ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22 листопада 2023 року Справа № 903/1025/23

Господарський суд Волинської області у складі судді Вороняк А. С., за участі секретаря судового засідання Коритан Л. Ю., розглянувши матеріали по справі

за позовом: заступника керівника Волинської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Волинської обласної військової (державної) адміністрації

до відповідача: Устилузької міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру у Волинській області

про скасування державної реєстрації речових прав з одночасною зміною цих прав,

за участю представників-учасників справи:

від позивача: н/з;

від відповідача: Котович Б. В., адвокат, ордер серія АС № 1074788 від 24.10.2023, Батоговська Т. П., довіреність № 815/01-31/2-23 від 09.05.2023;

від 3-ї особи: н/з;

від прокуратури: Довган Н. Я., прокурор, посвідчення № 078024 від 13.06.2023.

Права та обов`язки учасникам судового процесу роз`яснені відповідно до ст.ст. 42, 46 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Запис розгляду судової справи здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме: підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

В с т а н о в и в:

27.09.2023 на адресу Господарського суду Волинської області надійшла позовна заява заступника керівника Волинської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Волинської обласної військової (державної) адміністрації до Устилузької міської ради про скасування державної реєстрації права комунальної власності на земельну ділянку площею 16,1129 га з кадастровим номером :00:001:0944, що розташована у межах прикордонної смуги на території Володимирського району Волинської області, за Устилузькою міською радою (), зареєстрованого на підставі рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Устилузької міської ради Волинської області Михалець А. Ю. від 15.04.2019 № 46477396, з одночасним визнанням права власності на вказану земельну ділянку за державою в особі Волинської обласної військової (державної) адміністрації(з урахуванням прийнятої судом заяви про зміну предмету позову № 30.51/02-2008ВИХ-23 від 09.10.202).

При обґрунтуванні позову вказує, що за відповідачем зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:0944 площею 16,1129 га, цільове призначення землі сільськогосподарського призначення. Однак, як зазначають, вказана земельна ділянка відноситься до земель оборони, оскільки знаходиться в межах прикордонної смуги на території Володимирського району Волинської області та в силу законодавчих обмежень, може перебувати лише у державній власності.

Також, прокурор в позовній заяві просить залучити третьою особо, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, оскільки підставою для державної реєстрації спірної земельної ділянки стали наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 3-1359/15-18-СГ від 21.12.2018 Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність та акт приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність від 21.12.2018.

Ухвалою суду від 29.09.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; підготовче засідання призначено на 24.10.2023; запропоновано відповідачу надати відзив на позов, заперечення на відповідь на відзив; прокурору та позивачу відповідь на відзив; залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру у Волинській області; запропоновано третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача подати суду: письмові пояснення щодо заявленого позову та наявні докази.

06.10.2023 третя особа через відділ документального забезпечення та контролю суду подала пояснення № 9-3-0.6-3656/2-23 від 06.10.2023 в яких просить в задоволені позову відмовити повністю, при цьому вказує, що спірна земельна ділянка сформована на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Микитичівської сільської ради (на даний час Устилузької міської ради) Володимир-Волинського району (на даний час Володимирського району) Волинської області, яка була погоджена та затверджена відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно, земельна ділянка площею 16,1129 га з кадастровим номером :00:001:0944 відноситься до земель сільськогосподарського призначення. Жодного рішення щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки уповноваженими органами не приймалося. Звертає увагу суду, що Закон України Про використання земель оборони не може породжувати права на землю, оскільки не є правовстановлюючим документом та регулює відносини лише щодо використання земель, які вже віднесені до земель оборони. Зазначає, що перебування спірної земельної ділянки в межах прикордонної смуги не відносить їх до земель оборони та не є причиною виникнення прав на них в органів охорони державного кордону, оскільки такі землі надаються в постійне користування лише для облаштування та утримання певних об`єктів та споруд, а до земель оборони відносяться лише ті земельні ділянки, які були надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України та інших військових формувань. Дане пояснення з додатками приєднано до матеріалів справи.

06.10.20203 третя особа через відділ документального забезпечення та контролю суду подала клопотання № 9-3-0.6-3654/2-23 від 06.10.2023 про проведення розгляду справи без участі представника третьої особи. Дане клопотання долучено до матеріалів справи.

10.10.2023 відповідач через відділ документального забезпечення та контролю суду подав відзив на позовну заяву № 1603/12-02/2-23 від 10.10.2023 в якому просить в задоволені позову відмовити повністю, при цьому вказує, що позивачем не подано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна земельна ділянка розташована на землях оборони, не надано додатку про земельний облік земельних угідь, закріплених за Міністерством оборони. Спірна земельна ділянка сформована на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів, яка була погоджена та затверджена відповідно до вимог чинного законодавства. Даний відзив з додатками приєднано до матеріалів справи.

У судовому засіданні 25.10.2023 судом ухвалено на місці прийняти заяву прокурора про зміну предмета спору, оскільки це його право та реалізував він його до закінчення підготовчого засідання.

16.10.2023 відповідач через відділ документального забезпечення та контролю суду подав додаткові пояснення № 1630/12-02/2-23 від 13.10.2023 в яких вказує, що позов не підлягає до задоволення, оскільки спірна земельна ділянка не передавалась у відання Державної прикордонної служби України, а посилання позивача, що ділянка знаходиться в межах прикордонної смуги, а тому відноситься до земель оборони є невірними. Дані пояснення приєднано до матеріалів справи.

16.10.2023 прокурор через відділ документального забезпечення та контролю суду подав відповідь на відзив № 30.51/02-2059ВИХ-23 від 16.10.2023, в якій просить позов задовольнити повністю. При цьому вказує, що встановлення факту розташування спірної земельної ділянки в межах прикордонної смуги свідчить про належність вказаної ділянки до земель оборони в силу законодавчого визначення цільового призначення земель, розташованих у межах прикордонної смуги. Звертає увагу суду, що згідно викопіювання з програмного модуля Державного земельного кадастру, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :00:001:0944, площею 16.1129 га, розташована на місцевості між лінією державного кордону, який проходить по річці Західний Буг та лінії прикордонних інженерних споруджень, яка внесена до Державного земельного кадастру з кадастровим номером :00:001:0515, відтак знаходиться у прикордонній смузі. Дана відповідь на відзив з додатками приєднана до матеріалів справи.

24.10.2023 відповідач через відділ документального забезпечення та контролю суду подав клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, які суд ухвалив на місці не брати до уваги та відмовити у задоволенні клопотання відповідача, оскільки до клопотання не додано доказів надіслання копії доказів іншим учасникам справи.

24.10.2023 відповідач через відділ документального забезпечення та контролю суду подав клопотання про долучення до матеріалів справи письмового доказу, а саме: карти інвентаризації земель Володимир-Волинського району Микитичівської сільської ради. Дане клопотання з додатками долучено до матеріалів справи.

24.10.2023 відповідач через відділ документального забезпечення та контролю суду подав клопотання про виклик та допит в судовому засіданні як свідка ОСОБА_1 , яке суд ухвалив на місці залишити без задоволення з підстав наведених в ухвалі суду від 24.10.2023.

Ухвалою суду від 24.10.2023 суд повідомив учасників справи про те, що підготовче засідання відбудеться 08.11.2023.

На адресу суду представник відповідача через відділ документального забезпечення та контролю суду подав заперечення №б/н від 24.10.2023, які суд ухвалив на місці прийняти. У поданих запереченнях відповідач зазначає, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є, передусім, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. В цьому контексті вимога прокурора скасувати державну реєстрацію з одночасним визнанням права державної власності не є належним способом захисту. Належним способом захисту цивільного права держави у даному випадку має бути скасування підстав для державної реєстрації права комунальної власності.

На адресу суду представник відповідача через відділ документального забезпечення та контролю суду подав клопотання №б/н від 25.10.2023 про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, які суд ухвалив на місці прийняти, визнав причину неподання у строк поважно., поновив строк на їх подання.

На адресу суду представник відповідача через відділ документального забезпечення та контролю суду подав клопотання №б/н від 27.10.2023 про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, які суд ухвалив на місці прийняти, визнав причину неподання у строк поважною, поновив строк на їх подання.

На адресу суду представник відповідача через відділ документального забезпечення та контролю суду подав клопотання №б/н від 30.10.2023 про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, які суд ухвалив на місці прийняти, визнав причину неподання у строк поважною, поновив строк на їх подання.

У судовому засіданні 08.11.2023, враховуючи строки розгляду справи, ухвалив на місці закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 22.11.2023.

Ухвалою суду від 08.11.2023 повідомлено позивача та третю особу про те, що в судовому засіданні 08.11.2023 оголошено перерву до 22.11.2023.

17.11.2023 третя особа через відділ документального забезпечення та контролю суду подала клопотання про проведення розгляду справи по суті без участі її представника. Дане клопотання долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримали повністю; представник відповідача просив в задоволені позову відмовити повністю.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи, що стверджується доставкою електронного листа 09.11.2023 через електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 3 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" від 07.07.1989р.).

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Папазова та інші проти України" (заяви №№ 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07) від 15.03.2012р. (п.29) суд повторює, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (§51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006р. у справі "Красношапка проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

З врахуванням наведеного, а також вжиття судом всіх передбачених чинним законодавством заходів повідомлення сторін про дату, час та місце розгляду спору по суті, суд приходить до висновків про відсутність підстав до відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи за відсутності представників позивача та третьої особи.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

встановив:

Розпорядженням Володимир-Волинської районної державної адміністрації від 21.08.2013 № 282 Головному управлінню Держземагентства у Волинській області надано дозвіл на проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності орієнтовною в межах Володимир Волинського району.

Наказом Головного управління Держземагентства у Волинській області від 19.11.2013 № 58 надано дозвіл державному підприємству Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою на розробку технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів Волинської області, орієнтовною площею 91341,8 га.

На підставі зазначених розпорядчих документів розроблено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Микитичівської сільської ради (на даний час Устилузької міської ради Володимирського району Волинської області. Устилузька міська рада утворена 14.08.2015 шляхом об`єднання Устилузької міської та Зорянської, Лудинської, Микитичівської, П`ятиднівської, Рогожанської, Стенжаричівської, Хотячівської сільських рад Володимир Волинського району (на даний час Володимирсього району) Волинської області.

Відповідна документація із землеустрою у встановленому порядку погоджена відділом Держземагентства у ВолодимирВолинському районі Волинської області, що підтверджується відповідним висновком.

19.10.2013 в Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:0944, площею 16,1129 га, цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення, що підтверджується витягом номер НВ-016 від 27.10.2016.

Згідно робочого інвентаризаційного плану земель сільськогосподарського призначення державної власності за межами населених пунктів на території Микитичівської сільської ради Володимир - Волинського району Волинської області, що міститься у зазначеній документації із землеустрою, земельна ділянка площею 16,1129 га, щодо якої проводилась інвентаризація, належить до земель державної власності, не наданих у користування чи у власність.

Розпорядженням Володимир Волинської районної державної адміністрації № 414 від 09.12.2013 технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності, затверджено, в тому числі і щодо земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:0944, площею 16,1129га, яка розташована за межами населених пунктів Микитичівської сільської ради Володимир - Волинського району Волинської області.

Вказана земельна ділянка знаходиться в межах прикордонної смуги та, в силу законодавчих обмежень, може перебувати лише у державній власності, що підтверджується викопіюванням з програмного модуля Державного земельного кадастру, з якого вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :00:001:0944, площею 16,1129га, розташована на місцевості між лінією державного кордону, який проходить по річці Західний Буг, та лінією прикордонних інженерних споруджень, яка внесена до Державного земельного кадастру за кадастровим номером :00:001:0515 площею 29,3993 га, тобто знаходиться у прикордонній смузі.

Факт розташування земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:0944 в межах прикордонної смуги підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 10-3-0.31-2959/2-23 від 11.08.2023, який надійшов у відповідь на запит Волинської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону №30.51/02-1351ВИХ-23.

Однак, Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області видано наказ №3-1367/15-18-СГ від 21.12.2018 Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність, яким Устилузькій міській раді передано у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 3667,7302 га, які розташовані за межами населених пунктів Хотячівської, Рогожанської, Лудинської, П`ятиднівської, Зорянської, Стенжаричівської, Микитичівської сільських рад Володимир - Волинського району (на даний час - Володимирського району) Волинської області згідно акту приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної у комунальну власність, що додається, відповідно до якого, всупереч вимог чинного законодавства, у перелік земельних ділянок незаконно включено земельну ділянку з кадастровим номером :00:001:0944 (пункт 104 додатку до акту приймання- передачі).

У пункті 2 наказу зазначено, що право власності на земельні ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права та оформлюється відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

10.04.2019 на підставі вказаного наказу та акту приймання-передачі, державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Устилузької міської ради Волинської області Михалець А. Ю. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :00:001:0944 за Устилузькою міською радою Володимир Волинського району Волинської області.

10.08.2023 Волинською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західного регіону, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :00:001:0944, площею 16,1129 га, яка розташована у межах прикордонної смуги на території Володимир Волинського району Волинської області та відноситься до земель оборони, продовжує перебувати у комунальній власності Устилузької міської ради, чим порушується право держави на володіння, розпорядження та використання даної земельної ділянки за призначенням.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності до ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь- які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 2 ст. 319 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 14 Конституції України визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно зі ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України Про використання земель оборони.

Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Згідно з ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, серед інших, належать землі оборони.

Відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України Про використання земель оборони військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.

За приписами ч.ч. 2, 3 ст. 115 Земельного кодексу України та ст. 3 Закону України Про використання земель оборони уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюється відповідно до закону.

Згідно зі ст. 3 Закону України Про використання земель оборони землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України.

Відповідно до ст. 4 Закону України Про використання земель оборони військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. Землі оборони можуть використовуватися для будівництва об`єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення.

Статтею 22 Закону України Про державний кордон України передбачено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони.

Згідно зі ст. 23 Закону України Про державний кордон України у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, встановлюється прикордонний режим, який регламентує відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України правила в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб, провадження робіт, обліку та тримання на пристанях, причалах і в пунктах базування самохідних та несамохідних суден, їх плавання та пересування у внутрішніх водах України.

Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення.

Таким чином, земельні ділянки у межах прикордонної смуги, яка встановлена вздовж державного кордону України, відносяться до земель оборони, які можуть перебувати лише у державній власності та не підлягають передачі до комунальної чи приватної власності, а також щодо яких встановлений спеціальний режим їх використання.

Встановлення факту розташування спірної земельної ділянки в межах прикордонної смуги свідчить про належність вказаної ділянки до земель оборони в силу законодавчого визначення цільового призначення земель, розташованих у межах прикордонної смуги.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998 Про прикордонний режим з урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Адміністрації державної прикордонної служби, але вона не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.

Відповідно до затвердженого цією постановою Кабінету Міністрів України Положення про прикордонний режим прикордонна смуга - це ділянка місцевості, яка встановлюється безпосередньо уздовж державного кордону на його сухопутних ділянках або уздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм у межах територій селищних і сільських рад, прилеглих до державного кордону, але не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що розташована в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.

При наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прикордонної смуги необхідно виходити із її нормативних розмірів, встановлених ст. 22 Закону України Про державний кордон України та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998 Про прикордонний режим.

Відсутність виготовлення та незатвердження окремого проекту землеустрою щодо встановлення прикордонної смуги не свідчить про її відсутність, оскільки розміри (ширина) прикордонної смуги встановлені законом - від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.

Суд звертає увагу, що землі в межах прикордонної смуги належать до земель оборони та можуть перебувати лише у державній власності, тому земельна ділянка з кадастровим номером :00:001:0944 площею 16,1129 га незаконно зареєстрована у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на праві комунальної власності за Устилузькою міською радою.

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 297/1395/15-ц залишено без змін судові рішення про задоволення позовних вимог прокурора про скасування наказів Головного управління Держземагенства у Закарпатській області та повернення в державну власність земельної ділянки з чужого незаконного володіння з огляду на те, що відповідно до вимог ст. 77, ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України землі оборони належать виключно до державної власності та не можуть передаватись у приватну власність.

Постановою Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 163/2369/16-ц підтверджено доводи позовних вимог прокурора про те, що землі у межах прикордонної смуги належать виключно до державної власності та не можуть передаватись у приватну власність. При цьому, суд касаційної інстанції визнав обґрунтованим посилання прокурора на рішення органів державної влади (місцевого самоврядування) про встановлення ширини прикордонної смуги, зокрема, на постанови обласної Рада депутатів трудящих Волинської області № 39/599 від 15.09.1946, якою в межах Волинської області встановлено 2-ох кілометрову та 800-метрову прикордонні смуги.

Постановою Верховного Суду від 26.10.2020 у справі № 297/1408/15-ц також визнано обґрунтованим посилання на рішення органів державної влади про встановлення ширини прикордонної смуги, зокрема, на постанови Закарпатського обласного виконавчого комітету від 28.09.1946 Про введення 800 метрової прикордонної смуги в межах Закарпатської області.

Статтею 21 Закону України Про місцеві державні адміністрації передбачено, що місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.

Приписами статті 17 Земельного кодексу України також визначено повноваження державних адміністрацій у розпорядженні землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Уповноваженим органом на захист інтересів держави у даному спорі є Волинська обласна військова (державна) адміністрація.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання, відповідно до статті 21 ЗК України, недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти установлене законом, тому не потребує доказування правового титулу.

У разі незаконного вибуття об`єктів у комунальну власність відповідне порушення, ураховуючи їх правовий титул, необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30,01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень).

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Верховного Суду від 24.01.2020 № 910/10987/18, від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.

У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці (ч. 1 ст. 5 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень).

Відповідно до ч. З ст. 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, відповідний запис формально наділяє відповідача певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно позбавляє відповідних прав законного власника - державу в особі Волинської обласної військової (державної) адміністрації.

З огляду на викладені обставини справи та порушені права та законні інтереси держави, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та скасування державної реєстрації права комунальної власності земельної ділянки площею 16,1129 га з кадастровим номером :00:001:0944, що розташована у межах прикордонної смуги на території Володимирського району Волинської області, за Устилузькою міською радою (), зареєстрованого на підставі рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Устилузької міської ради Волинської області Михалець А. Ю від 10.04.2019 № 46477396, з одночасним визнанням права власності на вказану земельну ділянку за державою в особі Волинської обласної військової (державної) адміністрації.

За приписами ч. 3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно зі ст. 53 Господарського процесуального кодексу України у передбачених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення по суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Отже, прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді за одночасної наявності двох елементів: порушення або загрози порушення інтересів держави; нездійснення чи неналежного здійснення захисту таких інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень, а також у разі його відсутності.

Захист від порушень права власності Українського народу безперечно належить до сфери державного інтересу й повинен забезпечуватись усіма передбаченими Конституцією України правовими механізмами, у тому числі через представництво інтересів держави в суді органами прокуратури.

Згідно з ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Волинська обласна військова адміністрація згідно з покладеними на неї завданнями розпоряджається землями оборони, які перебувають виключно у державній власності.

Волинською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Західного регіону на адресу Волинської обласної військової адміністрації скеровано лист № 30.51/02-140ВИХ-23 від 10.08.2023, у якому повідомлено уповноважений орган про порушення вимог чинного законодавства та роз`яснено його вимоги, які надають прокурору право на звернення до суду в інтересах уповноваженого органу, а також висловлено прохання про інформування прокуратури про те, чи вживатимуться обласною військовою адміністрацією заходи цивільно-правового характеру, спрямовані на повернення земельної ділянки.

Волинська обласна військова адміністрація листом № 978/01-19/2-23 від 21.08.2023 зазначила, що їй не було відомо про факт передання у комунальну власність вказаної земельної ділянки, а також повідомила, що у зв`язку з обмеженістю в коштах на сплату судового збору заходи, спрямовані на повернення земельної ділянки у державну власність, не вживались, а також не заперечує проти подання прокуратурою позову в її інтересах.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 ...Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Фактичні обставини спірних правовідносин вказують на наявність виключних підстав, передбачених положеннями ст. 23 Закону України Про прокуратуру, для звернення прокурора з цією позовною заявою до суду.

Судом відхиляються заперечення відповідача, що вимога прокурора про скасування державної реєстрації права комунальної власності з одночасним визнанням права державної власності не є належним способом захисту, оскільки належний та ефективний спосіб захисту прав позивача визначається з огляду на обставини конкретної справи. Зокрема у даній справі відновлення становища, яке існувало до порушення речового права, охоплює всі можливі випадки порушення права, що завершилися його незаконною реєстрацією(власником і на даний час залишився відповідач). Враховуючи, що вони поєднані з юридичними перешкодами (визнання права), задоволення судом вимог про скасування державної реєстрації з одночасним визнанням права державної власності є реальним відновленням становища, яке існувало до порушення права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Враховуючи приписи щодо покладення судового збору на учасників судового процесу в залежності від результату вирішення спору, передбачені ст.129 ГПК України з відповідача на користь прокуратури належить стягнути 2684,00 грн судового збору за результатами розгляду позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 13, 14, 73 - 80, 232, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити.

2. Скасувати державну реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку площею 16,1129 га з кадастровим номером :00:001:0944, що розташована у межах прикордонної смуги на території Володимирського району Волинської області, за Устилузькою міською радою (вул.Володимирська, 40, м. Устилуг, Володимирський район, Волинська область, 44731, ), зареєстрованого на підставі рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Устилузької міської ради Волинської області Михалець А. Ю. від 15.04.2019 № 46477396, з одночасним визнанням права власності на вказану земельну ділянку за державою в особі Волинської обласної військової (державної) адміністрації (Київський майдан, 9, м.Луцьк, Волинська область, ).

3. Стягнути з Устилузької міської ради (вул.Володимирська, 40, м. Устилуг, Володимирський район, Волинська область, 44731, ) на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону (вул. Клепарівська, буд. 20, м.Львів, Львівська обл., ) 2684,00 грн (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири гривні 00 коп.) витрат по сплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення до Північно-західного апеляційного господарського суду.

Дата складення повного

судового рішення

30.11.2023.

Суддя Вороняк А. С.