РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.12.2023Справа № 910/12841/23

Суддя Господарського суду міста Києва Демидов В.О., розглянувши справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (викликом) сторін за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРА СУМИ" (40004, Сумська обл., місто Суми, вулиця Реміснича, будинок 35) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАКТОР НАФТОГАЗ" (01033, місто Київ, вул. Фрометівська, будинок 2, корпус 5) про стягнення 9 393,81 грн,

без повідомлення (виклику) сторін,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

14.08.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРА СУМИ" (далі позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАКТОР НАФТОГАЗ" (далі відповідач) про стягнення 9 393,81 грн та 15.08.2023 зазначену заяву передано судді Демидову В.О. у відповідності до автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "ФАКТОР НАФТОГАЗ" (далі - Споживач) та Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРА СУМИ" (далі - Постачальник) укладено договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг від 01.01.2019 № 1612658 (далі - Договір) шляхом підписання заяви-приєднання.

Позивач вказує, що за особовим рахунком № НОМЕР_1 ТОВ «ФАКТОР-НАФТОГАЗ» за спожиту активну електричну енергію відповідачу було нараховано:

за вересень 2020 - 19 406 грн 75 коп. з ПДВ, що підтверджується рахунком № 2658/172536/1 від 30.09.2020. Рахунок вручено представнику Відповідача нарочно 30.09.2020, про що свідчить відповідний підпис на рахунку.

Згідно Довідки нарахувань та оплат, відповідач 05.11.2020 здійснив часткову оплат нарахувань за спожиту у вересні 2020 електроенергію в сумі 5 000 грн 00 коп. Залишок заборгованості в сумі 14 406 грн 75 коп. залишається несплаченим на момент подання цього позову. Наявність вказаної заборгованості підтверджена судовим наказом від 08.02.2021 у справі № 920/1306/20.

За таких обставини позивач просить стягнути з відповідача пеню у сумі 927,03 грн, інфляційні втрати у розмірі 7 236,71 грн, 3% у розмірі 1230,07 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.08.2023 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

У встановлений судом строк від позивача надійшли докази усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 18.09.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Як було зазначено вище, ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2023 у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу у строк не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження подати до суду відзив на позовну заяву, а також всі докази, що підтверджують заперечення проти позову, позивачу запропоновано у строк не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву подати відповідь на відзив, відповідачу надано строк протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив (у разі подання такого) подати заперечення на відповідь на відзив.

Також, відповідача було попереджено, що у разі ненадання ним відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи відповідно до частини другої ст. 178 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Частиною п`ятою ст. 176 ГПК України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому ст. 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої ст. 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини одинадцятої ст. 242 ГПК України, у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до частин другої та третьої ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Нормами частини четвертої ст. 89 Цивільного кодексу України передбачено, що відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини першої ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно із частиною першою ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає (частина сьома ст. 120 ГПК України).

Так, на виконання приписів ГПК України, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи, ухвала від 18.09.2023 про відкриття провадження у справі була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення відповідачу (№ 647) на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань..

Однак, конверт з ухвалою суду від 18.09.2023, який направлявся на адресу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАКТОР НАФТОГАЗ" (01033, місто Київ, вул. Фрометівська, будинок 2, корпус 5) був повернутий до суду відділенням поштового зв`язку з відмітками «за закінченням терміну зберігання».

Суд зазначає, що повернення відділенням поштового зв`язку до суду поштового конверту з відміткою «за закінченням терміну зберігання» свідчить, що рішення (ухвала) не вручена з причин, які не залежать від суду, який у установленому законодавством порядку вчинив необхідні дії для належного повідомлення відповідача про розгляд справи Господарським судом міста Києва.

Слід зазначити, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернено поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 916/2349/17.

Крім того, суд зазначає, що згідно з Законом України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Відтак, відповідач мав право та не був позбавлений можливості ознайомитись, з ухвалою про відкриття провадження у справі від 18.09.2023 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не подано відзиву на позов, як і не надано будь-яких доказів на підтвердження своїх заперечень проти заявлених позовних вимог.

Відповідно до частини другої ст. 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічні положення містяться у частині дев`ятій ст. 165 ГПК України.

Частиною першою ст. 252 ГПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно частини восьмої ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Частинами першою та другою ст. 161 ГПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

З огляду на вказані приписи ГПК України, оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов відповідно до частини першої ст. 251 ГПК України, суд приходить до висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до приписів частини дев`ятої ст. 165 та частини другої ст. 178 ГПК України.

Частиною четвертою ст. 240 ГПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

У зв`язку з реформуванням ринку електричної енергії, на виконання вимог Закону України "Про ринок електричної енергії" з 01.01.2019 забезпеченням споживачів електричною енергією займаються різні суб`єкти ринку електричної енергії, зокрема, оператори систем розподілу та електропостачальники, одним з яких є ТОВ "Енера Суми", яке діє на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії споживачу, виданої згідно постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.06.2018 № 429.

У зв`язку з припиненням діяльності постачальника за регульованим тарифом ПАТ «Сумиобленерго», Споживача ТОВ «ФАКТОР-НАФТОГАЗ» було приєднано з 01.01.2019 до договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг ТОВ «ЕНЕРА СУМИ» на умовах договору про постачання електричної енергії № 1612658 від 02.02.2012, укладеного з ПАТ «Сумиобленерго» за особовим рахунком № 1612658 бази даних споживачів постачальника за регульованим тарифом та обрано Комерційну пропозицію № 1 ВС.

Підписання заяви-приєднання ТОВ «ФАКТОР-НАФТОГАЗ» підтверджує факт його приєднання до умов публічного договору про постачання електричної енергії споживачу.

Умови договору розроблені з урахуванням вимог Закону України "Про ринок електричної енергії" та Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 14.03.2018 № 312 (далі - Правил), та є однаковими для споживачів (п. 1.2. договору).

Згідно п. 2.1. договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість спожитої (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно умовами цього договору.

Відповідно до п. 5.1. договору, споживач розраховується з постачальником за спожиту електричну енергію за цінами (тарифами), що визначаються відповідно до методики (порядку), затвердженої Регулятором, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 3 до цього Договору.

Розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць (п. 5.8 договору).

Згідно з пп. 1 п. 6.2. договору, споживач зобов`язується забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії відповідно до умов цього договору та пов`язаних з постачанням електричної енергії послуг згідно з умовами цього договору.

Відповідно до пп. 2 п. 7.2. договору, постачальник зобов`язується обчислювати і виставляти рахунки споживачу до вимог та у порядку, передбачених ПРРЕЕ та цим договором.

Пунктом 4.13. Правил передбачено, що для здійснення розрахунків за фактично спожиту електричну енергію електропостачальник має сформувати та виставити споживачу платіжний документ у паперовій або електронній формі (у випадку згоди споживача на отримання електронного платіжного документа), на підставі даних комерційного обліку, отриманих у порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку. Платіжний документ (рахунок формується електропостачальником за обсяг електричної енергії згідно з обраною комерційною пропозицією до договору про постачання електричної енергії споживачу (п. 4.14. Правил).

Згідно з пп. 1 п. 6.2. Договору, споживач зобов`язується забезпечувати своєчасну та повну оплату спожитої електричної енергії згідно з умовами цього договору.

Згідно комерційної пропозиції № 1 ВС до Договору («Спосіб оплати»), оплата електричної енергії здійснюється Споживачем у формі 100 % попередньої оплати заявлених Споживачем обсягів споживання на розрахунковий період з остаточним розрахунком, що проводиться за фактично відпущену електричну енергію згідно з даними комерційного обліку. Оплата рахунку має бути здійснена Споживачем у строки, визначені в рахунку, але не більше 5 робочих днів від дати його отримання Споживачем («Термін надання рахунку за спожиту електричну енергію та термін його оплати»).

У відповідності до пп. 5.11 п. 5 Договору, якщо Споживач не здійснив оплату за цим Договором в строки, передбачені комерційною пропозицією, Постачальник має право здійснити заходи з припинення постачання електричної енергії Споживачу у порядку, визначеному ПРРЕЕ (з урахуванням особливостей, встановлених для вразливих споживачів).

У разі порушення Споживачем строків оплати Постачальник має право вимагати сплату пені, 3% річних та інфляційних нарахувань. Пеня, 3% річних, інфляційні нарахування нараховуються за кожен прострочений день оплати за цим Договором.

Споживач сплачує за вимогою Постачальника пеню, 3% річних та інфляційні нарахування у розмірі, що зазначається у комерційній пропозиції.

В п. 13.8. договору сторони погодили, що усі повідомлення за цим Договором (в т.ч. платіжні документи на авансові платежі, планові платежі, рахунки за фактично спожиту електричну, енергію, попередження про припинення постачання електричної енергії тощо) вважаються зробленими належним чином у разі, якщо повідомлення здійснені в письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, вручені кур`єром або особисто під підпис за зазначеними в цьому Договорі адресами Сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділу зв`язку, у якому обслуговується одержувач.

Позивач вказує, що ТОВ «ЕНЕРА СУМИ» належним чином виконувало умови Договору та здійснювало постачання електричної енергії Відповідачу, а в свою чергу Відповідач здійснював споживання електричної енергії, що підтверджується листом про переданий обсяг розподіленої електричної енергії, поставленої електропостачальником ТОВ «ЕНЕРА СУМИ» споживачу ТОВ «ФАКТОР-НАФТОГАЗ», № 59-25/1403 від 28.06.2023 AT «Сумиобленерго», яке на ринку електричної енергії України виконує функції адміністратора комерційного обліку (АКО), відповідно до вимог Кодексу комерційного обліку електричної енергії, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 311, а саме: здійснює надання сертифікованих даних комерційного обліку (остаточного набору даних комерційного обліку за встановлений період для точки комерційного обліку, що використовується всіма учасниками для розрахунків на ринку електричної енергії).

Відтак, відповідачем було фактично спожито електричну енергію, поставлену позивачем, в наступному об`ємі: у вересні 2020 - 8411 кВт*год.

За особовим рахунком № 1612658 ТОВ «ФАКТОР-НАФТОГАЗ» за спожиту активну електричну енергію було нараховано: за вересень 2020 - 19 406 грн 75 коп. з ПДВ, що підтверджується рахунком № 2658/172536/1 від 30.09.2020.

Рахунок № 2658/172536/1 від 30.09.2020 вручено представнику Відповідача нарочно 30.09.2020, про що свідчить відповідний підпис на рахунку.

Згідно Довідки нарахувань та оплат, Відповідач 05.11.2020 здійснив часткову оплат нарахувань за спожиту у вересні 2020 електроенергію в сумі 5 000 грн 00 коп. Залишок заборгованості в сумі 14 406 грн 75 коп. залишається несплаченим на момент подання цього позову.

Разом з тим відповідно до судового наказу від 29.12.2020 №920/1306/20 Господарським судом Сумської області стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор Нафтогаз» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Суми" 14 406 грн 75 коп. заборгованості за спожиту електричну енергію за Договором про постачання електричної енергії споживачу; та 210 грн 20 коп. витрат по сплаті судового збору на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Суми".

З огляду на те, що відповідачем не сплачено основну заборгованість у розмірі 14 406,75 грн, позивач просить стягнути з відповідача пеню у сумі 927,03 грн, інфляційні втрати у розмірі 7 236,71 грн та 3% у розмірі 1230,07 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до судового наказу від 29.12.2020 №920/1306/20 Господарським судом Сумської області стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фактор Нафтогаз» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Суми" 14 406 грн 75 коп. заборгованості за спожиту електричну енергію за Договором про постачання електричної енергії споживачу; та 210 грн 20 коп. витрат по сплаті судового збору на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енера Суми".

Оскільки відповідачем не сплачено основну заборгованість у розмірі 14 406,75 грн, позивач просить стягнути з відповідача пеню у сумі 927,03 грн, інфляційні втрати у розмірі 7 236,71 грн та 3% у розмірі 1230,07 грн.

За змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов`язань зазначені у ст.ст. 599 - 609 Цивільного кодексу України.

Зокрема, відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 232 ГПК України, судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Обгрунтовуючи позовні вимоги у даній справі, позивач вказує, що відповідачем не сплачено основну заборгованість у розмірі 14 406,75 грн, а відтак позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 7 236,71 грн за період з 08.10.2020 по 05.11.2020 (нарахованих на суму 19 406,75 грн) та з 06.11.2020 по 02.08.2023 (нарахованих на суму 14 406,75 грн), 3% у розмірі 1230,07 грн. за період з 08.10.2020 по 05.11.2020 (нарахованих на суму 19 406,75 грн) та з 06.11.2020 по 02.08.2023 (нарахованих на суму 14 406,75 грн) та пеню у сумі 927,03 грн. за період з 08.10.2020 по 05.11.2020 (нарахованих на суму 19 406,75 грн) та з 06.11.2020 по 08.04.2021 (нарахованих на суму 14 406,75 грн).

Згідно із частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно комерційної пропозиції № 1 ВС до Договору («Спосіб оплати»), оплата електричної енергії здійснюється Споживачем у формі 100 % попередньої оплати заявлених Споживачем обсягів споживання на розрахунковий період з остаточним розрахунком, що проводиться за фактично відпущену електричну енергію згідно з даними комерційного обліку. Оплата рахунку має бути здійснена Споживачем у строки, визначені в рахунку, але не більше 5 робочих днів від дати його отримання Споживачем («Термін надання рахунку за спожиту електричну енергію та термін його оплати»).

За особовим рахунком № 1612658 ТОВ «ФАКТОР-НАФТОГАЗ» за спожиту активну електричну енергію було нараховано: за вересень 2020 - 19 406 грн 75 коп. з ПДВ, що підтверджується рахунком № 2658/172536/1 від 30.09.2020.

Рахунок № 2658/172536/1 від 30.09.2020 вручено представнику Відповідача нарочно 30.09.2020, про що свідчить відповідний підпис на рахунку.

Отже з огляду на те, що відповідачем рахунок № 2658/172536/1 від 30.09.2020 отримано 30.09.2020 та з урахуванням того, що останній мав бути сплачений відповідачем не більше 5 робочих днів від дати його отримання Споживачем (відповідачем), відтак останній день строку оплати був 07.10.2020.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань»).

Отже, в даному випадку, за порушення виконання грошового зобов`язання на відповідача покладається відповідальність відповідно до статті 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов`язку, нового додаткового обов`язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку, що він є обґрунтованим та арифметично правильними, у зв`язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 1230,07 грн - 3 % річних.

Перевіривши розрахунки інфляційних втрат за вказаний позивачем період, суд дійшов висновку, що останній здійснено невірно та за розрахунком суду з відповідача підлягають до стягнення інфляційні втрати у розмірі 7108,02 грн. В іншій частині слід відмовити.

Відповідно до частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до частини шостої статті 232 ГК України.

Згідно зі статтею 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі сплином якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Статтею 252 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Пунктом 7 Розділу IX Прикінцевих положень ГК України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вказаний пункт введений в дію на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року №540-IX (далі - Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX), який набрав чинності з 2 квітня 2020 року, і дія вказаного Закону фактично надає можливість нараховувати штрафні санкції більше, ніж за шість місяців.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 р. N 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. N 1236» продовжено на всій території України дію карантину до 30.06.2023 року.

Дію карантину, встановленого цією постановою неодноразово продовжувалась та відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27 червня 2023 р. № 651 з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 відмінено.

Оскільки за період з 08.10.2020 по 05.11.2020 та з 06.11.2020 по 08.04.2021 на усій території України продовжував діяти карантин, пов`язаний із запобіганням поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), суд дійшов висновку, щодо можливості нарахування пені за вказаний період.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у розмірі 927,03 грн. за період з 08.10.2020 по 05.11.2020 та з 06.11.2020 по 08.04.2021, суд встановив, що останній здійснено вірно, у зв`язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 927,03 грн - пеня.

Оскільки відповідач не надав суду жодних доказів належного виконання свого зобов`язання, суд дійшов висновку, що відповідачем було порушено умови договору, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню частково у розмірі 9265,12 грн.

Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Пунктом 2 частини першої ст. 129 ГПК України передбачено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи до уваги часткове задоволення розміру позовних вимог, судовий збір, який підлягає покладенню на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 123, 129, 234, Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАКТОР НАФТОГАЗ" (01033, місто Київ, вул. Фрометівська, будинок 2, корпус 5, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕНЕРА СУМИ" (40004, Сумська обл., місто Суми, вулиця Реміснича, будинок 35, ) пеню у сумі 927 (дев`ятсот двадцять сім) грн. 03 коп, інфляційні втрати у розмірі 7 108 (сім тисяч сто вісім) грн. 02 коп, 3% у розмірі 1230 (одна тисяча двісті тридцять) грн. 07 коп. та судовий збір у розмірі 2647 (дві тисячі шістсот сорок сім) грн. 23 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений ст.256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому ст.257 Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 01.12.2023

Суддя Владислав ДЕМИДОВ