ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року

м. Київ

cправа № 917/531/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Міщенка І.С., Случа О.В.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Офісу Генерального прокурора - Семенчука М.А.,

Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області - не з`явився,

Миргородської районної державної адміністрації Полтавської області -не з`явився,

Товариства з обмеженою відповідальністю «Корсунівське» - Бонтлаба В.В.,

Заводської міської територіальної громади Полтавської області в особі Заводської міської ради Миргородського району Полтавської області - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2023 (у складі колегії суддів: Лакіза В.В. (головуючий), Здоровко Л.М., Плахов О.В.)

та рішення Господарського суду Полтавської області від 29.06.2022 (суддя Сірош Д.М.)

у справі № 917/531/19

за позовом Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області

до Миргородської районної державної адміністрації Полтавської області, Товариства з обмеженою відповідальністю «Корсунівське», Заводської міської територіальної громади Полтавської області в особі Заводської міської ради Миргородського району Полтавської області

про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання недійсним договору оренди земельних ділянок та повернення земельних ділянок,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року Перший заступник керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (далі - ГУ Держгеокадастру) до Лохвицької районної державної адміністрації (далі - Лохвицька РДА), Товариства з обмеженою відповідальністю «Корсунівське» (далі - ТОВ «Корсунівське»), в якому просив суд:

- визнати недійсним та скасувати розпорядження голови Лохвицької РДА від 22.01.2018 № 9 «Про надання дозволу на розробку технічних документацій із землеустрою щодо відновлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для користування на умовах оренди ТОВ «Корсунівське» за межами населеного пункту на території Бодаквянської сільської ради»;

- визнати недійсним та скасувати розпорядження голови Лохвицької РДА від 21.05.2018 № 165 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо відведення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) із земель категорії нерозподілених земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва для користування на умовах оренди ТОВ «Корсунівське»;

- визнати недійсним договір оренди землі, укладений 22.01.2018 між Лохвицькою РДА та ТОВ «Корсунівське» щодо земельних ділянок з кадастровими номерами: :00:007:0895, :00:007:0907, :00:007:0894, :00:007:0892, :00:007:0891, :00:007:0886, :00:007:0887, :00:007:0883, :00:007:0893, :00:007:0906 та припинити його на майбутнє;

- зобов`язати ТОВ «Корсунівське» повернути ГУ Держгеокадастру земельні ділянки з кадастровими номерами :00:007:0895 площею 48,3742 га, :00:007:0907 площею 12,8720 га, :00:007:0894 площею 20,3970 га, :00:007:0892 площею 50,3309 га, :00:007:0891 площею 16,2450 га, :00:007:0886 площею 61,6319 га, :00:007:0887 площею 20,4268 га, :00:007:0883 площею 26,4407 га, :00:007:0893 площею 8,8763 га, :00:007:0906 площею 1,7944 га загальною площею 267,3892 га, які розташовані на території Бодаквянської сільської ради Лохвицького району Полтавської області, шляхом підписання акта прийому-передачі земельних ділянок.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що зазначені розпорядження голови Лохвицької РДА прийнято з порушенням вимог земельного законодавства (статей 17, 122 Земельного кодексу України (далі - ЗК), з перевищенням повноважень, наданих законом у галузі земельних відносин, оскільки в оренду ТОВ «Корсунівське» передано земельні ділянки державної власності, які не належать до нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв), у зв`язку із чим ці розпорядження підлягають визнанню недійсними та скасуванню; укладений між відповідачами відповідно до розпорядження голови Лохвицької РДА від 22.01.2018 № 9 договір оренди землі підлягає визнанню недійсним, оскільки він суперечить вимогам статей 17, 122, 123, 124, 134 ЗК, а земельні ділянки - поверненню ГУ Держгеокадастру.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 03.09.2020 залучено до участі у справі як співвідповідача Бодаквянську сільську раду Лохвицького району Полтавської області (далі - Бодаквянська сільська рада).

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 29.09.2021 замінено співвідповідача у справі Бодаквянську сільську раду її правонаступником Заводською міською територіальною громадою Полтавської області в особі Заводської міської ради Миргородського району Полтавської області (далі - Заводська міська рада); замінено співвідповідача у справі Лохвицьку РДА її правонаступником Миргородською районною державною адміністрацією Полтавської області (далі - Миргородська РДА); замінено Лубенську місцеву прокуратуру Полтавської області на Миргородську окружну прокуратуру Полтавської області.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 31.01.2022 відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про долучення доказів до матеріалів справи; закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті в засіданні суду.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 29.06.2022 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 05.12.2022 рішення Господарського суду Полтавської області від 29.06.2022 скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Постановою Верховного Суду від 02.05.2023 постанову Східного апеляційного господарського суду від 05.12.2022 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи судом апеляційної інстанції установлено, що у вересні 2021 року прокурор подав до суду першої інстанції заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив, зокрема пункт 5 позовних вимог викласти в редакції, відповідно до якої зобов`язати ТОВ «Корсунівське» повернути Заводській міській раді земельні ділянки з кадастровими номерами :00:007:0895 площею 48,3742 га, :00:007:0907 площею 12,8720 га, :00:007:0894 площею 20,3970 га, :00:007:0892 площею 50,3309 га, :00:007:0891 площею 16,2450 га, :00:007:0886 площею 61,6319 га, :00:007:0887 площею 20,4268 га, :00:007:0883 площею 26,4407 га, :00:007:0893 площею 8,8763 га, :00:007:0906 площею 1,7944 га загальною площею 267,3892 га, які розташовані на території Заводської міської ради Миргородського району Полтавської області, шляхом підписання акта прийому-передачі земельних ділянок.

При цьому прокурор послався на те, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-IX внесено зміни до положень ЗК щодо повноважень уповноважених органів на розпорядження земельними ділянками. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення, щодо яких наявний спір у цій справі, відповідно до актів приймання-передачі передані із державної власності у комунальну територіальній громаді в особі Заводської міської ради Миргородського району Полтавської області, тому ці земельні ділянки підлягають поверненню зазначеному органу місцевого самоврядування.

Водночас суд апеляційної інстанції зауважив, що заява про уточнення позовних вимог була подана разом із клопотанням про заміну сторін у справі до закінчення стадії проведення підготовчого засідання.

За результатами нового розгляду справи постановою Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2023 рішення Господарського суду Полтавської області від 29.06.2022 скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у вересні 2023 року Заступник керівника Харківської обласної прокуратури подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просить скасувати постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.09.2023 відкрито касаційне провадження у справі № 917/531/19 за касаційною скаргою Заступника керівника Харківської обласної прокуратури з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 15.11.2023.

ТОВ «Корсунівське» у відзиві на касаційну скаргу зазначило про правильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, тому просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2023 - без змін.

Миргородська РДА через систему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду з клопотанням про розгляд касаційної скарги прокурора за відсутності її представника; просила в задоволенні касаційної скарги відмовити, а судові рішення залишити без змін.

ГУ Держгеокадастру через систему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з клопотанням про розгляд касаційної скарги прокурора за відсутності його представника; просило касаційну скаргу прокурора задовольнити в повному обсязі, постановлені у справі судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову прокурора.

Учасники справи, окрім прокурора та ТОВ «Корсунівське», в судове засідання своїх представників не направили.

Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.

Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК.

За змістом частини 1, пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

Ураховуючи положення статті 202 ГПК, наявність відомостей про направлення учасникам справи ухвал з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, відсутність клопотань про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідно до частини 4 статті 197 ГПК, також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначених представників.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора та представника ТОВ «Корсунівське», дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд виходить із такого.

При вирішенні справи судами попередніх інстанцій установлено, що 15.01.2018 ТОВ «Корсунівське» звернулося з клопотанням до голови Лохвицької РДА про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земель сільськогосподарського призначення категорія (рілля) на земельні ділянки, що розташовані за межами населених пунктів на території адміністративного підпорядкування Бодаквянської сільської ради та є нерозподіленими згідно з Державним актом на право колективної власності на землю серії ПЛ № 014 від 27.12.1995, та передати в оренду зазначені земельні ділянки терміном на 14 років з виплатою орендної плати в межах 9 відсотків від нормативної грошової оціни землі, проведеної на території відповідної сільської ради.

Відповідно до розпорядження голови Лохвицької РДА від 22.01.2018 № 9 надано дозвіл на розробку технічних документацій із землеустрою щодо відновлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для користування на умовах оренди ТОВ «Корсунівське» десяти земельних ділянок площею 48,3742 га, 12,8720 га, 20,3970 га, 8,8763 га, 50,3309 га, 16,2450 га, 61,6319 га, 20,4268 га, 26,4407 га, 1,7944 га ріллі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва із земель категорії нерозподілених земельних ділянок, які знаходяться в адміністративно-територіальному підпорядкуванні Бодаквянської сільської ради. Надано в оренду ТОВ «Корсунівське» земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 267,3892 га ріллі із земель категорії нерозподілених земельних ділянок у тому числі: 48,3742 га кадастровий номер :00:007:0895, 12,8720 га кадастровий номер :00:007:0907, 20,3970 га кадастровий номер :00:007:0894, 50,3309 га кадастровий номер :00:007:0892, 16,2450 га кадастровий номер :00:007:0891, 61,6319 га кадастровий номер :00:007:0886, 20,4268 га кадастровий номер :00:007:0887, 26,4407 га кадастровий номер :00:007:0883, 8,8763 га кадастровий номер :00:007:0893, 1,7944 га кадастровий номер :00:007:0906, які знаходяться на території адміністративного підпорядкування Бодаквянської сільської ради строком на 14 років. До моменту проведення та затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки зазначених земельних ділянок встановлено орендну плату в розмірі 9 відсотків у рік за 1 га від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по області з урахування величини коефіцієнта індексації.

22.01.2018 відповідно до розпорядження голови Лохвицької РДА від 22.01.2018 № 9 між Лохвицькою РДА і ТОВ «Корсунівське» укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого в оренду товариству строком на 14 років передано земельні ділянки загальною площею 267,3892 га, у тому числі 267,3892 га ріллі із земель категорії нерозподілених земельних часток (паїв), що розташована на території адміністративного підпорядкування Бодаквянської сільської ради з кадастровими номерами згідно з переліком, наведеним у розпорядженні від 22.01.2018 № 9.

За цим договором оренди 30.01.2018 зареєстровано право оренди ТОВ «Корсунівське» в реєстрі речових прав на нерухоме майно.

21.05.2018 розпорядженням голови Лохвицької РДА № 165 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо відведення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для користування на умовах оренди ТОВ «Корсунівське» на земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 267,3892 га ріллі із земель категорії нерозподілених земельних ділянок згідно з переліком, які знаходяться на території адміністративного підпорядкування Бодаквянської сільської ради.

ГУ Держгеокадастру проведено перевірку з питань дотримання вимог земельного законодавства під час надання Лохвицькою РДА земельних ділянок сільськогосподарського призначення загальною площею 267,3892 га, розташованих на території Бодаквянської сільської ради.

За результатами перевірки ГУ Держгеокадастру встановлено порушення вимог земельного законодавства та складено акти перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельною ділянкою, а саме: від 25.10.2018 № 920-ДК/1286/АП/09/01/-18, № 920-ДК/1287/АП/09/01/-18, № 920-ДК/1288/АП/09/01/-18 та від 02.11.2018 № 985-ДК/1357/АП/09/01/-18.

У зазначених актах наведено інформацію, за змістом якої земельні ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 267,3892 га, на території Бодаквянської сільської ради не належать до нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв). Згідно з відомостями з Державного земельного кадастру кожній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер та 30.06.2016 форма власності у реєстрі зареєстрована як державна.

Крім того, встановлено, що згідно з наказом ГУ Держгеокадастру від 23.01.2018 № 32 ці земельні ділянки включено до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які буде продано на земельних торгах, що підтверджується даними земельного вісника України, в якому зазначено, що станом на 01.02.2019 зазначені земельні ділянки ГУ Держгеокадастру будуть виставлені на аукціон.

Водночас відповідно до Інформації із Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку від 20.09.2021 щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :00:007:0895, :00:007:0907, :00:007:0894, :00:007:0892, :00:007:0891, :00:007:0886, :00:007:0887, :00:007:0883, :00:007:0893, :00:007:0906 форму власності спірних земельних ділянок зазначено як комунальну, а право оренди щодо цих земельних ділянок зареєстровано за ТОВ «Корсунівське».

Прокурор, звертаючись до суду із зазначеним позовом, обґрунтував вимоги тим, зокрема, що передані в оренду ТОВ «Корсунівське» земельні ділянки не належать до нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв), мають державну форму власності. Лохвицька РДА перевищила свої повноваження, надані в галузі земельних відносин, та в порушення вимог статей 17, 122 ЗК розпорядилася землями державної форми власності, прийнявши розпорядження від 22.01.2018 № 9 і від 21.05.2018 № 165, у зв`язку з чим останні підлягають визнанню недійсними та скасуванню; договір оренди землі також підлягає визнанню недійсним як такий, що укладений всупереч вимог статей 122, 123, 124, 134 ЗК, а земельні ділянки поверненню ГУ Держгеокадастру. Прокурор зазначав, що підстави та порядок передачі в оренду земельних ділянок державної власності, встановлений статтею 124 ЗК та нормами Закону України «Про оренду землі» порушений, оскільки передача в оренду спірних земельних ділянок державної форми власності має відбуватися шляхом проведення аукціону.

У подальшому прокурор надав до суду письмові пояснення в порядку статті 42 ГПК, в яких зазначив, що спірні земельні ділянки первинно сформовані та зареєстровані як об`єкти державної власності і в комунальну власність не передавалися. На момент відкриття Поземельної книги 30.06.2016 форма власності спірних земельних ділянок значиться як державна, а з 16.10.2018 в Державному земельному кадастрі зазначено, що тип власності цих земельних ділянок невизначений; наявними у справі доказами підтверджено, що спірні земельні ділянки до невитребуваних паїв не відносяться, є колективною формою власності (землі не увійшли до паювання).

Також прокурор зауважував на тому, що оскільки на час його звернення з позовом до суду у комунальну власність земельні ділянки не були передані, тому вважає, що правильно звернувся до суду з позовом в інтересах держави для захисту державних інтересів і саме в особі визначеного органу, а позовні вимоги заявлені саме з метою відновлення порушеного державного інтересу та права щодо розпорядження належного державі активу землі.

Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив і мотивував таке рішення тим, що прокурор не надав суду належних доказів, які б підтверджували факт формування спірних ділянок саме як ділянок державної форми власності. На момент звернення прокурора з цим позовом до суду повноваження щодо надання в користування спірних ділянок були вже передані від районних державних адміністрації до відповідних сільських, селищних, сільських рад. Ураховуючи той факт, що на момент звернення з позовом до суду, згідно з витягами з Державного земельного кадастру та поземельних книг інформація про зареєстроване право власності щодо спірних земельних ділянок відсутня, суд позбавлений можливості встановити правовий статус спірних земельних ділянок та, відповідно, належного розпорядника зазначених земельних ділянок. Крім того, судом першої інстанції зазначено, що прокурором та іншими учасниками справи не було надано доказів на підтвердження належності спірних земельних ділянок до нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв) або до земель колективної форми власності. Нерозподілені частки (паї) не є землями державної чи комунальної власності, а лише перебували на момент прийняття оспорюваного розпорядження та укладення договору оренди у розпорядженні відповідних адміністрацій до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку.

Суд апеляційної інстанції постановою від 05.12.2022 рішення Господарського суду Полтавської області від 29.06.2022 скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив. При цьому апеляційним судом зазначено, зокрема, що місцевим господарським судом не було спростовано наданих прокурором у справі доказів неможливості перебування спірних земельних ділянок в категорії нерозподілені частки (паї), які наявні у матеріалах справи, а саме: перевірок, проведених ГУ Держгеокадастру; відомостей Державного земельного кадастру, згідно з якими кожній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер та 30.06.2016 форма власності у реєстрі зареєстрована як державна; наказу ГУ Держгеокадастру від 23.01.2018 № 32, згідно з яким спірні земельні ділянки включені до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які буде продано на земельних торгах. Також апеляційним судом ураховано подану прокурором як доказ технічну документацією по розробці схеми організації території земельних часток (паїв) в межах розташованих земель бувшого КСП ім. Леніна та виділених землях резервного фонду на території Бодаквянської сільської ради. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність у матеріалах справи належних і допустимих доказів того, що спірні земельні ділянки сформовані як об`єкти державної власності і до категорій нерозподілених (невитребуваних) земельних часток (паїв) не належать, оскільки паюванню між членами КСП не підлягали.

Верховний Суд постановою від 02.05.2023 скасував постанову Східного апеляційного господарського суду від 05.12.2022 та передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з тих мотивів, що постанова суду апеляційної інстанції положенням процесуального закону не відповідає, оскільки, покладаючи в основу висновку про доведеність позовних вимог у цій справі, у тому числі подані прокурором у суді першої інстанції докази, у долученні яких до матеріалів справи цим судом було відмовлено, апеляційний суд, надавши оцінку за правилами статті 86 ГПК таким доказам та доводам учасників справи в сукупності, в процесуальному сенсі вийшов за межі апеляційного розгляду, передбаченого статтею 269 ГПК. У порушення вимог процесуального законодавства, зокрема, статей 80, 86, 269 ГПК, апеляційний господарський суд фактично надав оцінку (врахував) поданим прокурором у суді першої інстанції доказам, які не були предметом розгляду місцевим господарським судом, при цьому: винятковості випадку, що є підставою для прийняття таких доказів, у розумінні зазначених положень, із підтвердженням цього документально, не встановив; оцінки доводам прокурора та відповідним запереченням ТОВ «Корсунівське» щодо прийняття додаткових доказів у суді першої інстанції (т. 6 а.с. 66) не надав; аргументованих мотивів прийняття таких доказів у суді апеляційної інстанції не навів. У наведеному контексті поза увагою суду апеляційної інстанції залишено те, що судом першої інстанції вирішено спір між сторонами та прийнято відповідне рішення з урахуванням позовних вимог, за встановлених судом першої інстанції обставин та на підставі поданих до місцевого господарського суду і прийнятих цим судом доказів. У свою чергу, суду апеляційної інстанції належало, зокрема, перевірити законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги з урахуванням положень статті 269 ГПК. При цьому Верховний Суд звернув увагу на необхідність застосування принципу рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами, який вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

За результатами нового розгляду справи суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанцій та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив з таких підстав:

- визначений прокурором спосіб захисту інтересу не є належним, оскільки незважаючи на зазначення про необхідність захисту державного права та інтересу і мотивування позовних вимог посиланням на те, що порушується право державної власності, просить фактично з огляду на прохальну частину з урахуванням уточнень захистити комунальну власність та повернути спірні земельні ділянки саме до комунальної власності. З наявних у справі документів неможливо встановити та надати оцінку, яким чином скасування розпоряджень та повернення земельної ділянки на користь сільської ради до комунальної власності може поновити чи відновити порушене, як визначає прокуратура державне право власності та інтересу;

- суд своїм рішенням не встановлює і не змінює правовий режим земельних ділянок, а лише з`ясовує, який правовий режим вона має і від цього залежить визначення права та інтересу що підлягає захисту і дослідження обраного способу для захисту. Натомість прокурор, звертаючись до суду з позовом з інтересах для захисту державної власності, заявляючи позовні вимоги і надаючи додаткові пояснення, наводить суперечливі дані щодо правового режиму спірних земельних ділянок та права, що підлягає захисту. Захищаючи державне право та інтерес, вимагаючи повернення спірних земельних ділянок до комунальної власності, прокурор не наводить посилань та обґрунтувань, яким чином наразі порушується право комунальної власності, а наполягає та мотивує порушенням державного права. При цьому згідно вимог, які пов`язані між собою, вчиняє дії щодо захисту комунального права без наведення обставин порушення такого права та чи підлягає воно захисту;

- обраний позивачем спосіб захисту та його обґрунтування у даній справі є неефективним та неузгодженим, оскільки задоволення позовних вимог, які фактично стосуються права комунальної власності та інтересу, що мотивовані порушенням державного права та інтересу, не може призвести до захисту або відновлення порушеного права державної власності, на якому наполягала прокуратура;

- оскільки прокурор обрав неналежний та неефективний спосіб захисту порушеного права, а обґрунтування захисту права є суперечливим, у позові необхідно відмовити з цих підстав;

- вимоги прокурора, наведені в апеляційній скарзі, щодо визнання поважними причини, які унеможливили подання доказів разом з позовною заявою; прийняття та дослідження при апеляційному розгляді справи доказів, поданих прокурором разом із клопотанням від 17.01.2022: копії проекту роздержавлення і приватизації земель колгоспу ім. Леніна Лохвицького району Полтавської області 1996 року; технічної документації по розробці схеми організації території земельних часток (паїв) в межах розпайованих земель бувшого КСП ім. Леніна та виділених землях резервного фонду на території Бодаквянської сільської ради; графічні матеріали до технічної документації, судом апеляційної інстанції залишено без задоволення, оскільки прокурором не оскаржено ухвалу Господарського суду Полтавської області від 31.01.2022, якою визнано неповажними причини пропуску строку на подання цих доказів і відмовлено у задоволені відповідного клопотання, отже висновок про не прийняття відповідних доказів є чинним і відповідні документи не покладались в основу оскаржуваного рішення.

У поданій касаційній скарзі прокурор зазначив, зокрема, що при вирішенні спору судами попередніх інстанцій неправильно застосовано положення статей 14, 19 Конституції України, статті 13 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», статті 6 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», статті 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), статей 116, 124, 134, 135, 137 ЗК, порушено положення статей 3, 13, 80, 269 ГПК та не враховано висновків щодо застосування наведених норм матеріального та процесуального права, викладених у постановах Верховного Суду від 28.07.2020 у справі № 904/2104/19, від 01.10 2019 у справі № 922/2723/17, від 21.12.2021 у справі № 917/258/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, від 09.09.2020 у справі № 917/342/19, від 01.06.2021 у справі № 925/929/19, від 27.08.2020 (у скарзі помилково зазначено 27.09.2020) у справі № 917/1461/17, від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, від 13.12.2022 у справі № 916/3141/21, у постановах Верховного Суду України від 03.06.2014 у справі № 13/17/5022-675/2012, від 05.10.2016 у справі № 3-604 гс16, від 02.11.2016 у справі № 6-2161цс16 (522/10652/15-ц), від 05.10.2016 у справі № 916/2129/15, від 23.11.2016 у справі № 916/2144/15, від 25.01.2017 у справі № 916/2131/15, від 15.03.2017 у справі № 916/2130/15.

Також у касаційній скарзі наведено доводи, за якими прокурор вважає, що суди попередніх інстанцій у порушення статей 13, 76-79, 177, 269, 316 ГПК безпідставно відхилили обґрунтоване твердження прокурора про винятковість випадку для прийняття доказів поза межами встановленого строку та поважність причин, що зумовило неможливість подання відповідних доказів, про що було зазначено у клопотанні від 17.01.2022 про долучення на стадії підготовчого провадження в суді першої інстанції доказів, яких у нього не було в наявності при поданні позовної заяви. При цьому ці докази підтверджують ті обставини, якими обґрунтовано позовні вимоги, а саме, що спірні земельні ділянки не підлягали паюванню, оскільки внаслідок роздержавлення передані до державної власності, отже на час пред`явлення позову прокурором розпорядником цих земель було ГУ Держгеокадастру на підставі частини 4 статті 122 ЗК. За доводами прокурора, безпідставна відмова у прийнятті поданих прокурором доказів зумовила порушення судом першої інстанції статі 86 ГПК щодо надання судом оцінки зібраним у справі доказам.

Судом апеляційної інстанції в порушення статті 316 ГПК не було виконано вказівок Верховного Суду, що містяться у постанові від 12.05.2023 у цій справі, стосовно, зокрема перевірки при новому апеляційному розгляді рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги з урахуванням положень статті 269 ГПК.

Судом апеляційної інстанції безпідставно відмовлено в задоволенні позову з огляду на обрання прокурором неналежного та неефективного способу захисту порушеного права держави щодо спірних земельних ділянок та не враховано висновків Верховного Суду стосовно того, що органи Держгеокадастру можуть звертатись до суду, якщо це необхідно для здійсненні їхніх повноважень з нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності (такі висновки наведено, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 № 925/929/19, що не було враховано судом апеляційної інстанції). При цьому судом не було враховано висновків, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 про те, що зміни під час провадження у справі в адміністративно-територіальному устрої та перехід права розпорядження певними земельними ділянками від держави до територіальної громади не впливають на можливість задоволення такого позову та виконання рішення суду на користь належного суб`єкта (територіальної громади), стосовно чого прокурором наголошувалося протягом розгляду цієї справи.

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Верховний Суд, переглянувши судові рішення у межах, передбачених статтею 300 ГПК, виходить із такого.

У частині 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19.09.2012 на засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає у тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що підтримка, яка надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти росії» (Menchinskaya v. russia), заява № 42454/02, § 35).

Відповідно до статті 2 ГПК завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2).

У статті 4 ГПК передбачено право юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, фізичних осіб, які не є підприємцями, державних органів, органів місцевого самоврядування на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частини 2, 3).

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1, 2 статті 5 ГПК).

За змістом статей 15, 16 ЦК кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (такий висновок наведено, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Водночас, питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 у справі № 922/2529/19).

Таким чином, з огляду на положення процесуального закону (зокрема статті 236, 237, 267, 270, 282, 301, 315 ГПК) суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги.

За змістом положень статей 14, 269 ГПК передбачено обов`язок господарського суду при здійсненні правосуддя керуватися принципом диспозитивності, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Так, предметом позовом у процесуальному сенсі є звернення позивача до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Як установлено судами попередніх інстанцій, предметом позову у справі, що розглядається, є вимога прокурора, заявлена в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру, про визнання недійсними і скасування розпоряджень голови Лохвицької РДА від 22.01.2018 № 9, від 21.05.2018 № 165, визнання недійсним договору оренди землі, укладеного 22.01.2018 між Лохвицькою РДА та ТОВ «Корсунівське» щодо спірних земельних ділянок, та зобов`язання ТОВ «Корсунівське» повернути ГУ Держгеокадастру зазначені земельні ділянки шляхом підписання акта прийому-передачі земельних ділянок.

При новому розгляді справи судом апеляційної інстанції установлено, що у вересні 2021 року прокурор подав до суду першої інстанції заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив, зокрема пункт 5 позовних вимог викласти в редакції, відповідно до якої зобов`язати ТОВ «Корсунівське» повернути Заводській міській раді земельні ділянки з кадастровими номерами :00:007:0895 площею 48,3742 га, :00:007:0907 площею 12,8720 га, :00:007:0894 площею 20,3970 га, :00:007:0892 площею 50,3309 га, :00:007:0891 площею 16,2450 га, :00:007:0886 площею 61,6319 га, :00:007:0887 площею 20,4268 га, :00:007:0883 площею 26,4407 га, :00:007:0893 площею 8,8763 га, :00:007:0906 площею 1,7944 га загальною площею 267,3892 га, які розташовані на території Заводської міської ради Миргородського району Полтавської області, шляхом підписання акта прийому-передачі земельних ділянок.

При цьому прокурор послався на те, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-IX внесено зміни до положень ЗК щодо повноважень уповноважених органів на розпорядження земельними ділянками. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення, щодо яких наявний спір у цій справі, відповідно до актів приймання-передачі передані із державної власності у комунальну територіальній громаді в особі Заводської міської ради Миргородського району Полтавської області, тому ці земельні ділянки підлягають поверненню зазначеному органу місцевого самоврядування.

Суд апеляційної інстанції зауважив, що заява про уточнення позовних вимог була подана разом із клопотанням про заміну сторін у справі до закінчення стадії проведення підготовчого засідання. Проте суд першої інстанції на відповідні обставини уваги не звернув та здійснив розгляд справи без урахуванням змін до позовної вимоги, що за висновками суду апеляційної інстанції свідчить про обставини виходу місцевого суду за межі позовних вимог під час розгляду справи і це є порушенням норм процесуального права.

Водночас, за результатами нового розгляду справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в позові, який узагальнено зводиться до того, що обраний прокурором спосіб захисту та його обґрунтування у даній справі є неефективним та неузгодженим, оскільки задоволення позовних вимог, які фактично стосуються права комунальної власності та інтересу, що мотивовані порушенням державного права та інтересу, не може призвести до захисту або відновлення порушеного права державної власності.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

У позовній заяві прокурор наголосив на тому, що його звернення до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності під час розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення, а також на захист суспільних інтересів і права власності на землю Українського народу. Вважав, що важливо відновити правопорядок стосовно меж компетенції органу, уповноваженого на розпорядження спірними земельними ділянками, а також відновити становище, яке існувало до порушення права власності держави на спірні земельні ділянки, передані в оренду відповідачу з порушенням установленого порядку.

Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (частина 1 статті 13 Конституції України).

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель (частина друга статті 4 ЗК).

Земельне законодавство базується на таких принципах: поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; забезпечення раціонального використання та охорони земель (частина 1 статті 5 ЗК).

Відповідно до положень частини 2 статті 16 ЦК способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним (пункт 2); визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10).

Аналогічні положення щодо способів захисту прав на земельні ділянки передбачено у частині 3 статті 152 ЦК.

Згідно з приписами частини 1 статті 21 ЦК суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Отже, підставами для визнання акта недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і, одночасно, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Разом із тим статтею 203 ЦК унормовано, зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частини 1, 2).

Згідно зі статтею 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, необхідним є встановлення судом наявності тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Суд апеляційної інстанції при новому розгляді справи., обмежившись посланням на неналежність (неефективність) обраного прокурором способу захисту порушеного права держави стосовно спірних земельних ділянок, залишив поза увагою положення статей 236, 237, 267, 270, 282 ГПК щодо обов`язку, визначеного процесуальним законом, стосовно повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, поклавши в основу судового рішення про відмову в задоволенні позову ту обставину, що наразі розпорядником спірних земельних ділянок є орган місцевого самоврядування, суд апеляційної інстанції не врахував доводів позовної заяви щодо невідповідності вимогам законодавства оспорюваних розпоряджень і договору оренди та порушення відповідних прав держави як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент звернення до суду із цим позовом, а у зв`язку із цим не встановив наявність/відсутність визначених законом підстав на час виникнення спірних правовідносин для визнання недійсним акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, якими обґрунтовано позовні вимоги, а також те, що правочин як такий, що суперечить законодавству визнається недійсним з моменту укладення, а зобов`язання за недійсним правочином оренди припиняються на майбутнє.

У кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (стаття 14 ГПК), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених процесуальним кодексом (пункт 4 частини 5 статті 13 ГПК). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01.07.2021 у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18 (пункт 31).

Водночас судом апеляційної інстанції не взято до уваги, що з урахуванням встановлених обставин справи, наявності суспільного інтересу у поверненні спірних земельних ділянок, прокурор мав обов`язок звернутися до суду для захисту відповідних публічних інтересів. Той факт, що під час розгляду та вирішення справи внаслідок змін у чинному законодавстві інтерес у поверненні спірної земельної ділянки отримала певна територіальна громада, не є перешкодою для продовження представництва прокурором інтересів держави, задоволення позову у разі його обґрунтованості та для виконання судового рішення у частині повернення земельної ділянки на користь належного суб`єкта (територіальної громади) (такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, якими обґрунтовано підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК).

Разом із тим суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що визначальним принципом господарського судочинства є змагальність сторін.

Відповідно до частин 1-4 статті 13 ГПК судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Також, одним із принципів господарського судочинства є принцип диспозитивності, який відповідно до статті 14 ГПК полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою кожну обставину, про яку стверджує сторона. Відповідну обставину треба доказувати так, щоби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування певного факту з урахуванням досліджених доказів видається вірогіднішим, аніж протилежний (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (пункт 81), від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19 (пункт 9.58), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 102), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18 (пункти 41, 43).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20).

Так, відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За статтею 79 ГПК наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Щодо стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначала, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК, втрачає сенс (такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21, на яку здійснено посилання скаржником у касаційній скарзі в обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК).

Водночас за положеннями частини 2 статті 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд створює такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обов`язків, визначених процесуальним законом.

Відповідно до статей 80, 269 ГПК винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом порядку, це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких покладений на учасника справи.

У справі, що розглядається, на підтвердження позовних вимог до позовної заяви було подано ряд доказів, зокрема, документи перевірки, проведеної ГУ Держгеокадастру з питань дотримання вимог земельного законодавства під час надання Лохвицькою РДА спірних земельних ділянок сільськогосподарського призначення загальною площею 267,3892 га, розташованих на території Бодаквянської сільської ради; відомості з Державного земельного кадастру щодо присвоєння кожній земельній ділянці кадастрового номера та реєстрації у реєстрі 30.06.2016 права власності як державної; наказ ГУ Держгеокадастру від 23.01.2018 № 32, яким спірні земельні ділянки включені до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які буде продано на земельних торгах.

У подальшому на виконання вимог ухвали суду першої інстанції від 16.09.2020 ГУ Держгеокадастру було надано витребувані документи, а саме: поземельні книги на спірні земельні ділянки, копії витягів з Державного земельного кадастру на земельні ділянки та ін.

Згодом у підготовчому провадженні в суді першої інстанції прокурор подав суду клопотання про доручення доказів у порядку частини 8 статті 80 ГПК, пославшись на те, що наведені у цьому клопотанні докази на час пред`явлення позову були відсутні в ГУ Держгеокадастру, його територіальних підрозділах та архівах, на підтвердження чого також надано відповідні докази. Також у клопотанні зазначено, що у зв`язку з неможливістю відсканувати графічні матеріли (зробити копії з них), оригінали графічних матеріалів будуть надані суду для ознайомлення в судовому засіданні представником ГУ Держгеокадастру.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 31.01.2022 у задоволенні клопотання прокурора про долучення доказів до матеріалів справи відмовлено, зазначено, що ця ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає (стаття 235 ГПК), а у подальшому рішенням Господарського суду Полтавської області від 29.06.2022 у задоволенні позову відмовлено, у тому числі з мотивів неподання прокурором належних доказів на підтвердження позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 255 ГПК заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Як свідчать матеріали справи, прокурор, оскаржуючи рішення суду першої інстанції, до апеляційної скарги на рішення суду, у тому числі включив заперечення проти ухвали Господарського суду Полтавської області від 31.01.2022 (т. 6 а.с.94-96).

Крім того, Верховний Суд, передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, у постанові від 02.05.2023 зазначив, між іншим, що суду апеляційної інстанції належало, зокрема, перевірити законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги з урахуванням положень статті 269 ГПК.

Згідно з положеннями частини 1 статті 316 ГПК вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Проте суд апеляційної інстанції за результатами нового розгляду справи не тільки не виконав вказівки, що містилися в постанові Верховного Суду від 02.05.2023 у цій справі, що є порушенням статті 316 ГПК, а лише, пославшись на те, що прокурором ухвала Господарського суду Полтавської області від 31.01.2022 не оскаржувалася, взагалі не перевірив такі доводи апеляційної скарги та не надав їм відповідної правової оціни; не перевірив законність ухвали суду першої інстанції та не врахував, що в разі встановлення незаконності цієї ухвали, суд апеляційної інстанції мав прийняти та розглянути відповідні докази.

Разом із тим на час розгляду цієї справи діяли положення статті 79 ГПК.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19).

Отже, у справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції навіть за обставин належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, мав процесуальну можливість встановити з вірогідністю належність спірних земельних ділянок на час виникнення спірних правовідносин, і в залежності від встановленого - вирішити спір відповідно до закону.

Суд касаційної інстанції, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що підстава касаційного оскарження судового рішення, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, знайшла своє підтвердження під час розгляду справи.

Водночас у зв`язку з встановленням процесуальних порушень, які унеможливили встановлення апеляційним судом фактичних обставин справи, Верховний Суд не розглядає доводи касаційної скарги щодо суті спору.

Відповідно до статті 236 ГПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За змістом частини 1 статті 237 ГПК при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

У зв`язку з наведеним, постанова суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам процесуального закону не відповідає, оскільки суд не виконав вказівки, що містилися в постанові Верховного Суду від 02.05.2023 у цій справі, не дослідив належним чином зібрані у справі докази та не встановив пов`язані з ними обставини, що входили до предмета доказування, отже, рішення суду апеляційної інстанції не можна визнати законним і обґрунтованим.

З огляду на те, що судом апеляційної інстанції при вирішенні справи було порушено норми процесуального права щодо встановлення обставин, які мають значення для вирішення справи, цей суд дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову за наведених у судовому рішенні обставин.

Порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, та які не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції (стаття 300 ГПК).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Переглянувши у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку, що наведені вище обставини щодо дослідження та оцінки в сукупності доказів, які є в матеріалах справи, згідно з пунктом 1 частини 3, частини 4 статті 310 ГПК є підставою для скасування постанови Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2023 та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

За результатами нового розгляду справи має бути вирішено й питання розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.

2. Постанову Східного апеляційного господарського суду від 07.08.2023 у справі № 917/531/19 скасувати.

3. Справу № 917/531/19 передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: І.С. Міщенко

О.В. Случ