ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2023 року

м. Київ

cправа № 910/3422/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Студенець В.І. - головуючий, судді: Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.,

за участю секретаря судового засідання: Натаріної О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства "Антонов"

на рішення Господарського суду міста Києва

(суддя - Приходько І.В.)

від 26.04.2023

та постанову Північного апеляційного господарського суду

(головуючий суддя - Руденко М.А., судді: Пономаренко Є.Ю., Барсук М.А.)

від 26.09.2023

у справі № 910/3422/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тренд Інвест Груп"

до Державного підприємства "Антонов"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Кланторг"

про стягнення 1 484 840, 29 грн,

за участю представників учасників справи:

позивача - Колесник О.І.,

відповідача - Наливайко Д.О.,

третьої особи - не з`явився.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Товариство з обмеженою відповідальністю "ТРЕНД ІНВЕСТ ГРУП" (далі - ТОВ "ТРЕНД ІНВЕСТ ГРУП") звернулось до суду з позовом до Державного підприємства "АНТОНОВ" (далі - ДП "АНТОНОВ") про стягнення 1 484 840,29 грн, з яких: 982 174,90 грн - основного боргу, 170 387,16 грн - пені, 253 811, 86 грн - інфляційних втрат, 78 466,37 грн - 3% річних за договором про надання послуг зі зберігання нафтопродуктів.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про надання послуг зі зберігання нафтопродуктів від 10 квітня 2017 року № 470/05-17, право вимоги за яким позивач набув на підставі укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "КЛАНТОРГ" (далі - ТОВ "КЛАНТОРГ") договору відступлення права вимоги від 30 квітня 2020 року № 04-20.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.04.2023 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ДП "АНТОНОВ" на користь ТОВ "ТРЕНД ІНВЕСТ ГРУП" 1 314 453,13 грн, з яких: 982 174,90 грн - основного боргу, 253 811,86 грн - інфляційних втрат, 78 466,37 грн - 3% річних. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що відповідач взятий на себе обов`язок по оплаті вартості наданих йому послуг у встановлений строк виконав лише частково, заборгувавши таким чином позивачеві грошові кошти. При цьому обґрунтованими є також суми 3 % річних та інфляційних втрат. Разом з тим, суд відмовив у задоволенні стягненні пені, оскільки визначений позивачем період нарахування є безпідставним з огляду на приписи частини шостої статті 232 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

2.2. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2023 у справі №910/3422/22 рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2023 залишено без змін.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнений виклад позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанцій, ДП "АНТОНОВ" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2023 у справі №910/3422/22, ухвалити нове рішення суду, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На обґрунтування своєї правової позиції скаржник із посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК України) вказує, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування положень статті 2-1 Закону України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку" у подібних правовідносинах.

Разом з тим, скаржник посилається на постанову Верховного Суду від 18.05.2021 у справі №924/774/18 та відзначає, що хоча остання не є подібною до спірних правовідносин, водночас застосування статті 2-1 Закону України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку" у справі №910/3422/22 має бути аналогічним справі №924/774/18.

Крім того, скаржник відзначає, що встановлення факту приналежності бенефіціара первісного кредитора до громадянства російської федерації на момент виникнення заборгованості та на час укладення договору відступлення права вимоги унеможливило би стягнення заборгованості з відповідача в даній справі. Однак суди попередніх інстанцій необґрунтовано відмовили у задоволенні клопотання про витребування доказів на підтвердження вказаних обставин.

3.2. ТОВ "Тренд Інвест Груп" 15.11.2023 (згідно з поштовими відмітками на конверті) подало до Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

4. Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій, та мотиви, з яких виходили суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень

4.1. Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Паладіум Плюс" (далі - ТОВ "Паладіум Плюс"), яке в подальшому змінило своє найменування на ТОВ "Кланторг", як Виконавцем та ДП "АНТОНОВ" як Замовником 10.04.2017 укладений договір про надання послуг зі зберігання нафтопродуктів №470/05-17 (далі - Договір), за умовами якого виконавець надає замовнику послуги зі зберігання нафтопродуктів (авіаційного палива), які належать відповідачу на праві власності, та інші пов`язані з цим послуги, визначені в даній угоді, а замовник зобов`язався оплатити та прийняти належним чином надані послуги на умовах даного правочину.

Відповідно до пункту 1.3 Договору послуги надаються на території цілісного майнового комплексу складу паливно-мастильних матеріалів, який розташований за адресою: Київська область, селище міського типу Гостомель, вулиця Автошляхова, будинок 1-А.

Згідно з пунктом 2.1 Договору факт надання послуг та їх вартість фіксуються в актах приймання-передачі, що підписуються між сторонами кожного календарного місяця.

Відповідно до пункту 2.3 Договору сторони щоквартально проводять звірку заборгованості за договором шляхом підписання актів звірки взаєморозрахунків.

За пунктом 7.3 Договору сума, що підлягає сплаті замовником, перераховується ним у повному розмірі протягом 10 календарних днів з дня отримання рахунку згідно з даним пунктом.

У випадку порушення строку та/або порядку внесення плати за послуги, передбачені статтею 7 Договору, або здійснення інших платежів, передбачених цим правочином, замовник сплачує на користь виконавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, обчисленої від суми простроченого платежу за кожний день прострочення належного виконання відповідного обов`язку (пункт 8.3 Договору).

За пунктом 12.1 Договору він набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до 30 квітня 2019 року включно, а в частині проведення розрахунків - до повного їх виконання.

Пунктом 12.5 Договору про надання послуг зі зберігання нафтопродуктів сторони передбачили, що замовник не має права передавати свої права або обов`язки за даною угодою на користь третьої особи без згоди виконавця, яка повинна бути оформлена шляхом внесення відповідних змін до цього правочину.

4.2. На виконання Договору між сторонами було підписано та скріплено їх печатками відповідні акти надання послуг, зокрема: від 30.04.2017 № 1 на суму 116 800,00 грн, від 31.05.2017 № 2 на суму 181 040,00 грн, від 30.06.2017 № 3 на суму 177 411,08 грн, від 31.07.2017 № 4 на суму 229 941,28 грн, від 31.08.2017 № 5 на суму 180 978,00 грн, від 30.09.2017 № 6 на суму 175 140,00 грн, від 31.10.2017 №7 на суму 180 978,00 грн, від 30.11.2017 № 8 на суму 319 948,27 грн, від 31.12.2017 №9 на суму 263 111,29 грн, від 31.01.2018 № 1 на суму 180 978,00 грн, від 28.02.2018 №2 на суму 163 464,00 грн, від 31.03.2018 № 3 на суму 195 063,11 грн, від 30.04.2018 № 4 на суму 207 354,36 грн, від 31.05.2018 № 5 на суму 180 978,00 грн, від 30.06.2018 № 6 на суму 200 357,99 грн, від 31.07.2018 № 7 на суму 202 342,96 грн, від 31.08.2018 № 8 на суму 202 359,28 грн, від 30.09.2018 № 9 на суму 196 625,13 грн, від 31.10.2018 № 10 на суму 186 016,39 грн, від 30.11.2018 № 11 на суму 229 197,43 грн, від 31.12.2018 № 12 на суму 352 583,84 грн, від 31.01.2019 № 1 на суму 405 351,49 грн, від 28.02.2019 № 2 на суму 388 538,60 грн, від 31.03.2019 №3 на суму 414 628,98 грн, від 30.04.2019 № 4 на суму 263 947,73 грн, від 31.05.2019 № 5 на суму 369 998,12 грн, від 30.06.2019 № 6 на суму 389 679,19 грн.

4.3. В подальшому, 30.04.2020 між ТОВ "Тренд Інвест Груп" та ТОВ "Паладіум Плюс", яке в подальшому змінило своє найменування на ТОВ "Кланторг", укладено договір відступлення права вимоги № 04-20, відповідно до пункту 1.1 якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор прийняв право вимоги, належне первісному кредитору, у порядку та на умовах, визначених цією угодою.

Згідно з розділом договору "Визначення термінів", під правом вимоги розуміється дійсне право вимоги виконання зобов`язань ДП "Антонов" по сплаті заборгованості, що виникла на підставі договорів та у зв`язку з наданням послуг за ними на загальну суму 1 546 037,93 грн. Під договорами розуміються: договір про надання послуг зі зберігання нафтопродуктів від 10.04.2017 № 470/05-17, за яким сума заборгованості складає 1 023 625,04 грн, та договір про надання послуг з операційного обслуговування функціонування складу нафтопродуктів від 15.08.2019 № 9.2405.2019, за яким сума заборгованості складає 522 412,89 грн.

Відповідно до пункту 1.2 цього правочину з моменту його укладення всі права і обов`язки первісного кредитора за договорами переходять до нового кредитора в обсязі й на умовах, які існували на дату укладення цього договору. До ТОВ "Тренд Інвест Груп" переходить право вимоги на суму основного зобов`язання, пені, штрафів (у разі їх нарахування), відсотків за користування грошовими коштами та інші права, що випливають з договорів та можуть бути здійснені новим кредитором як повноправним кредитором ДП "Антонов".

За умовами пункту 1.3 вказаної угоди новий кредитор дійсним підтверджує факт ознайомлення зі змістом права вимоги, що відступається, та документами, що встановлюють та підтверджують таке право вимоги в повному обсязі, та не має претензій щодо змісту та чинності таких документів.

Протягом трьох банківських днів з дня укладення цього договору первісний кредитор передає новому кредитору документи, що підтверджують дійсність права вимоги, яке відступається (пункт 2.1 Договору).

Згідно з пунктом 2.2 цієї угоди первісний кредитор письмово повідомляє ДП "Антонов" про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням протягом 5 робочих днів з моменту переходу до нового кредитора права вимоги згідно з умовами даного правочину.

Пунктом 3.3 Договору визначено, що моментом відступлення права вимоги за цим договором, з якого настають наслідки, передбачені пунктом 1.2 цієї угоди, є момент укладення договору.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

4.4. Господарським судом міста Києва розглядалась справа № 910/6433/20 за позовом ТОВ «Тренд Інвест Груп» до ДП «Антонов» про стягнення (з урахуванням заяв про зменшення розміру позовних вимог) 41 450,14 грн основного боргу, та за зустрічним позовом ДП «Антонов» до ТОВ «Тренд Інвест Груп» та ТОВ «КЛАНТОРГ» про визнання зобов`язань припиненими та визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 30.04.2020 № 04-20.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.12.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 02.06.2021 та постановою Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 910/6433/20, первісний позов задоволено, стягнуто з ДП «Антонов» на користь ТОВ «Тренд Інвест Груп» 41 450,14 грн основного боргу. У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Задовольняючи первісні позовні вимоги, суди в межах справи № 910/6433/20 вказали, що загальна сума основного боргу ДП «Антонов» за договором про надання послуг зі зберігання нафтопродуктів від 10 квітня 2017 року № 470/05-17, з урахуванням поданої заяви про зменшення розміру позовних вимог в сумі 41 450,14 грн, підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, а ДП «Антонов» не надало документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем або первісним кредитором.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди виходили з того, що відповідач у встановленому законом порядку не довів належними, достатніми і допустимими доказами проведення зарахування зустрічних однорідних вимог належним чином, з огляду на те, що:

- направлений відповідачем шляхом електронного листування на електронну адресу позивача акт звірки розрахунків не є документом, який свідчить про зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки є документом первинного бухгалтерського обліку, який лише фіксує певні господарські операції;

- з електронного листування не вбачається, що особи, які здійснювали таке листування, були уповноважені на вчинення зарахування зустрічних однорідних вимог;

- зі змісту електронного листування вбачається, що позивач висловлював лише намір провести відповідні зарахування;

- заява про зарахування зустрічних однорідних вимог в розумінні статті 601 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є одностороннім правочином, вчиненим у письмовій або усній формі, в якому одна сторона доводить до контрагента своє чітке однозначне волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням, проте ДП «Антонов» не надано доказів того, що рішення про зарахування було належним чином доведено до первісного кредитора, тому відсутні підстави для визнання зарахування проведеним.

4.5. Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суди попередніх інстанцій виходили з такого:

- відповідач не у повному обсязі розрахувався за надані послуги, у зв`язку з чим у нього перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 1 023 625,04 грн. Дана обставина підтверджується підписаним між сторонами та скріпленим печатками цих підприємств актом звіряння взаємних розрахунків за вказаним договором станом на 31.08.2019. Доказів сплати заборгованості відповідач не надав;

- підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу;

- в межах справи № 910/6433/20 досліджено обставини зарахування зустрічних однорідних вимог та встановлено, що відповідач належним способом не провів зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки не вчинив дій, направлених на повідомлення свого контрагента про прийняте ним рішення, у зв`язку з чим підстави для припинення зобов`язань та визнання недійсним договору відступлення права вимоги у суду відсутні;

- спірний Договір не містить заборони про передачу прав або обов`язків виконавцем на користь третьої особи без згоди замовника;

- стосовно посилання відповідача на вимоги статті 2-1 Закону України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислово комплексу - учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку», колегія суддів зазначає, що приписи даної норми закону стосуються саме заборони виконання рішень щодо стягнення заборгованості із боржника - підприємства оборонно-промислового комплексу на користь кредитора (стягувача) - юридичної особи держави-агресора та/або держави окупанта або юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора та/або держави-окупанта, що не забороняє звертатись до суду за захистом порушених прав та інтересів з боку підприємств оборонно-промислового комплексу, а також не забороняє виносити судові рішення у таких справах;

- відповідач належними та допустимими доказами не довів, що колишній кінцевий бенефіціарний власник ТОВ «Палладіум Плюс» є громадянином рф, а тому такі доводи відхиляються;

- суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, а саме реєстраційних справ ТОВ «Кланторг», ТОВ «Адлі», ТОВ «Спортивно-оздоровчий комплекс «База Волна», так як такі докази не стосуються предмету спору у даній справі;

- як вбачається з наявних відомостей в ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «Кланторг» на теперішній час є Бекназаров Тошпулат;

- оскільки відповідач має перед позивачем заборгованість у сумі 982 174,90 грн, право вимоги якої було отримано на підставі договору відступлення права вимоги, доказів оплати вказаної заборгованості відповідачем суду не надано, наявні підстави для стягнення заборгованості у розмірі 982 174,90 грн;

- перевіривши здійснений розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних в розмірі 78 466,37 грн та сума інфляційних втрат у розмірі 253 811, 86 грн;

- відповідач зобов`язаний був здійснити оплату наданих послуг не пізніше 10.05.2019, 10.06.2019 та 10.07.2019 відповідно. Однак з доданого позивачем розрахунку пені вбачається, що позивач нарахував суму пені за період з 01.05.2021 до 30.04.2022, тобто поза шестимісячним строком, встановленим частиною шостою статті 232 ГК України. Відтак позивачем не обґрунтовано порядок нарахування пені у обраний ним спосіб, не дотримано вищенаведених приписів законодавства, а відтак зазначена сума є недоведеною та не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

5. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Розгляд клопотань

5.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2023 для розгляду касаційної скарги у справі №910/3422/22 визначено колегію суддів у складі: Студенець В.І. (головуючий), Бакуліна С.В., Кібенко О.Р.

Ухвалою Верховного Суду від 30.10.2023 відкрито касаційне провадження у справі №910/3422/22 за касаційною скаргою ДП «Антонов» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2023 у справі №910/3422/22.

5.2. Так, об`єктом касаційного оскарження є рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2023 та постанова Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2023 у справі №910/3422/22, якими частково задоволено позовні вимоги щодо стягнення сум основної заборгованості, 3% річних та інфляційних втрат.

При цьому Суд враховує, що вищевказані судові рішення у частині відмови у стягненні пені жодною із сторін ані до суду апеляційної інстанції, ані до суду касаційної інстанції не оскаржувались, а відтак Верховним Судом у цій частині не переглядаються.

5.3. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій з посиланням на норми права, якими керувався Суд

6.1. Дослідивши наведене у касаційній скарзі, у межах доводів та підстав касаційного оскарження, Верховний Суд відзначає таке.

6.2. Касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

6.3. Так, відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скаржник вказує, що на даний час відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування положень статті 2-1 Закону України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку" у подібних правовідносинах.

З огляду на відсутність таких висновків у контексті спірних правовідносин необхідно з`ясувати наявність або відсутність неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права як умови необхідності надання висновку, з огляду на що Верховний Суд відзначає таке.

6.4. Як встановлено судами попередніх інстанцій правовідносини між сторонами виникли із зобов`язань за Договором про надання послуг зі зберігання нафтопродуктів, право вимоги за яким позивач набув на підставі укладеного між ним та ТОВ "КЛАНТОРГ" договором відступлення права вимоги.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог у частині стягнення основної суми заборгованості, 3 % річних та інфляційних втрат.

При цьому суди попередніх інстанцій відзначили, що приписи норм статті 2-1 Закону України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку" стосуються саме заборони виконання рішень щодо стягнення заборгованості із боржника - підприємства оборонно-промислового комплексу, що не забороняє звертатись до суду за захистом порушених прав та інтересів з боку підприємств оборонно-промислового комплексу, а також не забороняє виносити судові рішення у таких справах.

Не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій у цій частині, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій акцентує увагу на тому, що у силу положень Закону України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку" та у силу приналежності бенефіціара первісного кредитора до громадянства рф у позивача як на момент виникнення заборгованості, так і на час укладення договору відступлення права вимоги було відсутнє право на стягнення заборгованості з відповідача в даній справі.

Колегія суддів виходить з того, що фактично ДП «Антонов» не оскаржує обґрунтованість/необґрунтованість судового рішення у частині стягнення основної суми заборгованості, 3 % річних та інфляційних втрат з підстав доведеності/недоведеності позивачем позовних вимог. Вимоги ж касаційної скарги виключно спрямовані на існуюче законодавче обмеження права позивача на судовий захист у спірних правовідносинах, ураховуючи спеціальний суб`єкт таких правовідносин та нормативно-правове регулювання.

6.5. З огляду на наведене, у контексті доводів та мотивів касаційної скарги, колегія суддів відзначає таке.

Так, згідно зі статтею 2-1 Закону України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку" № 5213 установлено, що відносно зобов`язань щодо стягнення заборгованості, де кредитором (стягувачем) є юридична особа держави-агресора та/або держави окупанта або юридична особа з іноземними інвестиціями чи іноземне підприємство держави-агресора та/або держави-окупанта, а боржником - підприємство оборонно-промислового комплексу примусове виконання рішень щодо стягнення заборгованості не допускається.

Підлягають зупиненню вже відкриті та не допускаються до відкриття нові виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо стягнення заборгованості з підприємства оборонно-промислового комплексу на користь юридичної особи держави-агресора та/або держави-окупанта або юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора та/або держави-окупанта.

Положення частин першої - третьої цієї статті поширюються, в тому числі, на зобов`язання, у яких було здійснено заміну сторони (кредитора, заявника) або уступку права вимоги, в результаті якої таке право перейшло до третіх осіб, однак першочергово такий борг виник саме щодо юридичної особи держави-агресора та/або держави-окупанта або юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора та/або держави-окупанта.

Примітка. Держава-агресор та/або держава-окупант - держава, визнана державою-агресором та/або державою-окупантом Верховною Радою України.

Для цілей цієї статті юридичною особою держави-агресора та/або держави-окупанта вважається:

юридична особа, яка зареєстрована або іншим чином утворена згідно з правом держави-агресора та/або держави-окупанта, та/або

юридична особа, виконавчий орган управління якої знаходиться на території держави-агресора та/або держави-окупанта, та/або

юридична особа, яка контролюється чи діяльність якої управляється (у тому числі, але не виключно, за допомогою фінансування) з території держави-агресора та/або держави-окупанта.

Відтак за змістом наведених нормативних приписів встановлена законом заборона (недопущення) примусового виконання рішень у зобов`язаннях щодо стягнення заборгованості, де кредитором (стягувачем) є юридична особа держави-агресора та/або держави окупанта або юридична особа з іноземними інвестиціями чи іноземне підприємство держави-агресора та/або держави-окупанта, а боржником - підприємство оборонно-промислового комплексу, внесене до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, хоча і має тимчасовий характер, однак за своїм змістом в період її дії не дозволяє ні виконання в добровільному, ні стягнення в примусовому порядку (передачу на будь-якій підставі, повернення тощо) у зобов`язаннях щодо стягнення заборгованості будь-якого характеру (чи то грошового характеру, чи то іншого: передати інше майно тощо) у правовідносинах між вказаними суб`єктами.

В умовах збройної агресії рф та введеного у зв`язку з цим воєнного стану на підставі Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022 (з наступними змінами та доповненнями, що були чинними на дату ухвалення оскаржуваних судових рішень), затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, законодавцем запроваджено певні обмеження у цивільному обороті, особливо щодо певних учасників такого обороту, що є цілком допустимим.

Так, після 24.02.2022, тобто після початку повномасштабного вторгнення країни-агресора на територію України, чинне законодавство доповнено рядом новел щодо врегулювання взаємовідносин між спеціальними суб`єктами правовідносин, що направлені насамперед на регулятивний характер таких відносин з боку держави, зокрема у вигляді встановлення/запровадження мораторію/заборон на вчинення певних дій, а саме:

Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII;

Законом України «Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності російської Федерації та її резидентів» від 03.03.2022 у № 2116-IX;

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 20.03.2023 №2971-IX;

Законом України «Про компенсацію за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією рф проти України, та Державний реєстр майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією рф проти України» від 23.02.2023 № 2923-IX;

Постановою Кабінету міністрів України від 03.03.2022 № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської Федерації» (далі - Постанова КМУ № 187);

Рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 11.05.2022 «Про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності російської Федерації та її резидентів», введене в дію Указом Президента України від 11.05.2022 №326/2022, тощо.

Зокрема, відповідно до постанови КМУ № 187 «Про забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави Україна у зв`язку з військовою агресією російської федерації» до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, установлено мораторій (заборону) на:

1) виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є рф або такі особи пов`язані з державою-агресором відповідно до зазначеного переліку;

2) відчуження, передачу в заставу, будь-які інші дії, які мають чи можуть мати наслідком відчуження нерухомого майна, цінних паперів, корпоративних прав, транспортних засобів, повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання рф або особами, пов`язаними з державою-агресором, окрім зазначених винятків;

3) відчуження, передачу в заставу, будь-які інші дії, які мають чи можуть мати наслідком відчуження нерухомого майна, цінних паперів, корпоративних прав, транспортних засобів, повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання на користь осіб, пов`язаних з державою-агресором, або рф, крім набуття ними права власності на такі об`єкти на підставі рішення суду або свідоцтва про право на спадщину.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 вказаної постанови КМУ № 187 для забезпечення захисту національних інтересів за майбутніми позовами держави України у зв`язку з військовою агресією рф до прийняття та набрання чинності Законом України щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором, установлений мораторій (заборону) на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, кредиторами (стягувачами) за якими є російська федерація або такі особи (далі - особи, пов`язані з державою-агресором):

- громадяни російської федерації, крім тих, що проживають на території України на законних підставах;

- юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства російської федерації;

- юридичні особи, створені та зареєстровані відповідно до законодавства України, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, якої є російська федерація, громадянин російської федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства російської федерації;

- юридичні особи, утворені відповідно до законодавства іноземної держави, кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером), що має частку в статутному капіталі 10 і більше відсотків, яких є російська федерація, громадянин російської федерації, крім того, що проживає на території України на законних підставах, або юридична особа, створена та зареєстрована відповідно до законодавства російської федерації, - у випадку виконання зобов`язань перед ними за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті.

Відтак зі змісту Закону № 5213 та постанови КМУ № 187 вбачається, що за зобов`язаннями, де боржником є підприємство оборонно-промислового комплексу (що внесене до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави), а кредитором, зокрема - юридична особа, що створена та зареєстрована відповідно до законодавства України, однак кінцевим бенефіціарним власником, членом або учасником (акціонером) якої є громадянин рф (що не перебуває на території України на законних підставах), у тому числі якщо за таким зобов`язанням було здійснено уступку права вимоги третій особі, установлений та діє мораторій (заборона) на виконання грошових та інших зобов`язань (стягнення коштів) як у добровільному, так і у примусову порядку.

Колегія суддів враховує, що у законодавстві України мораторій розуміється як тимчасове відстрочення виконання зобов`язань або заборона вчинення певних дій, що вводиться уповноваженим органом державної влади в певній частині або на всій території країни, для певної категорії або для всього населення країни з підстав, що прямо передбачені законом та пов`язані з настанням надзвичайних обставин.

Отже, дія мораторію передбачає заборону на вчинення конкретно визначеного переліку дій між учасниками правовідносин, встановлює певний правовий режим для цих правовідносин і впливає на перебіг грошових та інших зобов`язань. З моменту запровадження вказаного мораторію суб`єктивне право осіб - кредиторів (стягувачів), перелік яких наведений у Законі № 5213 та постанові КМУ № 187, зазнає обмежень у можливості реалізувати ними право вимоги до зобов`язаної сторони, у тому числі шляхом звернення за судовим захистом. Також мораторій хоча і не припиняє суб`єктивне право, однак на строк дії мораторію таке право не може реалізуватися шляхом виконання.

У цьому висновку Суд вважає прийнятними покликання скаржника на схожий підхід у застосуванні положень, що встановлюють обмеження у правовідносинах, де кредитором (стягувачем) є юридична особа держави-агресора та/або держави окупанта, який був застосований Верховним Судом при ухваленні постанови від 18.05.2021 у справі №924/774/18, де Суд відзначив, зокрема таке:

«Суд погоджується із висновком апеляційного суду, що правовідносини між сторонами зазнали безпосереднього регулятивного впливу з боку держави внаслідок визнаної агресії, у вигляді встановлених законом заборон у правовідносинах з експорту товарів військового та подвійного призначення, що обумовлено статусом Позивача та Відповідача у спірних правовідносинах як спеціальних суб`єктів у сфері правовідносин зі здійснення експорту до Російської Федерації товарів військового призначення та подвійного використання з метою їх військового кінцевого використання Російською Федерацією (Позивач - юридична особа держави-агресора та/або держави-окупанта, Відповідач - суб`єкт господарювання державного сектору економіки, який має стратегічне значення для економіки і безпеки держави).

А тому наведена в статті 2-1 Закону України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку" від 06.09.2012 № 5213) тимчасова заборона (пункт 8.15) у її застосуванні та у співвідношенні з іншими встановленими нормативними актами обмежувальними заходами (пункти 4.14, 8.13-8.14) у правовідносинах між сторонами стосовно предмету спору у цій справі за своїм змістом та наслідками відповідає винятку, визначеному пунктом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, як встановлена законом підстава для неповернення безпідставно набутого Відповідачем майна (грошових коштів) у спірних правовідносинах.

Дійшовши цього висновку, Суд погоджується з аналогічними висновками апеляційного суду та з відповідними висновками про відсутність підстав для задоволення позову у цій справі, з аналогічними по суті аргументами Відповідача та Третьої особи у відзивах на касаційну скаргу (пункт 7.1), та відхиляє протилежні аргументи скаржника (пункти 6.1-6.2)

За наведеного правового регулювання спірних правовідносин, що має особливий темпоральний характер, відсутні підстави для реалізації Позивачем захисту прав у спірних правовідносинах, що виникли на підставі статті 1212 ЦК України».

Крім того, у постанові Верховного Суду від 30.05.2023 у справі № 925/1248/21, де Суд судові рішення першої та другої інстанцій про залишення без розгляду заяви ТОВ «Представництво "Смілянський електромеханічний завод"» (м. москва) про визнання грошових вимог до боржника скасував і ухвалив нове, яким відмовив у задоволенні заяви товариства, відзначено, що дія мораторію передбачає заборону на вчинення конкретно визначеного переліку дій між учасниками правовідносин, встановлює певний правовий режим для цих правовідносин і впливає на перебіг грошових та інших зобов`язань. З моменту запровадження зазначеного мораторію суб`єктивне право осіб - кредиторів (стягувачів), перелік яких наведений у постанові КМУ № 187, зазнає обмежень у можливості реалізувати ними право вимоги до зобов`язаної сторони, у тому числі шляхом звернення за судовим захистом.

Таким чином, ураховуючи вищенаведене правове регулювання у розрізі актуальної судової практики, колегія суддів доходить висновку, що законодавцем встановлені правові підстави для обмеження права кредитора (у окреслених вище випадках) на отримання коштів від відповідача (зокрема, підприємств оборонно-промислового комплексу). При цьому таке обмеження впливає як можливість реалізувати право кредитора на звернення за судовим захистом, так і на право кредитора на добровільне/примусове виконання зобов`язання.

Окремо слід звернути увагу, що положення Закону України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку" передбачають імперативну вимогу не допускати примусове виконання рішень про стягнення заборгованості та не допускати до відкриття нові виконавчі провадження та заходи примусового виконання рішень щодо стягнення заборгованості з підприємства оборонно-промислового комплексу на користь юридичної особи держави-агресора та/або держави-окупанта або юридичної особи з іноземними інвестиціями чи іноземного підприємства держави-агресора та/або держави-окупанта, що за своєю правовою суттю, механізмом реалізації, не є тотожними поняттями.

Отже, за наведеного правового регулювання, що має особливий темпоральний характер, у питанні наявності/відсутності правових підстав для реалізації позивачем права на захист у спірних правовідносинах, визначальним для судів попередніх інстанцій (з огляду на доводи відповідача) мало стати питання усунення сумнівів щодо можливої приналежності кінцевого бенефіціарного власника ТОВ «Палладіум Плюс» - первісного кредитора (що у подальшому змінив свою назву на ТОВ «Кланторг») до громадянства рф на момент виникнення заборгованості.

Встановлення таких обставин дало б змогу дійти обґрунтованого та законного висновку чи підлягали до спірних правовідносин застосуванню положення Закону України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку", постанови КМУ № 187, тощо.

Водночас суди попередніх інстанцій, дійшовши висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості, не дослідили та не встановили чи підпадає позивач під визначення осіб, відносно яких встановлено заборону на виконання, у тому числі в примусовому порядку, грошових та інших зобов`язань, відповідно до Закону України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку" та постанови КМУ № 187. Вказані обставини мають визначальне значення у спірних правовідносин, з огляду на що суди попередніх інстанцій і передчасно та необґрунтовано відмовили відповідачу у задоволенні клопотання про витребування доказів.

При цьому тлумачення судом апеляційної інстанції статті 2-1 Закону України "Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну "Укроборонпром" та забезпечення їх стабільного розвитку" у частині того, що норми цієї статті стосуються лише заборони на виконання судових рішень та не забороняють права на звернення до суду та ухвалення у справі рішення, Судом оцінюються критично, адже такі зроблені без урахування характеру спірних правовідносин, правового режиму мораторію/заборони на вчинення дій, правового регулювання інституту виконання судових рішень (що набрали законної сили), а також нормативно-правового регулювання правовідносин із спеціальними суб`єктами господарювання з 24.02.2022.

Посилання суду апеляційної інстанції на те, що кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «Кланторг» на теперішній час є Бекназаров Тошпулат, відхиляються Судом, оскільки у спірних правовідносинах має значення чи першочергово такий борг виник саме щодо юридичної особи, пов`язаної з державою-агресором, тобто на момент виникнення боргу у спірних правовідносинах за Договором.

За частинами першою та другою статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Законодавчо встановлені вимоги до доказів у господарському судочинстві визначають, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (статті 76, 77 ГПК України).

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, висновки судів попередніх інстанцій у цій частині є передчасними та такими, що не підтверджені матеріалами справи. Суди попередніх інстанцій не врахували та не дали оцінки доводам відповідача, наведеним на обґрунтування заперечень у задоволенні позову, а також не дослідили та не встановили обставини, що мають значення для справи, які не можуть бути встановлені Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 300 ГПК України), а відтак наявні підстави для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій у справі, яка розглядається, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

6.6. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до таких правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правових наслідків є вичерпними, відповідають дійсності та підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення (в частині їх оскарження) зазначеним вимогам не відповідають.

6.7. Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, а суд апеляційної інстанції не усунув вказані порушення, що мало своїм наслідком не встановлення обставин, що є визначальними, вагомими і ключовими у цій справі у вирішенні даного спору, ураховуючи доводи касаційної скарги, межі розгляду справи судом касаційної інстанції, імперативно визначені статтею 300 ГПК України, оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині підлягають скасуванню, а справа у скасованій частині - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції, у зв`язку з чим Верховний Суд не формулює остаточних висновків з підстави відкриття касаційного провадження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України.

Відтак, доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.

Водночас доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, не приймаються Судом з огляду на зазначене у розділі 6 даної Постанови.

6.8. Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення ("Olujic v. Croatia", № 22330/05 п. 82, рішення від 05.02.2009). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником ("Mala v. Ukraine", № 4436/07, п. 48, рішення від 03.07.2014; "Bogatova v. Ukraine", № 5231/04, п. 13, рішення від 07.10.2010 ).

Правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться. На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість ("De Cubber v. Belgium", № 9186/80, п. 24, рішення від 26.10.1984; "Castillo Algar v. Spain", п. 45, рішення від 28.10.1998). Якщо помилка національного суду щодо питань права або факту є настільки очевидною, що її можна кваліфікувати як "явну помилку" (тобто помилку, якої б не міг припуститися розумний суд) вона може порушити справедливість провадження ("Khamidov v.Russia", № 72118/01 п. 174, рішення від 15.11.2007).

Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

7.1. Доводи скаржника про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм права при прийнятті оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли своє часткове підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у розділі 6 цієї Постанови.

Порушення судами попередніх інстанцій норм права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції, передбаченими статтю 300 ГПК України.

7.2. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

В силу приписів частини четвертої статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

7.3. Ураховуючи, що спочатку суд першої інстанції, а потім і суд апеляційної інстанції допустили порушення норм права, то за таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині у справі скасувати, а справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у розділі 6 цієї Постанови, вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.

8. Судові витрати

8.1. Розподіл судових витрат відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України, не здійснюється, адже Суд не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує оскаржувані судові рішення та передає справу на новий розгляд, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Керуючись статтями 129, 300, 301, 308, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державного підприємства "Антонов" задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2023 у справі №910/3422/22 в оскаржуваній частині скасувати, а справу у скасованій частині передати до Господарського суду міста Києва на новий розгляд.

3. В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 26.04.2023 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2023 у справі №910/3422/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Студенець

Судді С. Бакуліна

О. Кібенко