УХВАЛА

м. Київ

28.11.2023Справа № 910/18990/19

Господарський суд міста Києва у складі судді Гулевець О.В. за участю секретаря судового засідання Нікітіної В.В., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом BIRGMINTON INVESTING ING

до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Національний банк України

третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Кабінет Міністрів України

про визнання договору недійсним

за участю представників:

від позивача: Алексєєв О.Є.

від відповідача: Тарасенко В.В., Бауліна В.О.

від третьої особи 1: Кузьмік Д.В.

від третьої особи 2: Крайдуба В.І.

від третьої особи 3: не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

BIRGMINTON INVESTING ING звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійним з моменту укладення договору про придбання акцій №38/2016 від 20.12.2016 р. та акту приймання-передавання за договором про придбання акцій №38/2016 від 20.12.2016 р., що укладені між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк", від імені якого діяв Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у ПАТ КБ "Приватбанк" Славкіної Марини Анатоліївни та BIRGMINTON INVESTING ING, від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ КБ "Приватбанк" Шевченко Андрій Миколайович.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що зазначений вище договір суперечить положенням ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України та направлений на незаконне заволодіння майном позивача.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.01.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 28.01.2020, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

27.01.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

28.01.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовчому засіданні 28.01.2020 суд відклав розгляд клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі та відклав підготовче засідання на 19.02.2020.

31.01.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про залучення третьої особи до участі у справі.

У підготовчому засіданні 19.02.2020 суд керуючись ст. 177 ГПК України, продовжив строк підготовчого провадження у справі № 910/18990/19 на 30 днів та відклав розгляд справи на 24.03.2020 про що постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

20.03.2020 на електронну пошту суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з епідеміологічною ситуацією.

23.03.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з епідеміологічною ситуацією.

Господарський суд м. Києва ухвалою від 08.04.2020 призначив підготовче засідання у справі №910/18990/19 на 05.05.2020.

15.04.2020 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання від позивача про зупинення провадження у справі.

17.04.2020 до Господарського суду м. Києва надійшло клопотання від позивача про зупинення провадження у справі.

29.04.2020 Господарського суду м. Києва надійшло клопотання від позивача про відкладення підготовчого засідання.

04.05.2020 через відділ діловодства суду позивачем подано клопотання про відкладення розгляду справи.

05.05.2020 через електронну пошту суду відповідачем подано клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовче засідання 05.05.2020 представники учасників судового процесу не з`явилися.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.05.2020 суд відклав підготовче засідання у справі № 910/18990/19 на 27.05.2020.

20.05.2020 через електронну пошту суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

26.05.2020 через електронну пошту суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У підготовчому судовому засіданні 27.05.2020 представник відповідача надав для долучення до матеріалів справи клопотання про закриття провадження у справі, заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі, суд долучив до матеріалів справи подані клопотання представника відповідача та відклав розгляд справи на 23.06.2020.

22.06.2020 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшли заперечення на клопотання про закриття провадження у справі.

23.06.2020 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшли заперечення на клопотання про закриття провадження у справі та додаткові пояснення до заперечень на клопотання про закриття провадження у справі.

У підготовчому засіданні 23.06.2020 суд відклав розгляд заяви представника відповідача від 27.05.2020 про закриття провадження та відклав підготовче засідання у справі на 22.07.2020.

22.07.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про відкликання клопотання про зупинення провадження у справі.

У підготовчому судовому засіданні 22.07.2020 суд відклав розгляд клопотання представника відповідача від 27.05.2020 про закриття провадження у справі та розглянув клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи.

Господарський суду міста Києва ухвалою від 22.07.2020 задовольнив клопотання Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Національний банк України та відклав підготовче засідання у справі № 910/18990/19 на 18.08.2020.

19.08.2020 через відділ діловодства суду від Національного банку України надійшли письмові пояснення по справі та клопотання про розгляд справи у закритому судому засіданні у зв`язку із тим, що відкритий розгляд справи може мати розголошення банківської таємниці, що охороняється законом.

08.09.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про зміну (доповнення) підстав позову.

У судовому засідання 08.09.2020 суд відклав розгляд клопотання представника відповідача від 29.05.2020 про закриття провадження у справі та оголосив про відкладення підготовчого засідання на 29.09.2020.

Господарський суду м. Києва ухвалою від 09.09.2020 задовольнив клопотання Національного банку України про розгляд справи у закритому судовому засіданні, постановив розгляд справи № 910/18990/19 проводити у закритому судовому засіданні.

25.09.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

У підготовчому засіданні 29.09.2020 суд розглянув заяву представника позивача від 08.09.2020 про зміну (доповнення) підстав позову. Заява позивача про доповнення підстав позову прийнята судом до розгляду та подальший розгляд справи здійснюється з урахуванням даної заяви, про що постановлено ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання.

У підготовчому засіданні 29.09.2020 суд оголосив про відкладення підготовчого засідання на 13.10.2020.

У підготовчому засіданні 13.10.2020 суд оголосив про відкладення підготовчого засідання на 27.10.2020.

26.10.2020 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

У підготовчому засіданні 27.10.2020 представником відповідача заявлено клопотання про залишення позову без розгляду.

У підготовчому засіданні 27.10.2020 суд відклав розгляд клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду та оголосив про відкладення підготовчого засідання на 02.12.2020.

У зв`язку із перебуванням 02.12.2020 судді Гулевець О.В. у відпустці, розгляд справи № 910/18990/19 не відбувся.

Господарський суд м. Києва ухвалою від 09.12.2020 призначив підготовче засідання по справі № 910/18990/19 на 23.12.2020.

У підготовчому засіданні 23.12.2020 представником позивача надано заперечення та уточнення по справі, представником відповідача надано для долучення до матеріалів справи пояснення.

У підготовчому засіданні 23.12.2020 судом долучено до матеріалів справи надані представниками документи та оголошено про відкладення підготовчого засідання на 26.01.2021.

26.01.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшли заперечення по справі.

У підготовчому засіданні 26.01.2021 представник позивача надав клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Кабінет Міністрів України.

У підготовчому засіданні 26.01.2021 суд долучив до матеріалів справи надане представником позивача клопотання та відкладав його розгляд, оголосив про відкладення підготовчого засідання на 09.02.2021.

Господарський суд м. Києва ухвалою від 09.02.2021 клопотання позивача задовольнив та залучив до участі у справі як третю особу 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Кабінет Міністрів України, відклав підготовче засідання у справі № 910/18990/19 на 02.03.2021.

У підготовчому засіданні 02.03.2021 суд відклав розгляд клопотання представника позивача від 02.03.2021 про витребування доказів та оголосив про відкладення підготовчого засідання на 16.03.2021.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 16.03.2021 поновлено BIRGMINTON INVESTING ING строк для подання клопотання про витребування доказів, клопотання BIRGMINTON INVESTING ING про витребування доказів задоволено частково, витребувано у Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб докази по справі, відкладено підготовче засідання у справі № 910/18990/19 на 13.04.2021.

09.04.2021 через відділ діловодства суду від Національного банку України та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшли клопотання про долучення доказів по справі на виконання вимог ухвали суду.

У підготовчому засіданні 13.04.2021 суд оголосив про відкладення підготовчого засідання на 18.05.2021.

18.05.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшли пояснення по справі.

У підготовчому засіданні 18.05.2021 суд оголосив про відкладення підготовчого засідання на 01.06.2021.

19.05.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

У підготовчому засіданні 01.06.2021 суд оголосив про відкладення підготовчого засідання на 15.06.2021.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.06.2021 задоволено клопотання BIRGMINTON INVESTING ING про зупинення провадження у справі, зупинено провадження у справі № 910/18990/19 за позовом BIRGMINTON INVESTING ING до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Національний банк України, третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Кабінет Міністрів України про визнання договору недійсним до вирішення Конституційним Судом України справи за конституційним поданням 64 народних депутатів України щодо конституційності окремих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності» від 13 травня 2020 року № 590-IX та Закону в цілому, а також положень інших законодавчих актів в редакції Закону.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2021, апеляційну скаргу АТ КБ "Приватбанк" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.06.2021 у справі № 910/18990/19 задоволено. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.06.2021 у справі № 910/18990/19 скасовано.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 22.11.2021 поновлено провадження у справі №910/18990/19, призначено підготовче судове засідання у справі № 910/18990/19 на 21.12.2021.

15.12.2021 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №910/18990/19 до набрання законної сили судовим рішенням у адміністративній справі №826/7628/17.

У підготовчому засіданні 21.12.2021 суд оголосив перерву в підготовчому засіданні до 01.02.2022.

01.02.2022 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на клопотання про зупинення провадження у справі.

У підготовчому засіданні 01.02.2022 суд відклав розгляд клопотання про зупинення провадження у справі та оголосив перерву у підготовчому засіданні до 15.02.2022.

15.02.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №910/18990/19 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №910/18214/19.

У підготовчому засіданні 15.02.2022 суд оголосив перерву в підготовчому засіданні до 22.03.2022.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

У зв`язку з введенням воєнного стану в Україні, судове засідання, призначене до розгляду Господарським судом міста Києва на 22.03.2022, не відбулось.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.05.2022 призначено по справі №910/18990/19 підготовче засідання на 22.06.2022.

31.05.2022 через відділ діловодства суду від позивача надійшли додаткові пояснення.

У судовому засіданні 22.06.2022 розглянувши клопотання позивача про зупинення провадження у справі від 15.12.2021 до набрання законної сили судовим рішенням у адміністративній справі №826/7628/17, суд відмовив в його задоволенні.

Також, у судовому засіданні 22.06.2022 розглянуто клопотання позивача про зупинення провадження у справі від 15.02.2022, ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.06.2022 задоволено клопотання BIRGMINTON INVESTING ING та зупинено провадження у справі №910/18990/19 за позовом INVESTING ING до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Національний банк України, третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Кабінет Міністрів України про визнання договору недійсним до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №910/18214/19 за позовом Компанії "Birmington Investing Inc" до Міністерства фінансів України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Кабінету Міністрів України про визнання недійсним договору купівлі-продажу акцій банку від 21.12.2016 №БВ-744/16/13010-05/131 та акту виконання зобов`язань до договору.

12.09.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про поновлення провадження у справі № 910/18990/19.

Судом встановлено, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено повний текст постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19 касаційні скарги Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» та Кабінету Міністрів України задоволено, постанову Північного апеляційного господарського суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 910/18214/19 скасовано, ухвалу Господарського суду міста Києва від 02 червня 2021 року у справі № 910/18214/19 залишено в силі.

Господарський суду міста Києва ухвалою від 25.09.2023 поновив провадження у справі №910/18990/19, підготовче засідання призначив на 31.10.2023.

20.10.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

31.10.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі та заперечення проти клопотання про закриття провадження у справі.

У підготовчому засіданні 31.10.2023 суд на місці ухвалив відмовити в задоволені клопотання представника позивача від 31.10.2023 про зупинення провадження у справі та відмовив в задоволені клопотання про відкладення розгляду справи, про що постановлено ухвалу занесену до протоколу судового засідання.

У підготовчому засіданні 31.10.2023 суд оголосив про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 14.11.2023.

01.11.2023 через відділ діловодства суду від третьої особи-3 надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

У зв`язку з оголошенням 14.11.2023 у місті Києві повітряної тривоги судове засідання у справі № 910/18990/19 не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.11.2023 повідомлено учасників справи про судове засідання з розгляду справи по суті 28.11.2023.

У судовому засіданні 28.11.2023 представник третьої особи-3 не з`явився, про судове засідання повідомлений ухвалою суду від 14.11.2023.

У судовому засіданні 28.11.2023 представник позивача надав пояснення, в яких заперечував проти клопотання про закриття провадження.

В обґрунтування своїх заперечень позивач посилався на те, що у даній справі позивач до націоналізації був виключно вкладником, а не акціонером банку, а тому внаслідок проведення процедури bail-in було порушено право позивача, як вкладника банку, а не права акціонера на отримання дивідендів, розпорядження акціями у статутному капіталі банку. BIRGMINTON INVESTING ING зазначає, що фактично примусово була власником акцій ПАТ КБ «Приватбанк» строком один день, не здійснювала управління ним та ніколи не ставила вимог про своє право на управління банком.

Представники відповідача та третіх осіб в судовому засіданні 28.11.2023 надали пояснення, в яких клопотання про закриття провадження підтримали.

У судовому засіданні 28.11.2023 суд, розглянувши клопотання про закриття провадження у справі, дійшов висновку про наступне.

13.12.2016 Комісією з питань визначення пов`язаних із банком осіб і перевірки операцій банків з такими особами Національного банку України прийнято рішення "Про визначення осіб пов`язаними з ПАТ КБ "Приватбанк" № 105, яким позивача визнано пов`язаною з АТ КБ "ПриватБанк" особою.

18.12.2016 Правлінням Національного банку України прийнято рішення № 498- рш/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" до категорії неплатоспроможних".

18.12.2016 Правлінням Національного банку України прийнято рішення № 499-рш/БТ "Про надання пропозиції Кабінету Міністрів України щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави", яким запропоновано Кабінету Міністрів України розглянути виведення неплатоспроможного АТ КБ "ПриватБанк" з ринку у спосіб, визначений п. 5 ч. 2 ст. 39 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" шляхом продажу АТ КБ "ПриватБанк" інвестору в особі Держави та, серед іншого, визначено мінімальну потребу в капіталізації АТ КБ "ПриватБанк" на суму 116,8 млрд. грн.

18.12.2016 Рада національної безпеки і оборони України прийняла рішення № 560/2016 "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки України економічній сфері та захисту інтересів вкладників", яке введене в дію Указом Президента України від 18.12.2016, яким було:

- враховано інформацію про зростання кредитних ризиків у сфері банківських послуг, що становить загрозу національній безпеці України в економічній сфері;

- запропоновано Кабінету Міністрів України розглянути питання щодо капіталізації AT КБ "Приватбанк" за участю Держави;

- вирішено невідкладно вжити вичерпних заходів щодо недопущення дестабілізації фінансової системи держави та забезпечення захисту прав вкладників.

18.12.2016 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 961 "Деякі питання забезпечення стабільності фінансової системи", якою:

- прийнято пропозицію Національного банку України щодо участі Держави в особі Міністерства фінансів України у виведенні з ринку AT КБ "ПриватБанк" у спосіб, визначений п. 5 ч. 2 ст. 39 Закову про гарантування вкладів;

- Держава в особі Міністерства фінансів України придбаває акції AT КБ "ПриватБанк" у повному обсязі за одну гривню, а Міністерство фінансів України для виконання цього забезпечує укладення договору купівлі-продажу акцій AT КБ "ПриватБанк" після здійснення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб заходів, визначених статтею 41-1 Закону про гарантування вкладів.

18.12.2016 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 2859 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ "Приватбанк" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку", яким розпочато процедуру виведення AT КБ "ПриватБанк" з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації, повноваження тимчасового адміністратора делеговані Соловйовій Н.А.

19.12.2016 Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 2860 "Про запровадження плану врегулювання ПАТ КБ "ПриватБанк", яким затверджено план врегулювання неплатоспроможного AT КБ "ПриватБанк" та визначено, що виведення неплатоспроможного AT КБ "ПриватБанк" з ринку здійснюється в спосіб, визначений п. 5 ч. 2 ст. 39 Закону про гарантування вкладів, а саме продаж неплатоспроможного банку інвестору.

20.12.2016 Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 2887 "Про погодження умов придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного банку ПАТ КБ "Приватбанк", яким погоджено умови договорів про придбання акцій додаткової емісії від імені пов`язаних осіб неплатоспроможного банку та визначено повноважних осіб для забезпечення укладання оспорюваного договору.

20.12.2016 між AT КБ "ПриватБанк" (як емітентом) та BIRGMINTON INVESTING ING (як набувачем) укладено договір про придбання акцій № 36/2016.

20.12.2016 Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 2893 "Про погодження умов продажу неплатоспроможного банку AT КБ "ПриватБанк", яким було погоджено умови продажу неплатоспроможного AT КБ "ПриватБанк" та уповноважено уповноважену особу Фонду Шевченка А.М. на підписання та укладення договору про придбання акцій.

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійним з моменту укладення договору про придбання акцій №38/2016 від 20.12.2016 та акту приймання-передавання за договором про придбання акцій №38/2016 від 20.12.2016, що укладені між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "Приватбанк", від імені якого діяв Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію у ПАТ КБ "Приватбанк" Славкіної Марини Анатоліївни, яка діяла на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду від 20.12.20216 № 2887, та BIRGMINTON INVESTING ING, від імені якого діяла уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ КБ "Приватбанк" Шевченко Андрій Миколайович, якій делеговано повноваження на підписання договорів відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду від 20.12.20216 № 2887, керуючись ст. 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що договір про придбання акцій №38/2016 від 20.12.2016 та договір купівлі-продажу акцій банку №БВ-744/16/13010-05/131 від 21.12.2016 укладено без згоди та без відома BIRGMINTON INVESTING, що призвело до фактичного незаконного позбавлення майна позивача. Позивач посилався на те, що всупереч ст. 41 Конституції України за договорами про придбання акцій №38/2016 від 20.12.2016 та купівлі-продажу акцій банку №БВ-744/16/13010-05/131 від 21.12.2016 відбулося примусове відчуження майна позивача - грошових коштів, розміщених на банківських рахунках, без обґрунтування суспільної необхідності такого відчуження та без рішення суду.

Отже, доводи позивача щодо незаконності укладення договорів від його імені посадовою особою Фонду пов`язані з обґрунтуванням незаконності дій Фонду та Національного Банку України щодо виконання прийнятих ними рішень у процедурі неплатоспроможності Банку.

Таким чином, позивач звернувся з вимогами про визнання недійсним правочину як колишній учасник такого банку з метою захисту своїх прав, що пов`язані з набуттям та володінням акціями у статутному капіталі АТ КБ "ПриватБанк", та які позивач вважає порушеними у процедурі виведення Банку з ринку як неплатоспроможного на підставі рішень НБУ, виконавчої дирекції Фонду та постанови КМУ, зокрема, за процедурою, визначеною статтями 39, 41, 41-1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", під час здійснення якої відповідачем було вчинено оспорюваний правочин.

Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 Господарського процесуального кодексу України).

Зі змісту статей 15, 6 Цивільного кодексу України вбачається, що кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16 (пункт 5.5)). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі №610/1030/18 (пункт 40)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 01 жовтня 2019 року у справі №910/3907/18 та від 09 лютого 2021 року у справі №381/622/17 (пункт 14).

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають враховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Установлені законом матеріально-правові способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - «Конвенція»), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom), заява №22414/93, ЄСПЛ виснував, що зазначена норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом. Натомість застосування судом неефективного способу захисту створює лише видимість захисту права особи, в той час як насправді таке право залишається незахищеним, що не відповідає статті 13 Конвенції.

Позивач, стверджуючи про порушення його прав внаслідок укладення спірного договору від його імені як клієнта АТ "КБ "ПриватБанк", вказує на відсутність волі на укладення такого правочину.

Оспорюваний правочин вчинений на виконання рішень Правління НБУ, виконавчої дирекції Фонду та постанови КМУ про віднесення АТ "КБ "ПриватБанк" до категорії неплатоспроможних, виведення Банку з ринку, запровадження тимчасової адміністрації у Банку, а також погодження умов придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного Банку від імені пов`язаних із Банком осіб, які прийнято в порядку статей 39, 41, 41-1 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Отже, ці рішення уповноважених державою органів були підставами для укладення оспорюваного позивачем правочину.

Директивою Європейського Парламенту і Ради (ЄС) 2014/59/ЄС від 15.05.2014 "Про основні положення щодо фінансового оздоровлення та виведення з ринку неплатоспроможних банків та інвестиційних фірм" (далі - Директива 2014/59/ЄС) процедура "бейл-ін" (англ. - "bail-in tool") визначена як один зі способів оздоровлення неплатоспроможного банку його інвестором. Така процедура передбачає списання незабезпечених вимог кредиторів та/або їх конвертацію у частку у статутному капіталі банку (наприклад, акції), внаслідок чого зменшується загальна сума зобов`язань кредитної установи, що розширює можливості її фінансового оздоровлення.

Відповідно до ст.57 Директиви 2014/59/ЄС держави-члени можуть за умови дотримання національного корпоративного законодавства брати участь у рекапіталізації установи або суб`єкта, зазначених у пунктах "b", "c", "d" ст.1(1) цієї Директиви, шляхом надання їм капіталу в обмін на такі інструменти відповідно до вимог Регламенту (ЄС) №575/2013.

Параграфом 5 ст.66 Директиви 2014/59/ЄС визначено, що держави-члени повинні забезпечити, щоб кредитори, яких стосується виконання повноважень на списання або конверсію відповідно до пар.4, не мали права оскаржувати зменшення основної суми інструменту чи зобов`язання або у відповідних випадках його конверсію згідно з будь-якими положеннями законодавства держави-члена.

Згідно зі ст.85 цієї Директиви визначено порядок оскарження рішень про вжиття заходів із запобігання кризі, який, зокрема, врегульовує, що держави-члени повинні забезпечити, щоб кожна особа, якої стосується рішення про вжиття заходу з управління кризою, мала право на оскарження такого рішення. До права на оскарження застосовуються такі положення: подання апеляційної скарги автоматично не призупиняє дію оскаржуваного рішення; рішення органу із врегулювання підлягає негайному виконанню і є підставою для спростовної презумпції, що призупинення його виконання суперечило б інтересам суспільства. Для захисту інтересів осіб, які діють добросовісно і які придбали акції та інші активи, права або зобов`язання установи, яка підлягає врегулюванню, скасування рішення органу із врегулювання не впливає на адміністративні дії або транзакції, які здійснив орган із врегулювання на підставі скасованого рішення. У такому випадку засоби правового захисту у зв`язку із неправомірним рішенням або дією органів із врегулювання обмежуються компенсацією збитків, яких зазнав заявник у результаті рішення або дії.

Законом "Про ратифікацію Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони" Україна прийняла на себе зобов`язання, передбачені цією Угодою. Відповідно до розд.V "Економічне та галузеве співробітництво" гл.13 "Законодавство про заснування та діяльність компаній, корпоративне управління, бухгалтерський облік та аудит" зазначеної Угоди Україна прийняла на себе зобов`язання щодо поступового наближення до правил та рекомендацій Європейського Союзу із питань корпоративного управління відповідно до міжнародних стандартів, захисту прав акціонерів, кредиторів та інших заінтересованих сторін відповідно до вимог Європейського Союзу у цій сфері згідно з Додатками ХХХІV-ХХХVІ до цієї Угоди (ст.387 Угоди).

Також Закон "Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу" затвердив Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу та визначив пріоритетні сфери адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, зокрема, законодавство про компанії та банківське право.

За приписами ст.249 Договору про заснування Європейського економічного співтовариства від 25.03.1957 директива Європейського Парламенту та Ради є обов`язковою для кожної держави-члена, якій її адресовано, щодо результатів, що їх треба досягти, однак вона залишає національній владі цілковиту свободу вибирати форму та засоби досягнення цих результатів.

В Україні процедура викупу інвестором акцій неплатоспроможного банку ("bail-in"), яка регламентована Директивою 2014/59/ЄС, імплементована Законом "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції Закону "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення функціонування фінансового сектору в Україні", чинного з 10.11.2018. Так, спеціальна процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю держави як інвестора відповідно до статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» запроваджується як виняток для того, щоб не допустити вкрай негативних наслідків як для банківської системи, так і для економіки країни в цілому. З цією метою держава інвестує кошти у неплатоспроможний банк за рахунок державного бюджету, витрачаючи значні ресурси. Така процедура є коштовною альтернативою ліквідації банку та передбачає досягнення суспільно значущого ефекту і не має на меті ані збагачення певних кредиторів, ані їх позбавлення того, що вони отримали б у процедурі ліквідації банку.

Регламентована законодавцем процедура участі держави у відновленні платоспроможності банку у спосіб, визначений пунктом 4 або 5 частини другої статті 39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», передбачала прийняття КМУ рішення за пропозицією НБУ, в якій має зазначатися спосіб виведення банку з ринку за участю держави, розрахунки мінімальної потреби у капіталі з урахуванням можливості обміну необтяжених грошових зобов`язань банку перед пов`язаними особами на акції додаткової емісії (частина третя статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; тут і далі в редакції, чинній на час учинення оспорюваних правочинів).

Також, законодавцем передбачено обов`язок Фонду в день отримання рішення КМУ про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку відповідно до пункту 5 частини другої статті 39 цього Закону вжити заходів до додаткової емісії акцій банку, яка проводиться без відповідного скликання загальних зборів акціонерів, а укладення договорів купівлі-продажу акцій від імені пов`язаних осіб банку здійснюється уповноваженою особою Фонду без погодження з такими особами відповідно до затвердженого Фондом плану врегулювання. З дня затвердження плану врегулювання Фонд відповідно до закону набуває права розпоряджатися акціями (паями) банку від імені будь-якої особи, яка є учасником банку, без необхідності додаткового оформлення повноважень на продаж акцій (паїв), а учаснику банку забороняється розпоряджатися акціями (паями) банку у будь-який спосіб (частина третя статті 41 та частини четверта, шоста статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Разом з тим, із процедури «bail-in» виключено кредиторів юридичних та фізичних осіб, які не пов`язані з банком, але лише в межах їх коштів за поточними та депозитними рахунками, а також кредиторів, якщо грошові зобов`язання перед ними є обтяженими, незалежно від їх пов`язаності із банком. Такі кредитори в разі виведення неплатоспроможного банку з ринку за участю інвестора-держави можуть отримати завдяки державним інвестиціям більше, ніж вони отримали б у процедурі ліквідації банку (частина шоста статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»). Метою виключення із процедури «бейл-ін» першої категорії кредиторів є відновлення довіри до банку з боку непов`язаних із банком кредиторів, без чого здатність банку надалі здійснювати свою діяльність є сумнівною, а другої захист добровільних заставодержателів прав вимоги пов`язаних осіб.

Процедура «бейл-ін» не спрямована на покарання кредиторів, до яких вона застосовується, а має на меті фінансове оздоровлення банку за рахунок списання вимог кредиторів, які є пов`язаними з банком особами, та/або їх конвертацію в акції. Застосування цієї процедури означає, що законодавець вирішив, що такі категорії кредиторів не отримають задоволення своїх вимог за рахунок інвестицій з державного бюджету.

Так, відповідно до частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд продає акції неплатоспроможного банку Мінфіну в повному обсязі за одну гривню лише у випадку, якщо капітал банку за результатами формування резервів та обміну зобов`язань на акції додаткової емісії банку залишається від`ємним чи нульовим (тобто коли такі акції не мають жодної цінності).

Отже, на вимоги пов`язаних із неплатоспроможним банком осіб (зокрема, колишніх акціонерів) про визнання недійсними правочинів, укладених від їхнього імені, поширюється дія спеціальних норм матеріального права, передбачених статтями 39, 40, 41, 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», які були чинними на момент учинення правочинів у процедурі придбання державою акцій неплатоспроможного банку, яка за правом Європейського Союзу визначена як «bail-in tool».

Спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено обмеження способів захисту учасника неплатоспроможного банку з метою недопущення реституційних наслідків для інвестора та його майнової відповідальності перед попереднім власником акцій неплатоспроможного банку. Так, відповідно до частини шостої статті 41 цього Закону після укладення договору купівлі-продажу акцій неплатоспроможного банку та їх передачі інвестору інвестор не може бути позбавлений права власності на придбані ним акції банку, та такі акції не можуть бути витребувані в нього на користь попереднього власника; попередній власник акцій банку не має права вимагати від інвестора відшкодування будь-яких збитків, понесених у результаті придбання інвестором акцій банку, з підстав недійсності, скасування або визнання протиправними будь-яких рішень, правочинів або інших дій, прийнятих або вчинених у процесі визнання банку неплатоспроможним та виведення його з ринку. Отже, на час укладення спірних правочинів нормами матеріального права вже було обмежено права колишніх власників (акціонерів) неплатоспроможного банку щодо можливості повернення їм акцій неплатоспроможного банку та на відшкодування попереднім власникам збитків інвестором, яким у спірному випадку виступила держава, з підстав недійсності, скасування або визнання протиправними будь-яких рішень, правочинів або інших дій, вчинених у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку.

Таке регулювання прийнято Україною з метою адаптації законодавства до корпоративного та банківського права Європейського Союзу відповідно до зобов`язань за міжнародними договорами України, воно узгоджується зі статтею 85 Директиви 2014/59/ЄС та має певні особливості процедури застосування в національному праві, що допускається цими міжнародними договорами. Так, відповідно до цієї статті Директиви 2014/59/ЄС скасування рішення відповідного органу не повинне впливати на подальші акти чи правочини, які базувалися на такому рішенні; способи захисту від помилкового рішення чи дії обмежуються компенсацією майнових втрат позивача. Зазначений підхід базується на тому, що у процедурі виведення банку з ринку відбуваються настільки радикальні зміни як у структурі статутного капіталу, так і в майні банку (в тому числі внаслідок його докапіталізації), що навіть у разі порушення закону під час таких процедур повернення постраждалих осіб у попередній стан є неможливим, унаслідок чого як спосіб захисту порушених майнових прав може застосовуватися лише відшкодування збитків.

Зазначені законодавчі гарантії прав інвестора зумовлювали те, що оспорювання в судовому порядку дійсності договору купівлі-продажу акцій, навіть у випадку констатації судом певних порушень при його укладенні, не призвело б до відновлення стану, що існував до його укладення. Тобто оскарження до суду договору купівлі-продажу акцій, укладеного у процедурі «бейл-ін», не може бути підставою для застосування наслідків недійсності правочину (договору). А тому відповідна позовна вимога в разі її задоволення судом не призведе до відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже, така вимога є неефективним способом захисту інтересів акціонера неплатоспроможного банку незалежно від того, чи були законними рішення компетентних органів про виведення неплатоспроможного банку з ринку шляхом обміну його акцій на зобов`язання інвестора.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, яка є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

ЄСПЛ тлумачить поняття «майно» (possessions) набагато ширше, ніж поняття «майно» розуміється у праві України, як і в цілому у праві держав континентальної системи права. У контексті статті 1 Першого Протоколу до Конвенції під «possessions» розуміється не тільки наявне майно (existing possessions), але й ціла низка інтересів економічного характеру (активів (assets)). Поряд з іншим рухомим та нерухомим майном під захист статті 1 Першого Протоколу до Конвенції підпадають корпоративні права, зокрема, акції (і не лише в частині їх вартості, а й у частині прав щодо контролю над підприємством, які вони надають власнику), патенти, ліцензії, професійна клієнтура («добре імя»), матеріальна компенсація, присуджена судовим рішенням, право на пенсію та інші виплати (див. mutatis mutandis справи «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), заява №31107/96, рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року, §54; «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява №33202/96, рішення ЄСПЛ від 05 січня 2000 року, §100; «Броньовский проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява №31443/96, рішення ЄСПЛ від 22 червня 2004 року, §129; «Гратзінгер та Гратзінгерова проти Чеської Республіки» (Gratzinger and Gratzingerova v. Czech Republic), заява №39794/98, рішення ЄСПЛ від 10 липня 2002 року, §69; «Прессос компанія Навєра А.О.» та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and оthers v. Belgium), заява №17849/91, рішення ЄСПЛ від 20 листопада 1995 року).

Закріплений у першому реченні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції принцип мирного володіння майном є загальним щодо всіх видів майна. Умови позбавлення особи власності передбачено у другому та третьому реченнях цієї статті: таке втручання має бути передбачено законом і відбуватися в інтересах суспільства (для забезпечення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, сплати податків та іншого) з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами таких інтересів та вимогами захисту відповідного конвенційного права.

Надання уповноваженій особі Фонду відповідно до пункту 5 частини другої статті 39 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноважень на вжиття заходів з додаткової емісії акцій неплатоспроможного банку без відповідного скликання загальних зборів акціонерів та щодо укладення договорів купівлі-продажу акцій від імені пов`язаних з банком осіб без погодження з такими особами відповідно до затвердженого Фондом плану врегулювання було передбачено законом. Отже, таке обмеження прав акціонерів, яке було доступним, чітким і передбачуваним, зокрема для позивача, відповідало критерію законності в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції. Це обмеження було спрямоване на забезпечення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів у збереженні платоспроможності відповідача як банку, який займав значне місце на ринку фінансових послуг, і ліквідація якого могла потягнути істотні негативні наслідки фінансової нестабільності в державі. З огляду на відсутність інших юридичних засобів збереження такої стабільності, які би відповідали європейським вимогам, і за наявності гарантій для акціонерів у разі завдання їм збитків отримати відповідне відшкодування, застосовані обмеження є пропорційними зазначеній легітимній меті. Тобто, суд не вбачає порушення справедливого балансу між вищевказаним суспільним інтересом у втручанні у право власності позивача шляхом придбання акцій неплатоспроможного Банку в обмін на грошові зобов`язання останнього перед позивачем і викупу державою цих акцій, позаяк законом передбачено можливість компенсації шкоди акціонеру, якщо він у відповідному судовому процесі підтвердить добросовісність своїх дій у правовідносинах із неплатоспроможним банком і порушення своїх прав та законних інтересів.

У ліквідаційній процедурі неплатоспроможного банку заінтересовані особи (кредитори) включаються до дев`ятої черги. Суд бере до уваги те, що позовні вимоги обґрунтовано виключно з посиланням на незаконність дій уповноважених осіб Фонду щодо вчинення правочину, прийнятих на виконання рішень НБУ, Фонду, КМУ, без погодження з позивачем. Отже, такі рішення були підставою для укладення відповідних договорів, один із яких оспорюється позивачем, що має наслідком застосування спеціальних норм, передбачених частиною шостою статті 41 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», щодо обмеження способів захисту прав попереднього власника акцій неплатоспроможного банку, які в подальшому було конкретизовано частинами третьою і четвертою статті 5 Господарського процесуального кодексу України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності».

Позивач не аргументував порушення своїх прав наявністю активів у неплатоспроможного банку, які б дозволяли задовольнити вимоги кредиторів дев`ятої черги такого банку в його ліквідаційній процедурі. Утім доводи про порушення його прав як кредитора (вкладника)/колишнього учасника (акціонера) є необґрунтованими з огляду на наявність компетенції в уповноваженої особи Фонду на укладення договорів придбання акцій від імені пов`язаних із банком осіб без погодження з такими особами відповідно до затвердженого Фондом плану врегулювання та згідно з приписами п.5 ч.2 ст.39 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

На момент звернення з позовом про визнання недійсним договору про придбання акцій №38/2016 від 20.12.2016, укладеного у процедурі виведення банку з ринку як неплатоспроможного, було здійснено обмін грошових вимог позивача до банку на акції додаткової емісії банку у процедурі «бейл-ін», а 100% акцій ПАТ «КБ «Приватбанк» продано інвестору державі в особі Мінфіну в порядку статті 41-1 Закону №4452-VI. Тобто всі процедури, обумовлені підготовкою і передачею банку новому акціонеру (державі) та відновленням його платоспроможності, були завершені.

Відтак, провадження в цій справі за позовними вимогами про недійсність правочину із придбання акцій додаткової емісії неплатоспроможного ПАТ «КБ «Приватбанк» не здатне поновити прав позивача як колишнього учасника (акціонера) банку, оскільки як з огляду на правову природу спірних правовідносин, так і в силу частини шостої статті 41 Закону №4452-VI відновлення становища, яке існувало до вчинення оспорюваного правочину у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку як наслідок недійсності правочину не є можливим незалежно від встановлення/невстановлення судом певних порушень при вчиненні таких правочинів. Єдиним ефективним способом захисту позивача може бути відшкодування йому у грошовій формі завданої шкоди.

Отже, позивачем обрано неефективний спосіб захисту прав у розумінні статті 13 Конвенції та частини шостої статті 41 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який не забезпечить поновлення порушених прав, за захистом яких він звернуся до суду.

Крім того, встановлення способів захисту порушеного права є інститутом матеріального права. Положення статті 5 «Способи судового захисту» Господарського процесуального кодексу України є нормами матеріального права незважаючи на їх розміщення у процесуальному кодексі.

На дату звернення позивача з даним позовом, діяв Господарський процесуальний кодекс України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 20 вересня 2019 року № 132-IX, чинним з 16 листопада 2019 року. Диспозиція статті 5 «Способи судового захисту» Господарського процесуального кодексу України в зазначеній редакції не передбачала обмежень щодо вибору колишнім учасником неплатоспроможного банку способу захисту його прав у господарському суді, порушення яких він пов`язує зі здійсненням процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку. Однак такі обмеження існували відповідно до частини шостої статті 41 Закону №4452-VI, тобто в іншому законі, положення якого були матеріально-правовими. Ці обмеження були доступними, чіткими та передбачуваними для позивача. Подальше внесення змін до Господарського процесуального кодексу України та доповнення статті 5 новими частинами третьою та четвертою на цей висновок не впливають.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено необмежений перелік способів захисту особою своїх цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом, але тільки у визначених законом випадках. Отже, цивільним законодавством допускається обрання судом такого способу захисту, який передбачений, зокрема, законом та є ефективним, виходячи із предмета спору. Термін «встановлений законом» означає не лише те, що спосіб захисту названий у законі, але й те, що цей спосіб визначений для захисту права чи інтересу від конкретного правопорушення.

Разом із тим, 23 травня 2020 року набрав чинності Закон №590-IX, пунктом 5 розділу I якого внесено зміни у статтю 5 Господарського процесуального кодексу України та доповнено її частинами третьою і четвертою такого змісту:

« 3. Єдиним способом захисту прав осіб, які є (були) учасниками банку і права та інтереси яких були порушені внаслідок виведення неплатоспроможного банку з ринку або ліквідації банку на підставі протиправного (незаконного) індивідуального акта Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішення Кабінету Міністрів України, є відшкодування завданої шкоди у грошовій формі.

4. Визнання протиправним (незаконним) індивідуального акта/рішення, зазначеного у частині третій цієї статті, не може бути підставою для застосування способів захисту у вигляді визнання недійсними, нечинними, протиправними та скасування будь-яких рішень, правочинів або інших дій/визнання протиправною бездіяльності, прийнятих, вчинених або допущених у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку/ліквідації банку».

Як вбачається з пояснювальної записки до проекту зазначеного Закону, такі зміни мають за мету встановити рівновагу між приватними інтересами вкладників банків і суспільними інтересами у процедурах виведення неплатоспроможних банків з ринку/їх ліквідації, що є реалізацією принципу пропорційності як складової верховенства права. У разі скасування рішення щодо виведення банку з ринку становище такого банку, яке існувало до прийняття рішення компетентним органом, не повинно відновлюватись, а засоби правового захисту мають обмежуватись компенсацією у разі, якщо власники банку зазнали шкоди (як це передбачено законодавством США, Сполученого Королівства, Республіки Молдови, Литовської Республіки). Дослідження міжнародного досвіду регулювання таких правовідносин свідчить про відсутність у законодавстві інших країн підстав і механізмів повернення на ринок банку, щодо якого почалась процедура ліквідації.

Відтак передбачена частиною шостою статті 41 Закону №4452-VI заборона щодо витребування в інвестора придбаних ним акцій банку на користь їх попереднього власника, яка діяла з 12 серпня 2015 року та на час розгляду спору у цій справі, у контексті застосування гарантій статті 6 Конвенції є легітимним цивільно-правовим обмеженням способів захисту акціонерами банків їх прав та інтересів у процедурі виведення з ринку неплатоспроможного банку (у розумінні норм матеріального права), яка має застосовуватися як спеціальна щодо загальних способів захисту норма права. Така норма введена на захист публічного інтересу в забезпеченні стабільності фінансової системи та положень щодо добросовісності інвестора банку в силу закону (частини десятої статті 39 Закону №4452-VІ). Отже, законодавець встановив межі захисту суб`єктивного права учасника банку, імперативно визначивши, які способи захисту можуть бути застосовані у разі порушення права особи під час процедури виведення з ринку неплатоспроможного банку і які способи захисту не можуть бути застосовані.

Внесені Законом №590-I зміни до Господарського процесуального кодексу України, які набрали чинності 23 травня 2020 року, фактично не змінили цього матеріально-правового регулювання.

Отже, з прийняттям Закону №590-IX не було змінено матеріально-правове регулювання в частині способів захисту прав особи, яка постраждала внаслідок порушень закону у процедурі виведення банку з ринку (відновлення його платоспроможності). Як на момент виникнення спірних правовідносин (грудень 2016 року), так і на цей час єдиним способом захисту від таких порушень є стягнення збитків. Тому питання темпорального застосування Закону №590-IX у частині належного способу захисту не виникає.

Рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17 (провадження №12-79гс19, пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі №911/3749/17 (провадження 12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі №910/1809/18 (провадження 12-148гс19, пункт 35) від 01 лютого 2020 року у справі №922/614/19 (провадження 12-157гс19, пункт 52)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, як законного або протиправного (наприклад, у спорі про відшкодування шкоди, у спорі за віндикаційним позовом тощо), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia «суд знає закони» (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19, пункт 50), від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19, пункт 84), від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (провадження №14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її в мотивувальній частині судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 109)).

Тому частина третя статті 5 Господарського процесуального кодексу України, яка визначає єдиний спосіб захисту прав, підлягає застосуванню незалежно від того, чи було визнано протиправним (незаконним) індивідуальний акт/рішення, зазначений у цій частині. Більше того, частина четверта статті 5 Господарського процесуального кодексу України вказує на те, що визнання протиправним (незаконним) індивідуального акта/рішення, зазначеного в частині третій статті 5 Господарського процесуального кодексу України, є неналежним способом захисту прав особи, яка вважає їх порушеними таким актом, і не є підставою для застосування інших способів захисту, ніж відшкодування завданої шкоди.

У контексті застосування процесуальних норм, які було новелізовано із прийняттям Закону №590-IX, зокрема пункту 7 розділу ІІ цього Закону, необхідно враховувати положення частини третьої статті 3 Господарського процесуального кодексу України, якою визначено, що судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії (однією із яких є закриття провадження у справі), розгляду і вирішення справи.

Зазначене відповідає припису частини першої статті 58 Конституції України, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Так, у Рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України виснував, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів; перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (абзаци перший та другий пункту 2 мотивувальної частини зазначеного Рішення).

За загальним правилом, відомим, зокрема із загальної теорії права, закони та інші нормативно-правові акти (їхні окремі приписи) мають пряму дію в часі, тобто регулюють (1) відносини, що виникли після набрання чинності, а також (2) відносини, які виникли до набрання чинності та продовжують існувати на час набрання чинності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 листопада 2021 року у справі № 9901/378/20 (пункти 29-30), від 8 вересня 2021 року у справі № 9901/315/20 (пункт 40)). Застосування на час розгляду справи в суді передбачених спеціальним Законом №590-IX процесуальних приписів про закриття провадження у справі, відкритого до набрання чинності цим законом, відповідає загальним правилам застосування закону в часі відповідно до статті 58 Конституції України.

За змістом пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №590-IX законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до дня набрання чинності цим Законом, застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Отже, за темпоральним критерієм законодавець застосував принцип прямої дії положень Закону № 590-IX у часі тобто перехід до регулювання згідно із Законом №590-IX здійснюється негайно з дня набрання ним чинності 23 травня 2020 року, а раніше прийняті законодавчі акти не застосовуються в частинах, що суперечать цьому Закону.

Відповідно до пункту 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №590-IX судові провадження в господарських справах за позовом учасника та/або колишнього учасника банку про захист прав або інтересів, які були порушені внаслідок виведення банку з ринку на підставі протиправного (незаконного) індивідуального акта НБУ, Фонду, Мінфіну, НКЦПФР, рішення КМУ, судовий розгляд яких станом на день набрання чинності цим Законом не завершений у судах першої, апеляційної або касаційної інстанцій шляхом ухвалення рішення (ухвали, постанови), у разі невідповідності обраних позивачем способів захисту вимогам частин третьої, четвертої статті 5 Господарського процесуального кодексу України підлягають закриттю у відповідній частині судом, який розглядає справу.

Таке національне регулювання узгоджується із процедурою, передбаченою статтею 85 Директиви 2014/59/ЄС, яка імплементована Україною на виконання міжнародних зобов`язань.

Зазначена спеціальна норма про закриття провадження у справі є процесуальною та оперативною, виходячи з дії нормативних актів у часі, встановлює, яку процесуальну дію має вчинити суд у разі, якщо позивач обрав неналежний спосіб захисту у процедурі виведення банку з ринку. Отже, ця норма має застосовуватися разом з відповідною нормою закону як цілісний регулятор на час учинення відповідної процесуальної дії, а не на час виникнення спірних правовідносин (чи на час звернення позивача до суду). Відтак норми перехідних положень закону як такі, що застосовуються до обмеженого кола правовідносин, які виникли і продовжуються на момент набрання чинності відповідним законом, вичерпують свою дію внаслідок їх застосування. Після закриття провадження у справах, про які законодавцем зазначено в пункті 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 590-IX, буде відсутній предмет регулювання припису цього пункту.

Господарський процесуальний кодекс України не містить такої підстави для закриття провадження у справі, як обрання позивачем неналежного способу захисту. Тому за загальним правилом, якщо обраний позивачем спосіб захисту передбачений законом, але є неналежним саме у справі, яка розглядається, то це не є підставою для закриття провадження, а є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок сформульований, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 52) та від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76).

Разом з тим, законом можуть передбачатися винятки з такого загального правила. Застосування процесуального припису пункту 7 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №590-IX до правовідносин, спір стосовно яких перебуває на розгляді господарського суду, і судове провадження не завершено прийняттям остаточного рішення на дату набрання чинності цим Законом, не суперечить положенням статті 6 Конвенції. Воно забезпечує однакові процесуальні наслідки розгляду спорів за позовами учасників (акціонерів) неплатоспроможного банку як тих, що звернулися до суду до набрання чинності змінами до статті 5 Господарського процесуального кодексу України, і їх спір не завершено розглядом у суді, так і тих, що звернулися після набрання чинності Законом №590-ІХ, реалізуючи принцип рівності перед законом і судом, визначений статтею 7 Господарського процесуального кодексу України.

Законодавство України не обмежує повноваження парламенту встановити підстави для закриття провадження у справі в іншому законі, ніж процесуальний кодекс. Зокрема, законодавством України передбачено винятки підстави для закриття (припинення) провадження у справі на стадії її розгляду по суті, які врегульовані не Господарським процесуальним кодексом України, а іншими законами, а саме пунктом 1-1 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Кодексу України з процедур банкрутства, частиною другою статті 1 Закону України від 13 квітня 2017 року №2021-VIII «Про відновлення платоспроможності вуглевидобувних підприємств», частиною п`ятою статті 12 Закону України від 18 січня 2018 року №2269-VIII «Про приватизацію державного і комунального майна». Відтак, механізм закриття провадження у справі, який передбачений пунктом 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №590-IX на виконання міжнародних договорів України, не суперечить Господарському процесуальному кодексу України, узгоджується із законотворчою практикою, є доступним, чітким і зрозумілим для учасників справи.

Спеціальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у певних випадках, визначених такою нормою, а загальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у всіх випадках, крім тих, на які поширюється гіпотеза спеціальної норми. Тому загальна та спеціальна норми не суперечать одна одній, а встановлюють системне законодавче регулювання. У цій справі підлягає застосуванню спеціальна процесуальна норма пункту 7 розділу ІІ Закону №590-ІХ.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2023 у справі №910/18214/19.

З огляду на таке правове регулювання особливостей судової процедури розгляду спорів, пов`язаних із виведенням неплатоспроможного банку з ринку, суд дійшов висновку про закриття провадження у даній справі на підставі пункту 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №590-IX.

При цьому, приписи Закону №590-IX, які підлягають застосуванню у справі №910/18990/19, мають пряму дію в часі, не тягнуть відмову у задоволенні позову та не позбавляють позивача ефективного способу захисту його прав і законних інтересів (можливості звернутися з позовом про відшкодування у грошовій формі завданої шкоди).

Судом враховано приписи ч. 4 ст. 236 ГПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на правове регулювання особливостей судової процедури розгляду спорів, пов`язаних із виведенням неплатоспроможного банку з ринку, враховуючи висновки, наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19 та постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.06.20223 у справі № 910/19005/19, суд дійшов висновку про задоволення клопотання Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та Кабінету Міністрів України про закриття провадження у справі.

Відповідно до ч.4 ст.231 Господарського процесуального кодексу України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

У відповідності до ч. 2 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Оскільки позивачем не було заявлено клопотання про повернення з Державного бюджету сплачену суму судового збору, а тому у суду наразі відсутні підстави для повернення позивачу сплаченої суми судового збору.

Керуючись ч. 1 ст. 231, ст. 233, ст. 234 Господарського процесуального кодексу України, п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення механізмів регулювання банківської діяльності», суд

УХВАЛИВ:

1. Клопотання Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та Кабінету Міністрів України про закриття провадження у справі - задовольнити.

2. Провадження у справі №910/18990/19 за позовом BIRGMINTON INVESTING ING до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Національний банк України, третя особа 3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Кабінет Міністрів України про визнання договору недійсним - закрити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена у порядку і строк, встановлені ст. ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст ухвали складено та підписано: 04.12.2023.

Суддя О.В. Гулевець