РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.11.2023Справа № 910/12574/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Нечая О.В., за участю секретаря судового засідання Будніка П.О., розглянувши у загальному позовному провадженні матеріали справи № 910/12574/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" (Україна, 65121, м. Одеса, пр. Небесної Сотні, буд. 32, корп. А; ідентифікаційний код: 07756801)

до Міністерства оборони України (Україна, 03168, м. Київ, пр. Повітрофлотський, буд. 6; ідентифікаційний код: 00034022)

про зобов`язання виконати умови договору

Представники сторін:

від позивача: Галісевич О.О., в порядку самопредставництва;

від відповідача: Миколайчук А.О., в порядку самопредставництва.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства оборони України (далі - відповідач), в якій просить суд зобов`язати відповідача виконати умови Державного контракту на виконання дослідно-конструкторської роботи, шифр "Оновлення-24МР" за державним оборонним замовленням № 403/2/17-1 від 03.07.2017, а саме прийняти роботи по другому етапу відповідно до розділу 3 цього контракту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач проігнорував вимоги позивача та співвиконавців щодо приймання робіт.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.08.2023 вказану позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали.

01.09.2023 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви з додатками.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.09.2023 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/12574/23, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 04.10.2023.

19.09.2023 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову.

02.10.2023 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив.

У підготовче засідання 04.10.2023 з`явились представники сторін.

У підготовчому засіданні 04.10.2023 судом було прийнято до розгляду відзив, відповідь на відзив та оголошено перерву до 01.11.2023.

12.10.2023 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення щодо відповіді на відзив.

У підготовче засідання 01.11.2023 з`явився представник позивача, представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання відповідач був повідомлений належним чином, явка представників сторін обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 01.11.2023 судом було прийнято до розгляду заперечення щодо відповіді на відзив, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.11.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.11.2023, в порядку статей 120, 121 Господарського процесуального кодексу України, відповідача було повідомлено про те, що судове засідання у справі № 910/12574/23 призначено на 22.11.2023.

У судове засідання 22.11.2023 з`явились представники сторін.

Представник позивача надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача надала суду усні пояснення по суті спору, проти позову заперечувала.

У судовому засіданні 22.11.2023 судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

03.07.2017 між Міністерством оборони України (замовник) та Державним підприємством "Одеський авіаційний завод", яке в подальшому було перетворено у Товариство з обмеженою відповідальністю "Одеський авіаційний завод" (виконавець), було укладено Державний контракт на виконання дослідно-конструкторської роботи, шифр "Оновлення 24МР" за державним обороним замовленням № 403/2/17-1 (далі - Контракт), згідно з п. 1.1 якого виконавець зобов`язується за завданням замовника виконати за державним оборонним замовленням (далі - ДОЗ) з дотриманням законодавства дослідно-конструкторську роботу, шифр "Оновлення 24МР" (далі - ДКР) (за першим варіантом) та передати замовнику науково-технічну продукцію, отриману за результатами виконання ДКР (етапів, підетапів ДКР) (далі - НТП), а замовник - прийняти повністю завершену ДКР (етапи, підетапи ДКР) та науково-технічну продукцію і оплатити їх. Виконання та приймання ДКР здійснюється згідно з Календарним планом виконання робіт за Контрактом (Додаток 1 до Контракту).

Порядок приймання і передачі науково-технічної продукції визначено в розділі 3 Контракту.

Відповідно до п. 3.1 Контракту приймання науково-технічної продукції та ДКР (етапів, підетапів ДКР) згідно з Календарним планом здійснюється замовником або за його рішенням представником замовника у порядку, визначеному ГОСТ В 15.203-79 та умовами Контракту, з оформленням Акту приймання, який підлягає затвердженню замовником. На підставі Акту приймання представництво замовника видає посвідчення на виконані роботи. Рішення про прийняття робіт приймається замовником на підставі повідомлення про готовність до здачі виконаних робіт (підетапів, черг тощо), яке надається виконавцем не пізніше встановленого Календарним планом терміну закінчення роботи на кожному етапі ДКР. Повідомлення підписується виконавцем та погоджується представництвом замовника. До повідомлення додається номенклатурний перелік НТП (матеріальних цінностей), створеної за результатами виконаних робіт, етапів (підетапів) та яка підлягає прийманню (окремо складаються переліки НТП (матеріальних цінностей), створених співвиконавцями).

Умовами пунктів 3.4, 3.5 Контракту визначено, що проект Акту приймання надається на затвердження замовнику разом з такими документами: висновком, наданим представництвом замовника щодо рівня договірної ціни виконаних робіт; завізованими представництвом замовника розрахунково-калькуляційними матеріалами щодо договірної ціни; протоколом погодження договірної ціни. Замовник після отримання Акту приймання НТП затверджує його або надає мотивовану відмову в затвердженні Акту приймання НТП. Представництво замовника не пізніше наступного дня після затвердження замовником Акту приймання НТП (повідомлення про затвердження), видає виконавцю посвідчення за встановленою формою, яке є підставою для пред`явлення рахунку-фактури.

Пунктами 4.1 - 4.3 Контракту передбачено, що термін виконання ДКР (етапів, підетапів ДКР) визначається в Календарному плані та Єдиному наскрізному плані, який розробляється виконавцем згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.2013 № 449 "Про затвердження Порядку складання Єдиного наскрізного плану створеного зразка (системи, комплексу) озброєння, військової і спеціальної техніки" та ГОСТ В 15.208-82. Термін виконання ДКР (етапів, підетапів) може змінюватися за домовленістю сторін, у тому числі у залежності від фактичного обсягу фінансування. Зміна строків виконання ДКР (етапів, підетапів) оформляється шляхом внесення відповідних змін до Контракту. Датою виконання зобов`язань виконавця щодо виконання ДКР (етапів, підетапів ДКР) вважається дата затвердження замовником Акту приймання.

Контракт набирає чинності з моменту його підписання і діє до 25.12.2020. Строк дії Контракту може бути продовжений сторонами (п. 11.1 Контракту).

Як вбачається з листа позивача № 890/ДКБ-1 від 12.03.2019, листом Департаменту військово-технічної політики, розвитку озброєння та військової техніки МО України №403/2/2/618 від 28.01.2019 позивача було попереджено про відсутність у проекті основних показників Державного оборонного замовлення на 2019 рік фінансування дослідно-конструкторської роботи, шифр "Оновлення-24МР". Спільним рішенням про корегування термінів виконання ДКР, шифр "Оновлення-24МР", за Контрактом, затвердженим заступником Міністра оборони України 01.10.2018, тимчасово (до відновлення його фінансування) призупинено виконання етапу 2 "Розроблення робоче-конструкторської документації" ДКР, шифр "Оновлення-24МР".

У цьому ж листі позивач повідомив відповідача про те, що затрати на виконання етапу 1 "Розроблення технічного проекту" ДКР, шифр "Оновлення-24МР" склали приблизно 22 млн. грн. При виконанні етапу 2 "Розроблення робоче-конструкторської документації" ДКР, шифр "Оновлення-24МР" позивач та співвиконавці складових частин ДКР витратили приблизно 9 млн. грн. Зважаючи на викладене, позивач просив відповідача надати інформацію щодо відновлення фінансування ДКР, шифр "Оновлення-24МР", а в разі відсутності фінансування - надати інформацію про подальші дії позивача та співвиконавців ДКР, шифр "Оновлення-24МР" щодо, зокрема, здійснення розрахунків.

У подальшому позивач направив відповідачеві претензію № 902/ЮВ від 15.03.2023 щодо виконання умов Контракту, у якій повідомив, що з листа Департаменту військово-технічної політики, розвитку озброєння та військової техніки Міністерства оборони України № 403/4/1/8/58 від 30.09.2022 вбачається, що рішенням начальника Генерального штабу Збройних Сил України № 22821/С/1 від 19.07.2022 припинено подальше виконання ДКР, шифр "Оновлення-24МР", у зв`язку з чим позивач, посилаючись на п. 8.2 Контракту, згідно з яким у разі прийняття рішення замовником про припинення ДКР (етапів, підетапів ДКР) на строк більше 3-х місяців, або розірвання Контракту, замовник протягом 90 днів проводить розрахунки з виконавцем за виконані та прийняті замовником роботи та протягом 90 днів сплачує виконавцю фактичні витрати (з урахуванням прибутку) за виконаний та прийнятий обсяг робіт на час припинення (розірвання) Контракту, просив відповідача провести розрахунок за виконані роботи по етапу 2 за Контрактом у сумі 9 650 660,14 грн.

Докази вручення вищезазначених листа та претензії відповідачу, як і докази їх розгляду останнім у матеріалах справи відсутні.

З огляду на те, що відповідач не вчинив дій щодо прийняття виконаних позивачем робіт за Контрактом, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить зобов`язати відповідача виконати умови Контракту, а саме прийняти роботи по другому етапу відповідно до розділу 3 Контракту.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилається на неможливість проведення розрахунку з позивачем за виконані роботи по другому етапу, оскільки такі роботи виконувались з порушенням п. 2.3 Контракту, поза межами показників Державного оборонного замовлення на 2018 рік та подальші роки без згоди замовника. Крім того відповідач зазначає, що строк дії Контракту закінчився 31.12.2022 (з урахуванням Додаткової угоди № 6 від 30.06.2022), відтак позов не підлягає задоволенню з тих підстав, що сторонами не було укладено додаткову угоду щодо продовження виконання ДКР.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина перша статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Контракт, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків та за своєю правовою природою є договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт, який підпадає під правове регулювання Глави 61 Цивільного кодексу України.

Частинами 1, 2 статті 887 Цивільного кодексу України визначено, що за договором підряду на проведення проектних та пошукових робіт підрядник зобов`язується розробити за завданням замовника проектну або іншу технічну документацію та (або) виконати пошукові роботи, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити їх. До договору підряду на проведення проектних і пошукових робіт застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 1 ст. 853 Цивільного кодексу України замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Отже обов`язок прийняти виконані роботи, а у випадку виявлення недоліків робіт - негайно про них заявити (зокрема, шляхом надання обґрунтованої відмови від підписання акту виконаних робіт) законом покладений саме на замовника.

Якщо замовник у порушення вимог статей 853, 882 Цивільного кодексу України безпідставно ухиляється від прийняття робіт, не заявляючи про виявлені недоліки чи інші порушення, які унеможливили їх прийняття, то нездійснення ним оплати таких робіт є відповідно порушенням умов договору і вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №910/2184/18, від 16.09.2019 у справі №921/254/18 та від 15.10.2019 у справі № 921/262/18.

Позивач просить суд зобов`язати відповідача прийняти роботи по другому етапу відповідно до розділу 3 Контракту, який, як встановлено судом, передбачає певну послідовність дій як замовника, так і виконавця.

Так, першочергово виконавцем складається повідомлення про готовність до здачі виконаних робіт, яке затверджується представництвом замовника. На підставі повідомлення про готовність до здачі виконаних робіт замовник приймає рішення про приймання робіт. У подальшому виконавець надає замовнику проект Акту приймання, який останній розглядає та приймає рішення про затвердження Акту приймання або надає мотивовану відмову в його затвердженні. На підставі затвердженого замовником Акту приймання виконавцю надається посвідчення на виконані роботи, яке є підставою для оплати виконаних робіт.

Суд відзначає, що в матеріалах справи відсутні як докази виконання позивачем робіт за Контрактом, так і докази повідомлення позивачем відповідача про готовність здати роботи по другому етапу.

При цьому, відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду підрядник не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання замовника до підписання акта виконаних робіт, а має лише констатувати факт відмови від підписання акта (постанова Верховного Суду України від 02.02.2012 у справі №3-42гс12; постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №927/414/17, від 04.06.2018 у справі №908/3519/16, від 05.06.2018 у справі №910/16804/17, від 26.06.2018 у справі №902/1370/15, від 19.09.2018 у справі №905/1090/17, від 06.08.2018 у справі №911/662/17, від 19.06.2019 у справі №910/11191/18, від 18.07.2019 у справі №910/6491/18, від 21.08.2019 у справі №917/1489/18 тощо).

З наведеного слідує обов`язок замовника здійснити оплату фактично виконаних підрядником робіт. Сама по собі відсутність підписаного сторонами акту виконаних робіт не може бути підставою для неоплати фактично виконаних робіт.

Відтак передання і прийняття робіт на підставі підписаного в односторонньому порядку акту і виникнення за таким актом прав та обов`язків можливе за наявності реального виконання робіт за договором у разі неотримання обґрунтованої відмови про причини неприйняття робіт у строк, визначений договором. Подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17.03.2021 у справі № 910/11592/19, від 20.04.2021 у справі № 905/411/17 та від 14.07.2021 у справі № 911/1981/20.

Пред`явленням цього позову позивач не прагне домогтися прийняття відповідачем робіт за Контрактом, а отримати оплату за фактично виконані роботи. На користь цього висновку суду свідчить наявна в матеріалах справи претензія №902/ЮВ від 15.03.2023, відповідно до якої позивач вимагав від відповідача провести розрахунок за виконані роботи в сумі 9 650 660,14 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 викладено правовий висновок, згідно з яким суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес) і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Пред`явлення позову з вимогою про зобов`язання відповідача прийняти роботи відповідно до умов Контракту, на переконання суду, є намаганням створити передбачені Контрактом докази, з наявністю яких у відповідача виникає обов`язок з оплати виконаних робіт.

Однак предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, затвердження Акту прийняття, оскільки такий акт підтверджує наявність або відсутність юридичних фактів (виконання позивачем робіт за Контрактом), які входять до підстав позову.

Предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення.

Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов`язання утриматись від їх вчинення. Заявлена позивачем вимога про зобов`язання відповідача прийняти від позивача виконані роботи, не призведе до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

Варто також зауважити, що судове зобов`язання Міністерства оборони України прийняти роботу, щодо якої немає належних підтверджень її відповідності якості і тому, що дійсно бажав отримати відповідач, є нерозумним і несправедливим, адже відповідне рішення суду безумовно примушує Міністерство оборони України прийняти роботу без права надання мотивованої відмови від її прийняття, висловити зауваження чи вимогу усунути недоліки тощо.

Як зазначалося вище, порушення цивільного права чи цивільного інтересу хоча і підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, за умови фактичного виконання робіт, позивач не позбавлений права звернутися до суду з вимогою, зокрема, про стягнення коштів за виконані роботи.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що зобов`язання відповідача прийняти роботи фактично лежить в площині його особистого волевиявлення (дискреції), а тому дана позовна вимога у вигляді зобов`язання відповідача прийняти виконані роботи не може бути виконана шляхом державно-примусової діяльності та не підпадає під спосіб захисту, передбачений статтею 16 Цивільного кодексу України.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155) та від 15.09.2022 у справі №910/12525/20 (пункт 148).

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищенаведене, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову.

Витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 2 684,00 грн, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача, оскільки позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2 684,00 грн покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 04.12.2023

Суддя О.В. Нечай