вищезазначеного, суд здійснив власний розрахунок пені, яка становить 12418,85 грн. Суд дійшов висновку, що хоч позивачем і здійснений неправильний розрахунок пені на суму основного боргу за договорами оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021, але, у той же час, визначена позивачем сума до стягнення є меншою за визначену судом, а тому вимога позивача про стягнення пені у розмірі 12417,26 грн. підлягає задоволенню.

5.4. Щодо нарахування штрафу.

Позивач здійснив нарахування штрафу за кожен випадок прострочення орендної плати більше одного місяця - у розмірі 161560,40 грн.

Частинами 1 та 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до пунктів 10.3. договорів оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021 у разі несплати орендної плати більше одного місяця - додатково до сплати пені сплатити на користь орендодавця штраф у розмірі місячної орендної плати, передбаченої цим договором.

Відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України. У частинах третій та четвертій статті 213 Цивільного кодексу України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 Цивільного кодексу України.

Суд відзначає, що пункти 10.3. договорів оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021 прямо не передбачають нарахування штрафу саме за кожен раз, коли відбулось прострочення з оплати орендної плати більше одного разу, а містять загальне визначення «у разі несплати орендної плати більше одного місяця». У даному випадку, суд вбачає, що даний пункт містить посилання саме на разове порушення орендарем свого обов`язку зі своєчасної сплати орендної плати та, відповідно, разове застосування штрафних санкцій. У той же час, позивач тлумачить даний пункт договорів оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021 виходячи з того, що «оренда плата» - це регулярний щомісячний платіж за користування приміщенням, а тому штраф має застосовуватись до кожного випадку прострочення орендної плати більше одного місяця.

Аналіз змісту договорів оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021 свідчить, що правила, які встановлені статтею 213 Цивільного кодексу України не дозволяють визначити зміст відповідної умови договору щодо порядку проведення розрахунку.

Оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договорів оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021 щодо конкретного порядку нарахування штрафу, тому потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц.

Оскільки обидва спірних договори оренди приміщень є ідентичними, хоча й предметом цих договорів є різні приміщення, то суд вбачає, що дані договори є типовими для орендодавця (позивача) договорами оренди приміщень за адресою: місто Київ, вулиця Коноплянська, будинок 12. Таким чином, ризик, пов`язаний з неясністю пунктів 10.3. договорів оренди приміщень №34 від 31.12.2020 та №87 від 01.09.2021 несе саме позивач, а відповідне нарахування штрафу має здійснюватись разово за кожним із договорів.

Виходячи із зазначеного, суд вбачає за правомірне і таке, що відповідає договірним зобов`язанням сторін, стягнути з відповідача штраф відповідно до пункту 10.3. договору оренди приміщень №34 від 31.12.2020 у розмірі 22064,00 грн. та відповідно до пункту 10.3. договору оренди приміщень №87 від 01.09.2021 - у розмірі 26692,30 грн. (остаточна вартість оренди приміщення за місяць). Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення штрафу підлягають частковому задоволенню, а стягненню підлягає сума штрафу у розмірі - 48756,30 грн.

5.5. Щодо розподілу судових витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Позивачем долучений до позовної заяви договір про надання правової (правничої) допомоги від 27.09.2022 №27/09/2022-1ПД, що укладений між позивачем та адвокатом Спиридоновим Олегом Володимировичем. Також ним долучені додаткова угода від 27.09.2022 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 27.09.2022 №27/09/2022-1ПД, опис від 04.10.2022 наданих послуг за договором про надання правової (правничої) допомоги від 27.09.2022 №27/09/2022-1ПД та платіжне доручення № від 12.10.2022 на суму 20000,00 грн. Позивач відзначає, що вказані витрати є фактично понесеними ним, та заявляє їх до стягнення.

У постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі №686/28627/18 зазначено таке: «Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Аналогічні положення викладені в частинах першій, другій статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року (зі змінами, затвердженими З`їздом адвокатів України 15 лютого 2019 року) (далі - Правила адвокатської етики). Відповідно до частини третьої статті 28 Правил адвокатської етики розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. З огляду на викладене, Верховний Суд зауважує, що правовідносини щодо домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах яких розглядаються питання щодо зобов`язання про сплату та строки сплати.».

Також у даній постанові зазначається: «Також Верховний Суд враховує практику та рекомендації Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі. У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18) (офіційний сайт ЄСПЛ, за посиланням: https://www.echr.coe.int/Documents/PD_satisfaction_claims_eng.pdf). Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.».

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West., заява № 19336/04, § 268)).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відображеною в пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34 - 36 рішення у справі "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Суд зауважує, що відповідно до пункту 1.1. договору про надання правової (правничої) допомоги від 27.09.2022 №27/09/2022-1ПД адвокат бере на себе зобов`язання в порядку та на умовах, визначених цим договором, надати необхідну правову допомогу клієнту щодо захисту його прав та законних інтересів у Господарському суді міста Києва шляхом здійснення позовної роботи у відповідності до Господарського процесуального кодексу України відносно контрагента Фізичної особи-підприємця Коновалова Михайла Олеговича (код РНОКПП: НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) щодо стягнення з останнього на користь клієнта суми дебіторської заборгованості та штрафних санкцій у зв`язку з порушенням договірних зобов`язань, а клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар за надання такої правової допомоги.

Суд також зазначає, що у додатковій угоді від 27.09.2022 до договору про надання правової (правничої) допомоги від 27.09.2022 №27/09/2022-1ПД, зокрема, зазначається таке: « 1. Сторони домовилися, що розмір винагороди за надання послуг за основним Договором становить: 1.1. за вивчення та аналіз документів, що підтверджують наявність спору, чинного законодавства України, якими врегульовані спірні правовідносини та процесуальні підстави для проведення позовної роботи в інтересах КЛІЄНТА, судової практики Верховного Суду, а також підготовку та подання до Господарського суду міста Києва позовної заяви - 20000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок (згідно опису наданих послуг, що додається); 1.2. за представництво КЛІЄНТА та ведення справи у Господарському суді міста Києва в процесуальному статусі позивача, тому числі участь у судових засіданнях - 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок за 1 годину витраченого часу АДВОКАТА. 2. Винагорода, згідно з пунктом 1.1. Додаткової угоди сплачується КЛІЄНТОМ на умовах 100% попередньої оплати. А винагорода, що передбачена пунктом 1.2. Додаткової угоди, сплачується КЛІЄНТОМ після виконання всіх умов основного Договору на підставі акту приймання-передачі.».

В описі від 04.10.2022 наданих послуг за договором про надання правової (правничої) допомоги від 27.09.2022 №27/09/2022-1ПД викладено перелік послуг з їх найменуванням, кількістю витраченого часу та вартості.

У постанові Верховного Суду від 13.10.2021 у справі №922/3858/20, зокрема, зазначається: «Судом апеляційної інстанції досліджено акт здачі - приймання виконаних робіт щодо надання адвокатських послуг (правової допомоги) від 24.06.2021 та встановлено, що послуги загальним обсягом витраченого часу 5 години та загальною вартістю 2450,00 грн є непідтвердженими, не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру у розумінні приписів частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та не є співмірними зі складністю справи, оскільки: послуги у вигляді зустрічі із замовником з метою з`ясування обставин справи № 922/3858/20 не стосуються підготовки справи до розгляду у суді першої інстанції, бо спілкування людини з адвокатом у контексті правової допомоги підпадає під сферу приватного життя; здійснення аналізу та дослідження переданих матеріалів (документів), що стосуються бездіяльності державного виконавця в обсязі 1 години поглинаються підготовкою скарги, з урахуванням того, що для підготовки скарги знадобилося 4 години; надання адвокатських послуг щодо ознайомлення із змістом та сутністю ухвали Господарського суду Харківської області від 28.04.2021 у справі № 922/3858/20, здійснення аналізу та дослідження переданих матеріалів (документів), що стосуються спору у справі № 922/3858/20 в обсязі 2 годин повністю поглинаються підготовкою апеляційної скарги, для підготовки якої знадобилося 3 години; не надано доказів на підтвердження фактичного виконання послуги на виготовлення необхідної кількості примірників заяви про часткове закриття провадження у справі № 922/3858/20 та направлення поштою з обсягом витраченого часу 1 година.»

За результатами аналізу цієї правової позиції Верховного Суду, суд дійшов висновку, що послуги за пунктом 1 опису від 04.10.2022 наданих послуг за договором про надання правової (правничої) допомоги від 27.09.2022 №27/09/2022-1ПД із вивчення та аналізу документів, що підтверджують наявність спору (вартість 1500,00 грн.), за пунктом 2 даного опису із вивчення та аналізу чинного законодавства України, якими врегульовані спірні правовідносини та процесуальні підстави для проведення позовної роботи, підготовки та узгодження з клієнтом правової позиції по справі, збору доказів (вартість 1000,00 грн.) та за пунктом 3 даного опису із вивчення та аналізу судової практики Верховного Суду щодо застосування норм права, якими врегульовані спірні правовідносини (вартість 500,00 грн.) є фактично підготовкою до написання та подання позовної заяви та, відповідно, поглинаються пунктом 4 даного опису, а саме: опрацюванням стратегії захисту інтересів клієнта і правових підстав позову; написання (набрання) тексту позовної заяви; сформування матеріалів позовної заяви, підготовка та подання до суду позовної заяви з розрахунками (на 15 аркушах) і додатками (34 найменування), а також направлення копій матеріалів позовної заяви на адресу ФОП Коновалова М.О. (вартість 17000,00 грн.).

Враховуючи вищевказане, суд дійшов висовку, що включенню до судових витрат у справі підлягає сума у розмірі 17000,00 грн. витрат позивача на правову допомогу, яка не є завищеною, є обґрунтованою та співмірною зі складністю справи.

При цьому, суд зауважує, що у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, відшкодування витрат на правову допомогу здійснюється пропорційно до задоволених вимог. Таким чином, стягненню з відповідача підлягає 11522,60 грн. витрат позивача на правову допомогу.

6. Результати розгляду справи

6.1. Згідно з статтею 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із статтею 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з статтею 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування; питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарський суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог процесуального закону щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. У справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Водночас, необхідно враховувати, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суди мають також враховувати практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у справах "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006), Трофимчук проти України (рішення від 28.10.2010), де Суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Водночас, Верховний Суд зазначає, що такий висновок Європейського суду з прав людини звільняє суди від обов`язку надавати детальну відповідь на кожен аргумент скаржника, проте не свідчить про можливість взагалі ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.01.2019 у справі № 910/7054/18 та від 12.02.2019 у справі № 911/1694/18).

6.2. Оцінюючи подані учасниками судового процесу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи у їх сукупності, та, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

7. Розподіл судових витрат

Згідно із статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір та включені до судових витрат у справі витрати позивача на правову допомогу покладаються на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведені фактичні обставини справи та керуючись статтями 13, 73, 74, 77-79, 86, 129, 232, 237, 238 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов (вх. №11860/22 від 04.11.2022) Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕСО-АВТОТЕХНІКС" до Фізичної особи-підприємця Коновалова Михайла Олеговича про стягнення заборгованості задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Коновалова Михайла Олеговича ( АДРЕСА_1 , код ІПН НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕСО-АВТОТЕХНІКС" (02222, місто Київ, вулиця Закревського, будинок 16, ) суму грошових коштів у розмірі 160646,63 грн. (сто шістдесят тисяч шістсот сорок шість гривень шістдесят три копійки) основного боргу, 12417,26 грн. (дванадцять тисяч чотириста сімнадцять гривень двадцять шість копійок) суми пені за прострочення строку виконання зобов`язання за договором, 3328,81 грн. (три тисячі триста двадцять вісім гривень вісімдесят одна копійка) суми 3% річних від простроченої суми за порушення грошового зобов`язання, 12185,99 грн. (дванадцять тисяч сто вісімдесят п`ять гривень дев`яносто дев`ять копійок) втрат від інфляції, 48756,30 грн. (сорок вісім тисяч сімсот п`ятдесят шість гривень тридцять копійок) суми штрафу за несплату орендних платежів більше одного місяця, 3559,87 грн. (три тисячі п`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень вісімдесят сім копійок) судового збору, сплаченого за подання позову та 11522,60 грн. (одинадцять тисяч п`ятсот двадцять дві гривні шістдесят копійок) судових витрат позивача на правничу допомогу.

3. У задоволенні іншої частини позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 30.11.2023.

Суддя С.О. Саванчук