21 листопада 2023 року
cправа № 904/3926/22
судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Бенедисюка І.М.
на постанову Верховного Суду від 21.11.2023 у справі №904/3926/22.
за касаційною скаргою приватного підприємства "Атланта-Агро"
на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2023
та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.06.2023
у справі №904/3926/22
за позовом акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Залізниця)
до приватного підприємства "Атланта-Агро" (далі - Підприємство)
про стягнення 4 503 204,60 грн.
У судовому засіданні від 21.11.2023 більшістю голосів колегії суддів Верховного Суду було прийнято постанову, якою: касаційну скаргу Підприємства задоволено частково; рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2023 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.06.2023 у справі №904/3926/22 скасовано; справу передано на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.
При прийнятті вказаного судового рішення мною, І.М. Бенедисюком, було висловлено окрему думку такого змісту.
Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача 3 244 500,00 грн плати за користування вагонами та 1 258 704,60 грн збору за зберігання вантажу.
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем свого обов`язку щодо здійснення плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу за період часу коли вагони були у його розпорядженні.
Заперечення проти позову мотивовані тим, що позивач не довів належними доказами вини відповідача у затримці вагонів. Відповідач наголошує на наявності підстав для звільнення його від обов`язку оплатити Залізниці послуги за користування вагонами та зберігання вантажу, оскільки саме незаконні дії позивача щодо введення тимчасових обмежень (заборони) перевезення вантажів до станції Чорноморська РФ "Одеська залізниця" і призвели до затримки у наданні послуг за Договором з організації перевезення вантажів залізничним транспортом. Відповідач посилається на те, що не позивач є суб`єктом владних повноважень, дії Залізниці стосуються лише питань організації та планування господарської діяльності з перевезення вантажів, у межах якої остання не наділена самостійно встановлювати обмеження щодо перевезень, а рішення Залізниці, які запроваджують обмеження перевезень у власній господарській діяльності, не є нормативно-правовими актами чи актами індивідуальної дії. Тобто, не можуть встановлювати прав та обов`язків для відповідача.
За доводами відповідача, оскільки фактично прийняття вантажу позивачем відбулось 23.02.2022 після направленням листа-клопотання про забирання вагонів-зерновозів у навантаженому стані з під`їзної колії ПП НВО "Енергоощадні технології" на місця загального користування в очікуванні оформлення маршрутного поїзда, що у свою чергу є першим етапом і обов`язковим етапом здійснення перевезення за маршрутом - станція відправлення Хорстків Регіональна філія "Львівська залізниця", станція призначення Чорноморська, то навіть за умов того, що такі обмеження Залізницею було прийнято у відповідності до чинного законодавства, то у спірних правовідносинах відповідач мав бути звільнений від сплати зборів за зберігання та плат за користування вагонами (контейнерами).
Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2023, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 15.06.2023, позов задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Підприємства на користь Залізниці 3 244 500,00 грн плати за користування вагонами та 1 258 704,60 грн збору за зберігання вантажу. Здійснено розподіл судових витрат.

Оскаржувані судові рішення мотивовано тим, що матеріалами справи доведено наявність підстав для нарахування плати за користування вагонами та збору на зберігання вантажу, а наявність обставин, які звільняють Підприємство від сплати спірних платежів останнім не доведено.

За висновками судів, Залізниця має право нарахувати плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажу за період затримки вагонів з вини та в період перебування їх у безпосередньому розпорядженні вантажовласника та в усіх випадках, крім тих, які залежать від Залізниці. Заперечення вантажовласника, наведені ним при підписанні відомостей плати та накопичувальних карток не підпадають під жоден з випадків звільнення від плати за користування вагонами, наведених в пункті 16 Правил користування вагонами та контейнерами, і обставини, за яких виникла затримка, не входять до Переліку виняткових умов, що є підставою для звільнення від обов`язку вносити плату та збір під час дії воєнного стану.

Суди також виснували, що доводи відповідача про існування конвенційної заборони ЦЦО/99 від 24.02.2022, не є підставою для звільнення від плати за користування вагонами, оскільки з наявних у матеріалах справи накладних, за якими вагони прийнято до перевезення, станцією відправлення є станція Хоростків, що входить до складу Львівської дирекції залізничних перевезень, на яку не розповсюджується заборона приймання до перевезення вантажів (введена згідно з розпорядженням від 24.02.2022 №ЦЦО/99). Доставлені Залізницею на станцію Хоростків вагони Підприємство відповідно до умов Договору повинно було прийняти та забрати на під`їзну колію, а несвоєчасне забирання з колій станції Хоростків одержувачем вантажів, які прибули на його адресу, є порушенням вимог пункту 33 Правил видачі вантажу та статей 46,47,125 Статуту залізниць України. Підприємством документально не доведено вплив конвенційної заборони, запровадженої згідно з розпорядженням Залізниці від 24.02.2022 №ЦЦО/99, та воєнного стану на спроможність виконувати конкретно визначені обов`язки за Договором. Зокрема, суди виходили з того, що доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Суди також відхилили доводи Підприємства про те, що Залізниця не мала повноважень на впровадження тимчасових обмежень, у тому числі заборону перевезень, встановлених розпорядженням від 24.02.2022 №ЦЦО/99. За висновками судів попередніх інстанцій, оскільки на даний час відсутня чітко визначена та встановлена Мінінфраструктури України для Залізниці процедура дій при введенні обмежень на перевезення, Залізниця діяла у даному випадку відповідно до повноважень встановлених Міністерством транспорту України, які передбачені у наказі від 30.05.2002 №344. У цьому контексті суди виходили з того, що ведення Залізницею таких обмежень на перевезення було зумовлено військовою агресією російської федерації проти України та запровадженням Указом Президента України ?Про введення воєнного стану в Україні? від 24.02.2022 № 64/22 на всій території України воєнного стану, починаючи з 05:30 год. 24.02.2022, і як наслідок морською блокадою (вказані обставини є загальновідомими). Внаслідок чого відправлення вантажу на станцію призначення Чорноморська було дійсно неможливим.

Скаржник у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження посилається на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 13 Закону України "Про залізничний транспорт", статей 29, 41, 63, 121 Статуту залізниць України (далі - Статут), статей 903, 920, 921 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пунктів 8, 16 Правил користування вагонами і контейнерами, пункту 31 Правил приймання вантажів до перевезення, пункту 3 Правил складання актів у подібних правовідносинах.

У постанові від 21.11.2023 у даній справі Верховний Суд скасував оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та передав справу №904/33926/22 на новий розгляд до суду першої інстанції з мотивів неповного дослідження судами поданих сторонами докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, на підставі яких можливо було б встановити наявність/відсутність вини однієї чи іншої сторони у справі в затримці вагонів, у зв`язку з чим у Залізниці виникає право на нарахування плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу та наявність/відсутність підстав для звільнення Підприємства від плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу відповідно до вимог Статуту, що у свою чергу, є ключовим питанням у вирішенні даного спору.

Зокрема, Суд зазначив про те, що судами попередніх інстанцій не надано належної правової оцінки доводам відповідача положенням частини другої статті 13 Закону України ?Про залізничний транспорт?, зокрема, у розумінні співвідношення Закону України ?Про залізничний транспорт? і наказу Міністерства транспорту України від 30.05.2002 №344, а також про не врахування судами того, що сам факт відсутності процедури погодження не є підставою для звільнення органу виконавчої влади від виконання покладених на нього обов`язків.

Також Верховний Суд звернув увагу на правові висновки викладені у розділі 5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі №904/1448/20 та дійшов висновку про те, що судами не було досліджено у повному обсязі подані сторонами докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, на підставі яких можливо було б встановити наявність/відсутність вини однієї чи іншої сторони у справі в затримці вагонів, у зв`язку з чим у Залізниці виникає право на нарахування плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу та наявність/відсутність підстав для звільнення Підприємства від плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу відповідно до вимог Статуту, що, у свою чергу, є ключовим питання для правильного вирішення даного спору.

З цими висновками судової колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не погоджуюся та відповідно до статті 34 ГПК України висловлюю окрему думку.

На моє переконання, суд касаційної інстанції у даному випадку безпідставно поклав у основу своїх суджень формальний підхід щодо необхідності надання судами попередніх інстанцій належної правової оцінки у розумінні співвідношення Закону України ?Про залізничний транспорт? і наказу Міністерства транспорту України від 30.05.2002 №344, а також про не врахування судами висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 11.01.2022 у справі №904/1448/20, з огляду на таке.

У справі, що розглядається предметом спору є вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 244 500,00 грн плати за користування вагонами та 1 258 704,60 грн збору за зберігання вантажу.

Згідно зі встановленими судами попередніх інстанцій фактичними обставинами, які виникли між сторонами спору спірні правовідносини між позивачем та відповідачем урегульовано Договором про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом та договором про експлуатацію залізничної під`їздної колії ПП НВО "Енергоощадні технології" (з урахуванням умов письмової угоди від 23.02.2022 №17). Таким чином до спірних правовідносин підлягають застосуванню умови договорів, положення Статуту залізниць України, Правил користування вагонами і контейнерами та Правил приймання вантажів до перевезення.

Як встановили суди попередніх інстанцій, нарахування спірних платежів у даній справі пов`язується з фактом перебування спірних вагонів у безпосередньому розпорядженні вантажовласника (Підприємства) на станції відправлення Хоростків у період з 24.02.2022 00:01 год. до 24.03.2022 13:30 год., що також не заперечується сторонами спору.

На моє переконання, приєднавшись до публічного договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом та підписавши письмову угоду від 23.02.2022 №17 (щодо подання вагонів для навантаження на під`їзну колію ПП НВО "Енергоощадні технології") відповідач погодився та чітко усвідомлював порядок дій при перевезенні залізничним транспортом (порядок оформлення послуг та алгоритм дій щодо складання первинних документів), змістом прав та обов`язків визначених у ньому та у договорі про подачу і забирання вагонів/про експлуатацію залізничної колії, у тому числі і про можливий обов`язок сплатити плату за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, згідно з Правилами користування вагонами і контейнерами.

Задовольняючи позовні вимоги, суди виходили з того, що нараховані позивачем та пред`явлені до стягнення плата за користування вагонами та збір за зберігання вантажу є основним зобов`язанням відповідача перед позивачем за надані йому послуги Залізниці, а не відповідальністю відповідача.

Пунктом 3 Правил користування вагонами і контейнерами передбачено, що облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46 (додаток 1), відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к (додаток 11), які складаються на підставі пам`яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45 (додаток 2), пам`яток про видачу/приймання контейнерів форми ГУ-45к (додаток 8), повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами (додаток 12), актів про затримку вагонів форми ГУ-23а (додаток 3), актів загальної форми ГУ-23 (додаток 6).

У свою чергу положеннями статті 121 Статуту залізниць України та пункту 16 Правил користування вагонами та контейнерами визначено перелік обставин, за яких вантажовласник звільняється від плати за користування вагонами.

Зокрема, суди встановили, що надані Залізницею копії, актів загальної форми ГУ №23, повідомлення про закінчення вантажних операцій, пам`ятки про забирання вагонів форми ГУ-45, пам`ятки про подавання вагонів форми ГУ-45, які складені за участю представника Підприємства без зауважень, свідчать про те, що Підприємство замовило подавання йому порожніх вагонів, які тривалий час знаходились у його розпорядженні і простоювали на коліях станції в очікуванні розкредитування документів, а у подальшому, після того як о 12.00 год. 24.02.2022 Залізниця у порядку передбаченому пунктом 5 договору про експлуатацію залізничної під`їзної колії сповістила про неможливість перевезень у напрямку до станції Чорноморська, Підприємство не припинило відвантаження продукції, продовжувало забирання порожніх вагонів зі станції та їх навантаження на під`їзній колії її власника. Завантажені Підприємством спірні вагони у кількості 50 штук простоювали на станції Хоростків до 13.30 год. 24.03.2022, тобто до моменту, коли Підприємство розпорядилося про інший, незаборонений маршрут перевезення.

Тобто, суди встановили відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів, які б засвідчували передбачені положеннями статті 121 Статуту залізниць України обставини та зазначили про те, що заперечення вантажовласника, наведені ним при підписанні відомостей плати та накопичувальних карток не підпадають під жоден з випадків звільнення від плати за користування вагонами, наведених в пункті 16 Правил користування вагонами та контейнерами, і обставини, за яких виникла затримка, не входять до цих виняткових умов, що є підставою для звільнення від обов`язку вносити плату та збір.

Висновки судів попередніх інстанцій в цій частині не суперечать та у повній мірі узгоджуються зі сталим та послідовним висновком Верховного Суду щодо застосування пункту 16 Правил користування вагонами і контейнерами з урахуванням умов роботи Залізниці під час дії воєнного стану в Україні та відповідають положенням пункту 2.4.1 Договору.

У цій частині висновки судів ґрунтуються також на тому, що надані Залізницею пам`ятки про забирання вагонів форми ГУ-45, пам`ятки про подавання вагонів форми ГУ-45 містять інформацію про те, що Залізниця передавала порожні вагони Підприємству з приміткою про заборону відповідних перевезень, а завантажені вагони Залізниця прийняла від Підприємства для перевезення лише 24.03.2022 о 13.30 год.

Таким чином погоджуюсь із висновками судів попередніх інстанцій, що увесь спірний період з 24.02.2022 00:01 год. до 24.03.2022 13:30 год. вагони були у розпорядженні Підприємства.

На моє переконання, виходячи зі встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи, зокрема, що вагони прийнято до перевезення, станцією відправлення - Хоростків, яка входить до складу Львівської дирекції залізничних перевезень (вказані обставини також не заперечуються сторонами спору), а також враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини щодо належного повідомлення станцією Хоростків відповідача про заборону відвантаження, запроваджену згідно з розпорядженням Залізниці від 24.02.2022 №ЦЦО/99, вважаю обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій про те, що у спірних правовідносинах Підприємством не доведено вплив конвенційної заборони, запровадженої згідно з розпорядженням АТ "Укрзалізниця" від 24.02.2022 №ЦЦО/99 на спроможність виконувати сторонами свої конкретно визначені Договірні обов`язки.

У справі, що розглядається порушенням права, на яке посилається позивач, є невиконання відповідачем обов`язку щодо здійснення плати за користування вагонами та збору за зберігання вагонів, яка нарахована відповідно до умов Договору та чинного законодавства, про, що і йдеться у позові, а тому заперечення відповідача щодо протиправності дій Залізниці в частині встановлення заборони на переміщення залізничного рухомого складу (зокрема, внаслідок прийняття розпорядження від 24.02.2022 №ЦЦО/99) не є ключовим питанням для правильного вирішення даного спору та підлягає правовій кваліфікації виключно у контексті положень статті 121 Статуту залізниці пункту 16 Правил користування вагонами та контейнерами.

Не погоджуюсь з висновками Верховного Суду в частині необхідності надання судами попередніх інстанцій належної правової оцінки доводам відповідача щодо протиправності дій Залізниці внаслідок прийняття розпорядження від 24.02.2022 №ЦЦО/99 у розумінні співвідношення Закону України ?Про залізничний транспорт? і наказу Міністерства транспорту України від 30.05.2002 №344, з огляду на таке.

На моє переконання, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.01.2022 у справі №904/1448/20 зазначила саме про те, що: ….?Залізниця як суб`єкт господарювання здійснює дії з обмеження перевезень у межах своєї власної господарської компетенції щодо організації та планування господарської діяльності з перевезення вантажів (пункт 5.20 постанови). При цьому, враховуючи наведені норми права та нормативні акти, реалізація такої складової господарського повноваження, як тимчасові обмеження щодо перевезень, здійснюється за погодженням із центральним органом виконавчої влади (тобто особою, яка здійснює владні повноваження). Однак ототожнення у зв`язку із цим організаційно-господарської функції, яка здійснюється в межах своєї компетенції суб`єктом господарювання, з владно-управлінськими функціями органу виконавчої влади - суб`єкта владних повноважень є помилковими (пункт 5.21 постанови). ?… Залізниця не є суб`єктами владних повноважень, спірні дії АТ "Укрзалізниця" стосуються питань організації та планування господарської діяльності з перевезення вантажів, у межах якої сторони не наділені адміністративною процесуальною дієздатністю, а рішення АТ "Укрзалізниця", які запроваджують обмеження перевезень у власній господарській діяльності, не є нормативно-правовими актами чи актами індивідуальної дії…. (пункт 5.27 постанови)?.

Висновки судів попередніх інстанцій в цій частині у повній мірі узгоджуються з наведеними вище висновками Великої Палати Верховного та не суперечать їм, оскільки конвекційна заборона, запроваджена згідно з розпорядженням Залізниці від 24.02.2022 №ЦЦО/99 не є нормативно-правовими актом чи актом індивідуальної дії, а є рішенням Залізниці, яке прийнято в межах її господарської компетенції з питань організації та планування господарської діяльності з перевезення вантажів в умовах воєнного стану. Прийняття такого акта було зумовлене об`єктивними загальновідомими обставинами, які виникли з причин, не залежних від Залізниці, а тому, відповідно не може бути предметом оцінки судами попередніх інстанцій у розумінні співвідношення Закону України ?Про залізничний транспорт? і наказу Міністерства транспорту України від 30.05.2002 №344.

Вважаю, що конвекційна заборона, запроваджена згідно з розпорядженням Залізниці від 24.02.2022 №ЦЦО/99, не розповсюджувала свою дію на порядок вчинення певних дій зі сторони Залізниці у виконанні договірних зобов`язань щодо подачі порожніх вагонів під навантаження, а навпаки могла би мати лише логічний вплив на прийняття відповідачем рішення щодо продовження завантаження поданих Залізницею вагонів саме за умови належного повідомлення про введення таких обмежень, у тому числі до станції Чорноморська (припортова дирекція залізничних перевезень-ДН-5) РФ "Одеська залізниця".

У зв`язку із викладеним не погоджуюсь з мотивами, наведеними в постанові, а тому вважаю, доводи касаційної скарги Підприємства необґрунтованими.

З урахуванням наведеного, касаційну скаргу Підприємства слід було залишити без задоволення, а оскаржувані рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16.02.2023 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.06.2023 у справі №904/3926/22 залишити в силі, як такі, що прийняті з дотриманням вимог статті 236 ГПК України, принципів справедливості, добросовісності, розумності.

Суддя І. Бенедисюк