РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

04.12.2023Справа № 910/13141/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСПОЛІН ПЛЮС" (юридична адреса: 49000, м. Дніпро, вул. Артільна, 2; адреса для листування: 49098, а/с 4935, м. Дніпро, ідентифікаційний код 33667686)

до Національної академії Служби безпеки України (03066, м. Київ, вул. М.Максимовича, 22, ідентифікаційний код 20001823)

про визнання недійсним повідомлення про розірвання договору та зобов`язання вчинити певні дії,

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Мондріч А.Є.

Від відповідача: Кійко Т.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІСПОЛІН ПЛЮС" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Національної академії Служби безпеки України про визнання недійсним повідомлення Національної академії Служби безпеки України (лист від 12.05.2023 № 29/16-2698/ві) про одностороннє розірвання договору № 44 про закупівлю товарів за державні кошти від 08.03.2023 відповідно до п. 6.2.1. договору та зобов`язання Національної академії Служби безпеки України укласти із Товариством з обмеженою відповідальністю "ІСПОЛІН ПЛЮС" додаткову угоду № 1 до договору про закупівлю товарів за державні кошти № 44 разом із додатком № 1 до договору про закупівлю товарів за державні кошти (специфікація), що є невід`ємною частиною додаткової угоди № 1 до договору про закупівлю товарів за державні кошти № 44.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 24.08.2023 залишив позов без руху, надав строк для усунення недоліків позову у встановлений спосіб.

29.08.2023 від позивача засобами поштового зв`язку через відділ діловодства Господарського суду міста Києва надійшли матеріали на виконання вимог ухвали суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.09.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи № 910/13141/23 здійснювати у порядку загального позовного провадження; призначити підготовче засідання на 04.10.2023.

15.09.2023 через систему електронний суд від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

21.09.2023 через відділ діловодства суду засобами поштового зв`язку представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи мотивоване тим, що представник позивача не може бути присутнім у призначеному судовому засіданні через зайнятість в іншому судовому засіданні.

Позивач участь свого представника у засідання суду 04.10.2023 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

У засідання суду 04.10.2023 з`явився представник відповідача, який поставив вирішення клопотання позивача про відкладення розгляду справи на розсуд суду.

Розглянувши клопотання представника позивача, суд на місці ухвалив відхилити дане клопотання про відкладення розгляду справи, відомості про дану процесуальну дію занесено до протоколу судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що до відзиву на позовну заяву відповідачем не долучено доказів його направлення на адресу позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.10.2023 відкладено підготовче засідання у справі № 910/13141/23 на 06.11.2023.

11.10.2023 засобами поштового зв`язку від позивача надійшла відповідь на відзив.

13.10.2023 засобами поштового зв`язку від відповідача надійшла заява про долучення документів до матеріалів справи, зокрема, доказів надсилання на адресу позивача копії відзиву на позовну заяву.

01.11.2023 на електронну адресу суду від позивача надійшло клопотання про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою системи відеоконференцзв`язку за посиланням vkz.court.gov.ua (EasyCon).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2023 клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСПОЛІН ПЛЮС" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.

У підготовчому засіданні 06.11.2023 присутніми представниками сторін надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.11.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.11.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 відкладено судове засідання на 04.12.2023.

У судовому засіданні 04.12.2023представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача надав усні пояснення по суті спору та заперечив проти задоволення позову.

04.12.2023 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

08.03.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІСПОЛІН ПЛЮС" (далі - позивач, продавець) та Національною академією Служби безпеки України (далі - відповідач, покупець) було укладено договір № 44 про закупівлю товарів за державні кошти, відповідно до умов якого продавець зобов`язується у 2023 році поставити відповідачу як покупцю ДК 021:2015 код 15331460-9 овочеві консерви та код 15331000-7 оброблені овочі (далі - товар) в асортименті та по ціні відповідно до специфікації (додаток 1), яка є невід`ємною частиною даного договору, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та оплатити його на умовах, визначених даним договором (п.1.1. договору).

Партією товару вважається кількість товару, яка вказана в товарно-транспортній накладній, наданих продавцем на підставі письмового або усного замовлення покупця (п. 1.2 договору).

Ціна цього договору становить 1112958,00 грн, в т.ч. ПДВ 185493,00грн. Ціна на товар не повинна перевищувати ціни тендерної пропозиції відкритих торгів, запропонованої продавцем покупцю. Вартість продукції не повинна враховувати вартість тари. Тара повертається покупцем продавцю. (п. 3.1 договору).

Пунктом 3.3 договору сторони визначили, що ціна цього договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін.

Згідно з п. 5.1. договору термін передачі товару, протягом 3-х робочих днів, з дня замовлення (письмового, яке надсилається покупцем за допомогою пошти/факсу, інтернету/або усного за телефоном).

За змістом підпункту 6.2.1 пункту 6.2 договору покупець має право одностороннього розірвання (повідомивши продавця за 3 дні) договору у разі невиконання (неналежного виконання) зобов`язань за договором продавцем та/або відсутності потреби покупця у закупівлі товару. Покупець не відшкодовує витрати та/або збитки продавцю у разі одностороннього розірвання договору.

У разі невиконання або неналежного виконання зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства (п. 7.1 договору).

У разі порушення строку передачі товару за договором продавець сплачує пеню у розмірі 0,1% вартості несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцяти днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості (п. 7.2 договору).

Пунктом 8.2. договору було визначено між сторонами, що під форс-мажорними обставинами розуміються зовнішні та надзвичайні обставини, які не існували па час підписання цього договору, виникли поза волею сторін, настанню га дії яких вони не могли перешкодити за допомогою заходів та засобів, застосування яких у конкретній ситуації справедливо вимагати та чекати від сторони, що підпала під дію форс-мажорних обставин.

Відповідно до п. 10.1. договору даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2023, але до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (у разі наявності та в межах відповідних бюджетних асигнувань).

Згідно з п. 11.1 договору умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі за одиницю товару), переможця процедури закупівлі. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків передбачених ст. 41 ЗУ «Про публічні закупівлі» та Постановою від 12.10.2022 № 1178 «Про затвердження особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених ЗУ «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування».

У випадках не передбачених даним договором сторони керуються чинним законодавством України (п. 11.2 договору).

29.03.2023 позивач отримав від відповідача лист від 16.03.2023 вих. № 29/16-1673/ві з приводу поставки продукції в термін трьох робочих днів з моменту отримання відповідного листа на виконання умов укладеного договору № 44 від 08.03.2023, зокрема:

- ікра з кабачків, виробник ТОВ «Агро ЛТД» в кількості 2500 кг;

- салат «Овочева мозаїка» ТМ «Дем`янович» в кількості 2450 кг;

- квасоля з овочами ТМ «Верес» в кількості 2500 кг;

- перець солодкий ТМ «Дем`янович» в кількості 2500 кг.

05.04.2023 позивач отримав від відповідача повторний лист від 27.03.2023 вих. № 29/16-1850/ві з приводу поставки продукції в термін трьох робочих днів з моменту отримання відповідного листа на виконання умов договору , зокрема:

- ікра з кабачків, виробник ТОВ «Агро ЛТД» в кількості 2500 кг;

- салат «Овочева мозаїка» ТМ «Дем`янович» в кількості 2450 кг;

- квасоля з овочами ТМ «Верес» в кількості 2500 кг;

- перець солодкий ТМ «Дем`янович» в кількості 2500 кг.

На вказані отримані листи, позивач повідомляв та пропонував відповідачу, поставити належно у строк дії договору, а саме в строк до 31.12.2023 відповідний товар, але шляхом заміни на момент кінця березня 2023 виробників, через нестачу сировини у виробників - ТОВ «АГРО ЛТД» та ФОП Червєнков Г.Д. (ТМ «Дем`янович»), що підтверджується листами виробників від 10.03.2023 р. вих. № 1003/01 та від 13.03.2023 вих. № 13/03.

Відповідач листом від 30.03.2023 вих. № 29/16-1926/ві та від 02.05.2023 вих. № 29/16-2507/ві відмовив позивачу у внесенні змін до договору в частині покращення якості предмету закупівлі.

Так, листом від 13.03.2023 вих. № 13/03/23-102 позивач прохав відповідача, поставитися з розумінням до виниклої ситуації щодо виникнення факторів, які впливають на можливість поставки, зокрема, воєнну агресію російської федерації, яка постійно обстрілює регіони, з яких повинно відбуватися постачання товару.

Відповідач звернувся до позивача з претензією №29/16-2373/ві від 21.04.2023, в якій зазначив, що строк прострочення товару склав 10 календарних днів.

01.05.2023 відповідач повторно звернувся до позивача з претензією №29/16-2484/ві, в якій зазначив, що за період з 21.04.2023 по 30.04.2023 вартість недопоставленого товару становить 1 112 958,00 грн.

Відповідач листом від 12.05.2023 за вих. №29/16-2698/ві повідомив позивача про розірвання в односторонньому порядку договору.

Таким чином, позивач вважає, що через протиправність ухвалення рішення про одностороннє розірвання договору, з боку відповідача, повідомлення відповідача є таким, що ухвалене всупереч вимог договору та закону, будь-якого неналежного виконання договору з боку позивача в наявності не було, та позивач починаючи з березня 2023 намагався виконати взяті на себе зобов`язання з приводу поставки товару, однак всі звернення з боку відповідача не було належним чином розглянуто з боку уповноважених осіб державного замовника, через що є необхідність у визнанні недійсним повідомлення відповідача від 12.05.2023 № 29/16-2698/ві про розірвання договору в односторонньому порядку відповідно до п. 6.2.1. договору.

Крім того, звертаючись до суду з даним позовом позивач просить суд зобов`язати Національну академію Служби безпеки України укласти з Товариством з обмеженою відповідальністю "ІСПОЛІН ПЛЮС" додаткову угоду № 1 до договору про закупівлю товарів за державні кошти № 44 разом із додатком № 1 до договору про закупівлю товарів за державні кошти (специфікація), що є невід`ємною частиною додаткової угоди № 1 до договору про закупівлю товарів за державні кошти № 44 разом, у викладеній позивачем редакції.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Частиною 5 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Суд відзначає, що лист Національної академії Служби безпеки України від 12.05.2023 №29/16-2698/ві за своїм змістом та наслідками є одностороннім правочином про розірвання договору №44 про закупівлю товарів за державні кошти від 08.03.2023, а відтак, при його вчиненні мають бути дотриманні встановлені законодавством вимоги, необхідні для чинності такого правочину.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені положеннями ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В той же час, недодержання особою при вчиненні правочину (в т.ч. одностороннього) наведених вимог в силу приписів ст. 215 Цивільного кодексу України є правовою підставою для визнання його недійсним в судовому порядку.

В даному випадку оскаржуваний правочин, оформлений листом Національної академії Служби безпеки України від 12.05.2023 №29/16-2698/ві, стосується одностороннього розірвання договору №44 про закупівлю товарів за державні кошти від 08.03.2023 з підстав порушення його умов, а відтак, має відповідати насамперед приписам п. 1 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, яка передбачає можливість одностороннього розірвання договору, якщо це встановлено договором або законом, у разі порушення іншою особою взятих на себе зобов`язання за таким договором.

Тобто, досліджуючи питання законності вчинення одностороннього правочину про розірвання договору, насамперед слід встановити, чи передбачено у конкретному випадку право односторонньої відмови від договору в позасудовому порядку та чи має місце порушення контрагентом зобов`язання, яке тягне за собою правові наслідки у такому вигляді.

Судом встановлено, що відповідно до п. 6.2.1. договору покупець має право одностороннього розірвання (повідомивши продавця за 3 дні), у разі невиконання зобов`язань за договором продавцем. Покупець не відшкодовує витрати та/або збитки продавцю у разі одностороннього розірвання договору.

Разом з тим, позивач стверджує, що повідомляв про обставини непереборної сили (форс-мажор) відповідача, зокрема, про те, що війна, спричинила дефіцит скло тари, в якому повинен постачатися відповідний товар - консервація, де такий товар має ознаки сезонності - вільна поставка можлива починаючи з періоду серпень-вересень 2023, беручи до уваги ті продукти харчування, з яких робиться відповідний товар - консервація, беручи до уваги опис та технічні, якісні характеристики, які були визначені в умовах тендерної документації та в специфікації до договору № 44 про закупівлю товарів за державні кошти від 08.03.2023, через що позивач пропонував відповідачу викласти специфікацію станом на березень 2023 в зміненій редакції через зміну виробника. Однак, відповідач, в порушення вимог п.8.2., 8.3., 10.1., 11.1., 11.4. договору, не дав можливості виконати позивачу свої зобов`язання, про що свідчать відповідні подані безпідставні претензії з боку відповідача.

Так, відповідно до п. 8.2., на який посилається позивач, під форс-мажорними обставинами розуміються зовнішні та надзвичайні обставини, які не існували на час підписання цього договору, виникли поза волею сторін, настанню та дії яких вони не могли перешкодити за допомогою заходів та засобів, застосування яких у конкретній ситуації справедливо вимагати та чекати від сторони, що підпала під дію форс-мажорних обстави.

Згідно з п.8.6 договору належним доказом обставин, зазначених у пунктах 8.1. - 8.3. договору та строку їх дії, служать довідки, які видаються Торгово-промисловою палатою України чи уповноваженими органами місцевої (за місцем форс-мажорних обставин) державної влади.

Листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України (далі - ТПП України) засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтвердила, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України").

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно з положеннями ст. 218 ГК України у разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Судом також ураховано, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами, адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21).

Так, відповідач в якості підтвердження настання форс-мажорних обставин послався лише на лист від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 ТПП України.

У той же час, відповідачем не обґрунтовано та не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідні обставини були форс-мажорними саме в межах виконання відповідачем своїх господарських зобов`язань за договором № 44 про закупівлю товарів за державні кошти від 08.03.2023. Саме лише посилання на наявність таких форс-мажорних обставин не може бути єдиною підставою для звільнення відповідача від відповідальності за прострочення виконання зобов`язань.

Таким чином, укладаючи договір про закупівлю товарів за державні кошти шляхом вільного волевиявлення та погоджуючись з викладеними у ньому умовами щодо специфікації товару, строків його поставки, а також настанням відповідних несприятливих наслідків у вигляді майнової відповідальності в разі порушення взятих на себе зобов`язань, позивач мав об`єктивно оцінити можливість виконання такого зобов`язання з урахуванням і військової агресії російської федерації проти України, і дії воєнного стану, що вже мали місце на той час.

Крім того, суд зазначає, що сам по собі воєнний стан в Україні, зокрема, ведення бойових дій на території України не є безумовною підставою ні для припинення зобов`язань, ні для звільнення від їх виконання.

Як визначено ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Строк (термін) виконання зобов`язання - це складова частина його належного виконання. Важливо зазначити, що поняття «строк дії договору» і «строк виконання зобов`язання» не є тотожними.

Зокрема, відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частина 1 статті 663 ЦК України встановлює обов`язок продавця передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Як вбачається зі змісту п. 5.1. договору, сторони погодили, що термін передачі товару: протягом 3-х робочих днів з дня замовлення (письмового, яке надсилається покупцем за допомогою пошти /факсу, інтернету/або усного за телефоном).

Як зазначає сам позивач, 29.03.2023 він отримав від відповідача лист від 16.03.2023 вих. № 29/16-1673/ві, а 05.04.2023 - повторний лист від 27.03.2023 вих. № 29/16-1850/ві щодо поставки продукції у термін 3 робочих днів з моменту отримання відповідного листа на виконання умов укладеного договору.

Однак, у визначений строк позивачем поставки здійснено не було, у зв`язку із чим на його адресу були направлені відповідні претензії із розрахунком штрафних санкцій відповідно до п. 7.2. договору (листи від 21.04.2023 вих. № 29/16-2373/ві та від 01.05.2023 вих. № 29/16-2484/ві).

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Враховуючи невиконання позивачем своїх зобов`язань за договором, відповідач скористався передбаченим договором правом на одностороннє розірвання договору, надіславши на адресу ТОВ «ІСПОЛІН ПЛЮС» відповідне повідомлення про розірвання договору протягом 3 (трьох) днів з моменту отримання даного повідомлення (лист від 12.05.2023 № 29/16-2698/ві), який адресатом отримано 20.05.2023.

Більше того, судом встановлено, що відповідач звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з ТОВ «ІСПОЛІН ПЛЮС» суми штрафних санкцій в розмірі 125764,25 грн, у зв`язку із неналежним виконанням умов договору про закупівлю товарів за державні кошти №44 від 08.03.2023.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.09.2023 у справі №904/3901/23 позов Національної академії Служби безпеки України до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСПОЛІН ПЛЮС" про стягнення штрафних санкцій в загальному розмірі 125764,25грн задоволено у повному обсязі; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСПОЛІН ПЛЮС" на користь Національної академії Служби безпеки України штрафні санкції в загальному розмірі 125764,25грн, з яких: 47857,19 грн пеня, 77907,06 грн штраф.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (п. 4 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.11.2003 року "Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини").

Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судове рішення у справі № 904/3901/23 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, а тому факт невиконання ТОВ «ІСПОЛІН ПЛЮС» умов договору вже встановлені у рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 18.09.2023 у справі № 904/3901/23 та мають преюдиційне значення.

Окрім вказаного, вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним спірного договору з причин укладення правочину неуповноваженою особою, судом взято до уваги положення ст. 241 ЦК України. За приписами вказаної статті, якщо правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, то такий правочин створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Верховний Суд у постанові від 16.05.2018 по справі № 910/1163/17 роз`яснив, що схвалення може відбутися як і в формі мовчазної згоди, так і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину.

Так, під час розгляду даної справи та справи № 904/3901/23 за Національної академії Служби безпеки України до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСПОЛІН ПЛЮС" про стягнення штрафних санкцій в загальному розмірі 125 764,25 грн, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором про закупівлю товарів за державні кошти № 44 від 08.03.2023, судом були встановлені обставини укладення сторонами спірного правочину, а також його виконання, зокрема, нездійсненням відповідачем поставки продукції, у зв`язку із чим Товариству з обмеженою відповідальністю "ІСПОЛІН ПЛЮС" був нарахований штраф в сумі 77 907,06 грн та пеня в сумі 47 857,19 грн.

Щодо доводів позивача про те, що останній листом від 19.04.2023 вих. № 19/04/23-112 прохав відповідача про заміну виробника, суд зазначає наступне.

Зокрема, позивачем повідомлялось, що ікра кабачкова виготовлена на консервному заводі ТОВ «Євразія» Полтавська область, смт. Котельова, вул. Ринкова, 32, маса нетто 510 г, відповідність товару ДСТУ 3797-98; Перець солодкий виробник ТОВ «Консервний завод «Консерваторія», 78200 Україна, Івано-Франківська область, м.Коломия, вул. Д.Січинського, 53, маса нетто 720 грам, відповідність нормативу ТУ У 10.3-2:2021 має якість товару краще, ніж запропонований товар під час подачі тендерної документації.

При цьому позивачем не було надано роз`яснення та підтвердження, в чому саме полягало покращення предмета закупівлі.

Предмет договору, що визначений у пункті 1.1 договору та специфікації (товар та його характеристики), є істотною умовою договору та не може змінюватися.

Так, пунктом 11.1 договору зазначено, що умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі за одиницю товару), переможця процедури закупівлі. Істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків передбачених статтею 41 ЗУ «Про публічні закупівлі» та особливостями.

Відповідно до ст. 268 ГК України якість товарів, що поставляється повинна відповідати стандартам, технічним умовам, іншій технічній документації, яка встановлює вимоги до їх якості, або зразкам, якщо сторони визначать у договорі більш високі вимоги до якості товарів.

Відповідно до положень ДСТУ "Системи управління якістю. Основні положення та словник термінів" замовники вимагають продукцію, характеристики якої задовольняють їхні потреби та очікування. Ці потреби та очікування оформлюють у формі технічних умов на продукцію і, загалом, називають вимогами замовників. Вимоги замовників у подальшому відображаються у договорі.

З огляду на вимоги Закону про незмінність умов договорів після їх підписання, покращення якості має відбуватися, як виняток, у разі зміни технічних регламентів у період дії договору та неможливістю виконавця у зв`язку з цим поставити певний предмет закупівлі заявленої якості.

Разом з тим, суд зазначає, що у відповідача не було обов`язку приймати істотні зміни до договору в частині покращення якості предмету закупівлі.

З урахуванням викладеного та зважаючи на наявні у справі докази, суд встановив, що у спірних правовідносинах сторони уклали договір про закупівлю товарів за державні кошти про закупівлю товарів за державні кошти № 44 від 08.03.2023 з урахуванням вимог чинного законодавства , однак позивачем не було вчинено дій, направлених на реальне виконання цієї угоди, відтак, суд дійшов висновку, що доводи позивача, є недоведеними та безпідставними.

Суд звертає увагу, що позивач не довів наявність підстав для визнання повідомлення Національної академії Служби безпеки України (лист від 12.05.2023 № 29/16-2698/ві) про одностороннє розірвання договору № 44 про закупівлю товарів за державні кошти від 08.03.2023 недійсним.

Стосовно інших доводів учасників справи в частині визнання договору недійсним, суд враховує усталену практику Європейського Суду, відповідно до якої у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. При цьому, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 р. у справі "Серявін проти України").

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним повідомлення Національної академії Служби безпеки України (лист від 12.05.2023 № 29/16-2698/ві) про одностороннє розірвання договору, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСПОЛІН ПЛЮС" задоволенню не підлягають.

Також не підлягають задоволенню і позовні вимоги щодо зобов`язання Національної академії Служби безпеки України укласти із Товариством з обмеженою відповідальністю "ІСПОЛІН ПЛЮС" додаткову угоду № 1 до договору про закупівлю товарів за державні кошти № 44 разом із додатком № 1 до договору про закупівлю товарів за державні кошти (специфікація), що є невід`ємною частиною додаткової угоди № 1 до договору про закупівлю товарів за державні кошти № 44, виклавши у редакції позивача, оскільки дана вимога є похідною від вимоги про визнання недійсним повідомлення Національної академії Служби безпеки України (лист від 12.05.2023 № 29/16-2698/ві) про одностороннє розірвання договору.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором (ч.2 ст. 193 ГК України).

Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993р. Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

Згідно з ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору - відмову у задоволенні позову з наведених вище підстав, впливу не мають.

Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСПОЛІН ПЛЮС" відмовити повністю.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ІСПОЛІН ПЛЮС" (юридична адреса: 49000, м. Дніпро, вул. Артільна, 2; адреса для листування: 49098, а/с 4935, м. Дніпро, ідентифікаційний код 33667686)

Відповідач - Національна академія Служби безпеки України (03066, м. Київ, вул. М.Максимовича, 22, ідентифікаційний код 20001823)

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 06.12.2023

Суддя І.О. Андреїшина