РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.11.2023Справа № 910/13132/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Полякової К.В., за участі секретаря судового засідання Саруханян Д.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження матеріали справи

за позовом Приватного підприємства "Бронкс"

до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України"

про стягнення 1857568,01 грн.

за участі представників:

від позивача: Шевченко М.І., Шевченко Н.М.,

від відповідача: Якименко М.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Бронкс" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про стягнення 1629229,68 грн. основного боргу, 52028 грн. трьох процентів річних та 176310,33 грн. інфляційних втрат за договором поставки товару від 11.01.2022 № 2022/01-11, укладеним між Приватним підприємством "Бронкс" та Державним підприємством "Коростишівське лісове господарство" (правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України").

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2023 провадження у справі № 910/13132/23 у частині позовних вимог про стягнення 300000 грн. основного боргу закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.

Суд зауважує, що представник відповідача не був присутній 21.11.2023 під час закінчення розпочатої на минулому судовому засіданні стадії дослідження доказів та на проведенні судових дебатів, однак з`явився під час оголошення вступної та резолютивної частини ухвали суду та рішення суду.

За частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічна норма міститься у частині 9 статті 165 ГПК України.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами у відповідності до приписів частини 9 статті 165 та частини 2 статті 178 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Із матеріалів справи слідує, що між сторонами з 2015 року існують господарські правовідносини з поставки товару, в яких позивач виступає покупцем, а відповідач - постачальником.

Відповідно до долучених до матеріалів справи копій накладних (залізничних накладних, специфікацій-накладних, товарно-транспортних накладних), платіжних доручень та інструкцій, карток рахунку, актів звіряння взаємних розрахунків за період з 2015 року по 2021 рік включно за відповідачем обліковувалася заборгованість перед позивачем, зокрема: станом на 31.12.2015 у сумі 130000 грн.; станом на 31.12.2016 у сумі 457926,40 грн.; станом на 31.12.2017 у сумі 621710,30 грн.; станом на 31.12.2018 у сумі 747715,16 грн.; станом на 31.12.2019 у сумі 574485,44 грн.; станом на 31.12.2020 у сумі 578910,28 грн.; станом на 26.01.2022 у сумі 2129229,68 грн.

Із матеріалів справи слідує, що позивачем оформлялися заявки на поставку відповідачем товару від 04.10.2021 № 2021/10-04 та від 29.10.2021 № 2021/10-29 і від 22.11.2021 № 2021/11-22 - скориговані заявки.

11.01.2022 між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальник) укладено договір поставки товару № 2022/01-11, за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується виготовляти та систематично, планомірно в зазначений термін поставити і передати у власність покупцю, а покупець - прийняти й оплатити товар у повному розмірі на умовах та в порядку, визначених цим договором.

Постачальник зобов`язується поставляти товар окремим партіями в кількості та асортименті, визначених у замовленнях (далі - заявки) покупця, що є невід`ємними частинами даного договору, та коригуються кожного місяця відповідно до потреб покупця (пункт 1.2 договору).

Відповідно до пункту 4.3 договору поставка замовленого товару здійснюється постачальником протягом не більше ніж трьох-сім днів з моменту отримання відповідного замовлення або протягом строку, визначеного в самому замовленні.

Згідно з пунктом 4.4 договору моментом здійснення поставки товарів постачальнику є їх отримання покупцем з відповідною відміткою в супроводжувальній первинній обліково-видатковій документації (товарно-транспортна, накладна, видаткова накладна).

У пунктах 8.1, 8.2 договору встановлено, що договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2022 року. У разі, якщо за тридцять днів до закінчення строку дії договору жодна сторона не виявить бажання розірвати його, то дія договору автоматично продовжується на один рік на тих же умовах.

Із матеріалів справи слідує, що сторонами підписаний акт звіряння взаємних розрахунків за період 01.01.2021-26.01.2022, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем становить 2129229,68 грн.

У матеріалах справи наявні листи позивача від 10.03.2022 № 2022/03-10 до відповідача із проханням повернути зайво перераховані грошові кошти в сумі 2129229,68 грн.; лист від 28.03.2022 № 2022/03-28 щодо проведення розрахунків по реалізації будь-якої продукції на суму зайво перерахованих грошових коштів у сумі 2129229,68 грн.; лист від 17.08.2022 № 2022/08-17 із проханням повернути залишок перерахованих грошових коштів на суму 2129229,68 грн.; вимога № 2 від 29.08.2022 № 2022/08-29 щодо повернення заборгованості в сумі 2129229,68 грн.; вимога № 3 від 12.09.2022 № 2022/09-12 щодо надання відповідачем графіку розрахунку по заборгованості в сумі 2129229,68 грн.

Судом ураховано, що матеріали справи доказів направлення відповідачу згаданих вище листів та вимог не містять. При цьому, представник позивача під час судового засідання 14.11.2023 наголошував на направленні відповідних звернень відповідачу на електронну пошту, у той час як представник відповідача зауважував на відсутності відповідних доказів отримання відповідачем таких листів.

Разом із цим, у матеріалах справи наявний лист від 05.10.2022 № 1156 за підписом директора ДП «Коростишівське ЛГ», в якому на вимогу позивача про повернення грошових коштів повідомлено, що сума боргу становить 2129229,68 грн., проте згідно з домовленостями для позивача заготовлені пиломатеріали обрізні всього на суму 855400 грн., яку позивачу необхідно забрати зі зберігання. Також наведений графік погашення решти боргу: жовтень 2022 року - 425000 грн., листопад 2022 року - 425000 грн., грудень 2022 року - 423829,68 грн.

У відповідь на даний лист позивач листом від 05.10.2022 № 2022/10-05 повідомив, що сума боргу визначена в акті звіряння та становить 2129229,68 грн., а вказана відповідачем продукція позивачем не замовлялася та у наведених розмірах не використовується.

Відповідно до наказу від 16.12.2022 № 1206 Державного агентства лісових ресурсів України ДП «Коростишівське ЛГ» припиняється шляхом реорганізації, а саме - приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", що є його правонаступником прав та обов`язків.

11.01.2023 сторонами укладено додаткову угоду № 2023/01-11 до договору поставки від 11.01.2022 № 2022/01-11, в якій погоджено, зокрема, що правонаступник постачальника стає відповідачем по всім кредиторським вимогам, господарським зобов`язанням та правовідносинам.

Також сторонами підписаний акт звірки взаємних розрахунків за період 01.01.2022-06.02.2023 щодо повернення відповідачем 25.11.2022 коштів у розмірі 100000 грн., після чого залишок боргу відповідача складає 2029229,68 грн.

Дана сума боргу в розмірі 2029229,68 грн. також відображена в підписаному сторонами акті звірки взаємних розрахунків за березень 2023 року.

Відповідно до листа від 28.03.2023 № 30 відповідача в особі філії «Коростишівське ЛГ» останній на лист позивача від 20.03.2023 № 2023/03-20 зауважив на необхідності подання позивачем заявки на виготовлення та відвантаження лісопродукції для виставлення її на торги.

Листом від 11.04.2023 № 105 відповідач в особі філії «Коростишівське ЛГ» підтвердив розмір заборгованості в сумі 2029229,68 грн. станом на 06.04.2023, що передана згідно з передавальним актом до відповідача. При цьому, підприємство заготовило для позивача брус на суму 470000 грн., однак продукція не була забрана.

У відповідь позивач листом від 11.04.2023 № 2023/04-11 наголосив, що графік погашення боргу відповідачем не виконаний, жодні договори відповідального зберігання не укладалися, продукція зазначених відповідачем розмірів не використовується, у зв`язку з чим позивач просив повернути грошові кошти в сумі 2029229,68 грн.

Поряд із цим, позивачем оформлені заявки від 27.03.2023 № 2023/03-27, від 13.04.2023 № 2023/04-13 щодо поставки товару на всю суму заборгованості в розмірі 2029229,68 грн. згідно з договором поставки від 11.01.2022 № 2022/01-11 та додатковою угодою від 11.01.2023 № 2023/01-11.

Матеріали справи не містять доказів поставки відповідачем товару позивачу після оформлення останнім даних заявок.

Відповідно до підписаного обома сторонами акту звірки взаємних розрахунків за червень 2023 року заборгованість відповідача перед позивачем станом на 30.06.2023 становить 1629229,68 грн. У даному акті зазначено, що 30.06.2023 відповідачем повернуто грошові кошти в сумі 400000 грн.

Як установлено судом, після відкриття провадження у справі 08.09.2023 відповідач сплатив на рахунок позивача грошові кошти в сумі 300000 грн. в якості повернення кредиторської заборгованості, що становить предмет розгляду даної справи.

Дані обставини підтверджуються копією платіжної інструкції від 08.09.2023 № 2138 на суму 300000 грн.

Суд зауважує, що відповідні платіжні інструкції щодо повернення позивачу частини боргу 30.06.2023 та 08.09.2023 долучені до матеріалів справи безпосередньо відповідачем.

Відтак, ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2023 провадження у справі № 910/13132/23 у частині позовних вимог про стягнення 300000 грн. основного боргу закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України).

Виходячи зі змісту статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 633 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (частина 2 статті 530 ЦК України).

Частиною 2 статті 693 ЦК України передбачено право покупця у разі порушення продавцем строку передання йому попередньо оплачених товарів або пред`явити вимогу про передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати (тобто відмовитися від прийняття виконання).

Як установлено судом вище та не заперечувалося відповідачем, між сторонами з 2015 року існують господарські правовідносини з поставки товару, у процесі здійснення яких за відповідачем обліковувалася заборгованість перед позивачем, зокрема: станом на 31.12.2015 у сумі 130000 грн.; станом на 31.12.2016 у сумі 457926,40 грн.; станом на 31.12.2017 у сумі 621710,30 грн.; станом на 31.12.2018 у сумі 747715,16 грн.; станом на 31.12.2019 у сумі 574485,44 грн.; станом на 31.12.2020 у сумі 578910,28 грн.; станом на 26.01.2022 у сумі 2129229,68 грн.; станом 06.02.2023 у сумі 2029229,68 грн.

Унаслідок укладення сторонами договору поставки товару від 11.01.2022 № 2022/01-11 відповідачем фактично визнано наявність заборгованості перед позивачем у розмірі 2129229,68 грн.

Дана заборгованість визнавалась у подальшому відповідачем листом від 05.10.2022 № 1156 у сумі 2129229,68 грн. та листом від 11.04.2023 № 105 у сумі 2029229,68 грн.

Так, після укладення між сторонами договору поставки товару від 11.01.2022 № 2022/01-11 із додатковою угодою від 11.01.2023 № 2023/01-11 позивачем подані відповідачу заявки від 27.03.2023 № 2023/03-27, від 13.04.2023 № 2023/04-13 щодо поставки товару на всю суму заборгованості в розмірі 2029229,68 грн.

Таким чином, виходячи з умов пункту 4.3 договору, відповідач мав поставити товар протягом 3-7 днів після заявки, тобто до 20.04.2023 року.

При цьому, суд ураховує, що дія договору відповідно до пунктів 8.1, 8.2 пролонгована з 31.12.2022 на наступний рік, оскільки матеріали справи не містять доказів подання жодною із сторін за тридцять днів до закінчення строку дії договору заяви про його розірвання.

Разом із цим, відповідач за заявками від 27.03.2023 та від 13.04.2023 поставку товару позивачу на суму 2029229,68 грн. не здійснив.

У той же час, 30.06.2023 відповідачем повернуто позивачу грошові кошти в сумі 400000 грн. та 08.09.2023 у сумі 300000 грн., що підтверджується відповідними копіями платіжних інструкцій.

Відтак, згідно з підписаним обома сторонами актом звірки взаємних розрахунків за червень 2023 року заборгованість відповідача перед позивачем станом на 30.06.2023 становить 1629229,68 грн.

Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 916/2620/20, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 10.09.2019 у справі № 916/2403/18.

Як установлено судом, позивачем розмір заборгованості ДП «Коростишівське ЛГ» підтверджено належними первинними документами в розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а саме підписаними та скріпленими печаткою ДП «Коростишівське ЛГ» накладними (залізничними накладними, специфікаціями-накладними, товарно-транспортними накладними) та платіжними дорученнями (інструкціями) щодо перерахування відповідачу грошових коштів.

При цьому, сформована за даними первинними документами заборгованість ДП «Коростишівське ЛГ» у розмірі 2029229,68 грн. визнана відповідачем, як правонаступником, у листі від 11.04.2023 № 105.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Суд заважує, що відповідачем відзив на позовну заяву не надався, жодних доказів на спростування наведених позивачем обставин до суду не подано. Натомість, відповідачем до матеріалів справи долучено лише копії платіжних інструкцій від 30.06.2023 та 08.09.2023 щодо повернення частини заборгованості позивачу.

Згідно з частиною 4 статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ураховуючи викладене, оскільки сума неповернутої відповідачем попередньої оплати в розмірі 1329229,68 грн. підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і відповідач на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про повернення цих коштів позивачу або поставки товару на вказану суму, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з відповідача даної суми попередньої оплати, у зв`язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений за договором або законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, у постачальника (продавця) виникає зобов`язання повернути покупцю суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, частини першої статті 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку поставки.

За арифметичним перерахунком суду, здійсненим із урахуванням дати настання прострочення з повернення попередньої оплати - 21.04.2023 (зі спливом семиденного строку після заявки на поставку товару від 13.04.2023), із відповідача підлягає стягненню 11675,02 грн. трьох процентів річних та 26461,16 грн. інфляційних втрат, нарахованих за період з 21.04.2023 до 29.06.2023 на суму 2029229,68 грн.; 4285,10 грн. трьох процентів річних за період з 30.06.2023 до 31.07.2023 на суму 1629229,68 грн. (інфляційні втрати позивачем за цей період не заявлені).

Відповідно до частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Понесені позивачем витрати по оплаті судового збору відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 ГПК України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Також суд дійшов висновку покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору в частині позовних вимог, провадження по яким закрито, на підставі частини 9 статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 86, 129, 232, 236-241 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Приватного підприємства "Бронкс" задовольнити частково.

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (01601, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 9А; ідентифікаційний код 44768034) на користь Приватного підприємства "Бронкс" (49024, м. Дніпро, вул. Універсальна, 10; ідентифікаційний код 34642 (один мільйон триста двадцять дев`ять тисяч двісті двадцять дев`ять) грн. 68 коп. основної заборгованості, 15960 (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот шістдесят) грн. 12 коп. трьох процентів річних, 26461 (двадцять шість тисяч чотириста шістдесят одну) грн. 16 коп. інфляційних втрат, а також 25074 (двадцять п`ять тисяч сімдесят чотири) грн. 76 коп. витрат зі сплати судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне судове рішення складено: 06.12.2023 року.

Суддя К.В. Полякова