РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.12.2023Справа № 910/16087/23

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДОС СВ»

до Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ»

про стягнення 434 444,88 грн

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Ратківська А.Р.

Представники: без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «РАДОС СВ» (далі - позивач, ТОВ «РАДОС СВ») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (далі - відповідач, АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ») про стягнення 434 444,88 грн, з яких: 2 639,48 грн 0,1% річних та 431 805,40 грн індексу інфляції.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору поставки від 09.08.2021 щодо оплати за поставлений товар, стягнення заборгованості за який було предметом спору у справі № 910/14190/22. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.08.2023 у справі № 910/14190/22 змінено рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у даній справі, викладено п. 2, 5 резолютивної частни рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22 в редакції, згідно якої стягнуто з АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» на користь ТОВ «РАДОС СВ» заборгованість у сумі 1 616 457,60 грн, витрати на правову допомогу у сумі 10 000,00 грн та витрати зі сплати судового збору 24 246,86 грн, розстрочено виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22 строком на 6 місяців. Оскільки станом на день подання позовної заяви відповідач не виконав свого обов`язку щодо розрахунку за поставлений товар, позивач здійснив на підставі ст. 625 ЦК України та п. 11.2 Договору поставки від 09.08.2021 нарахування відповідачу 0,1% річних та інфляційних втрат на суму заборгованості в розмірі 1 616 457,60 грн за період з 22.02.2022 по 10.10.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2023 позовну Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДОС СВ» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/16087/23, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (без проведення судового засідання).

Суд повідомляв позивача та відповідача про відкриття провадження у справі № 910/13908/23.

01.11.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, сформований в системі «Електронний суд» та зареєстрована в автоматизованій системі «Діловодство спеціалізованого суду». Відповідно до відзиву на позовну заяву, відповідач просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

09.11.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 ГПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ ГПК України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, відповідно до статей 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

З`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, та дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

09.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «РАДОС СВ» (постачальник, позивач) та Акціонерним товариством «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (покупець, відповідач) був укладений Договір № ДОН/НХ-21369/НЮ-В (далі- Договір або Договір № ДОН/НХ-21369/НЮ-В від 09.08.2021), предметом якого відповідно до п.1.1 Договору є поставка постачальником покупцю товару в асортименті та кількості згідно специфікації (додаток 1), яка є невід?ємною частиною чинного Договору.

На виконання умов Договору та отриманої письмової заявки покупця № ДОН/НХ-21369/НЮ-В від 09.08.2021, позивач 09.12.2021 поставив відповідачу товар (протигазів ГП-7 у кількості 2534 шт) на загальну суму 1 717 443,84 грн, що підтверджується видатковою накладною № 144 від 08.12.2021 та актом прийому-передачі товару від 09.12.2021.

У п. 6.4 Договору сторони погодили, що відповідач оплачує поставлений позивачем шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок після підписання акту прийому-передачі в термін на 45 банківський день з дати реєстрації податкової накладної у Державному реєстрі.

15.12.2021 позивач зареєстрував податкову накладну від 08.12.2021 №147 (зареєстровано в ЄРПН за номером № ).

Отже, оплата за поставлений товар мала бути здійснена у строк до 21.02.2022.

Відповідач оплату поставленого товару здійснив частково на суму 57 609,60 грн та 43 376,64 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 4540901 від 21.02.2022, № 4540882 від 21.02.2022.

З огляду на зазначене, у відповідача утворилася заборгованість перед позивачем заборгованість відповідача перед позивачем становить 1 616 457,60 грн (1 717 443,84 грн - 57 609,60 грн - 43 376,64 грн = 1 616 457,60 грн), у зв?язку з чим позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення 1 616 457,60 грн заборгованості за Договором № ДОН/НХ-21369/НЮ-В від 09.08.2021.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДОС СВ» задоволено повністю; стягнуто з Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДОС СВ» заборгованість у сумі 1 616 457,60 грн, витрати на правову допомогу у сумі 90 822,88 грн та витрати зі сплати судового збору 24 246,86 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22 також частково задоволено заяву Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» про розстрочення виконання рішення та розстрочено виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі №910/14190/22 строком на 6 місяців.

Постановою Північного апеляційного господарського суду 01.08.2023 у справі № 910/14190/22 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДОС СВ» залишено без задоволення; апеляційну скаргу Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» задоволено частково; рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі 910/14190/22 змінено.

Відповідно до п. 4 Постанови Північного апеляційного господарського суду 01.08.2023 у справі № 910/14190/22 постановлено викласти п.п. 2, 5 резолютивної частини рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22 в такій редакції: «Стягнути з Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДОС СВ» заборгованість у сумі 1 616 457,60 грн, витрати на правову допомогу у сумі 10 000,00 грн та витрати зі сплати судового збору 24 246,86 грн.

Розстрочити виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2022 у справі № 910/14190/22 строком на 6 місяців.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо розрахунку за поставлений товар. Таким чином, враховуючи неналежне виконання відповідачем умов Договору № ДОН/НХ-21369/НЮ-В від 09.08.2021, позивач просить суд стягнути з Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» 2 639,48 грн 0,1% річних та 431 805,40 грн індексу інфляції, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України та п. 11.2 Договору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДОС СВ» підлягають задоволенню з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору № ДОН/НХ-21369/НЮ-В від 09.08.2021 між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Згідно з приписами ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору та отриманої письмової заявки покупця № ДОН/НХ-21369/НЮ-В від 09.08.2021, позивач 09.12.2021 поставив відповідачу товар (протигазів ГП-7 у кількості 2534 шт) на загальну суму 1 717 443,84 грн, що підтверджується видатковою накладною № 144 від 08.12.2021 та актом прийому-передачі товару від 09.12.2021.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22, зміненим Постановою Північного апеляційного господарського суду 01.08.2023, позов задоволено повністю; стягнуто з Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДОС СВ» заборгованість у сумі 1 616 457,60 грн, витрати на правову допомогу у сумі 10 000,00 грн та витрати зі сплати судового збору 24 246,86 грн; розстрочено виконання рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/23 строком на 6 місяців наступним чином, а саме: квітень 2023 року - 275 117,41 грн; травень 2023 року - 275 117,41 грн; червень 2023 року - 275 117,41 грн; липень 2023 року - 275 117,41 грн; серпень 2023 року - 275 117,41 грн; вересень 2023 року - 275 117,41 грн».

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до частини 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 129-1 Конституції України визначають, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, судове рішення у справі № 910/14190/22 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, а тому факт неналежного виконання Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» умов Договору № ДОН/НХ-21369/НЮ-В від 09.08.2021 в частині оплати поставленого товару та факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 1 616 457,60 грн підтверджено рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2023 у справі № 910/14190/22, зміненим Постановою Північного апеляційного господарського суду 01.08.2023, яке набрало законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість зі сплати основного боргу відповідача перед позивачем за Договором № ДОН/НХ-21369/НЮ-В від 09.08.2021 становила 1 616 457,60 грн.

По матеріалам справи судом встановлено, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо розрахунку за поставлений товар.

При цьому суд зазначає, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

При зверненні до суду позивач просив стягнути з відповідача на його користь 2 639,48 грн 0,1% річних за період з 22.02.2022 по 10.10.2023 та 431 805,40 грн індексу інфляції.

Пунктом 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитору зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 11.2 Договору сторони відповідно до ч. 6 ст. 625 Цивільного кодексу України встановили, що розмір відповідальності покупця за прострочення виконання грошового зобов?язання за цим Договором становить 0,1 процента річних від простроченої суми грошових зобов?язань за цим Договором.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд, здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга", перевірку викладеного позивачем у позовній заяві розрахунку 0,1% річних за період з 22.02.2022 по 10.10.2023 у розмірі 2 639,48 грн, дійшов висновку про задоволення вимог позивача в цій частині у повному обсязі.

Здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга", перевірку викладеного позивачем у позовній заяві розрахунку інфляційних втрат за період з 22.02.2022 по 10.101.2023 у розмірі 431 805,40 грн, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в цій частині у повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву відповідач, заперечуючи проти позовних вимог у частині стягнення відсотків річних та інфляційних втрат, зазначає, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та введенням з 24.02.2022 воєнного стану було неможливим виконання своїх зобов`язань за Договором через настання форс-мажорних обставин, на підтвердженням чого надав лист Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022.

Так, Указом Президента України № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого відповідним Законом України від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, в Україні із 24.02.2022 введено воєнний стан.

Згідно з листом Торгово-Промислової палати України № 2024/02.0.-7.1 від 28.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану з 05 години 30 хвилини 24 лютого 2022 року, ТТП підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по договору, виконання яких настало згідно з умовами договору і виконання яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин.

Відповідно до 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Так, форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 у справі № 913/785/17, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17.

Згідно з п. 9.5. Договору сторона, яка попала під дію форс-мажорних обставин та в результаті цього не може виконати зобов`язання за цим Договором, зобов`язана терміново, не пізніше трьох календарних днів з моменту їх виникнення, в усній або письмові формі повідомити про це другу сторону.

Однак, судом встановлено, що відповідачем не надано доказів повідомлення позивача про неможливість виконати зобов`язання, не надано належних доказів неможливості виконання зобов`язання внаслідок настання форс-мажорних обставин.

Крім того, обов`язок відповідача з оплати заборгованості за поставлений товар за Договором поставки від 09.08.2021 виникла у відповідача до початку військової агресії російської федерації проти України.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази в порядку ст. 86 ГПК України, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Стосовно розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Частиною 1 ст. 123 ГПК України передбачено що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов`язані із проведенням експертизи (ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому частиною 2 наведеної статті ГПК України передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Позивачем до позовної заяви додано попередній розрахунок суми судових витрат, який складається з суми судового збору у розмірі 6 516,68 грн та 31 722,24 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

З огляду на наведені приписи ст. 129 ГПК України та повне задоволення позову, судовий збір у сумі 6 516,68 грн покладається на відповідача.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу ним до матеріалів справи долучені належним чином засвідчені копії Договору про надання правової допомоги № 1/2023 від 02.01.2023, укладеного між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Легал Партнерс Юкрейн» (далі - Договір № 1/2023), Додатку № 1 до Договору № 1/2023, акту про надання правової допомоги від 10.10.2023, підтвердження про отримання винагороди у сумі 10 000,00 грн.

Відповідно до п. 4.3 Договору № 1/2023 за результатами надання правової допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої адвокатським об`єднанням правової допомоги і її вартість.

У п. 1 Акту про надання правової допомоги від 10.10.2023 визначено, що відповідно до Договору № 1/2023 адвокатське об`єднання надає, а позивач приймає наступну правову допомогу:

- участь у суді першої інстанції по майновому спору (підготовка позовної заяви, підготовка до 3-х необхідних процесуальних документів, участь у 1 підготовчому засіданні, 1 засіданні по суті) про стягнення з АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» відсотків та інфляційних втрат за Договором № ДОН/НХ-21369/НЮ-В від 09.08.2021 у розмірі 434 444,88 грн (відповідно до п. 6.8. Додатку №1 до Договору № 1/2023), що становить 10 000,00 грн;

- гонорар за прийняття рішення на користь клієнта-позивача у майновому спорі по справі про стягнення з АТ «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» відсотків та інфляційних втрат за Договором № ДОН/НХ-21369/НЮ-В від 09.08.2021 у розмірі 434 444,88 грн (відповідно до п. 6.10 Додатку №1 до Договору № 1/2023) - 5% від задоволених позовних вимог, що становить 21 722,24 грн.

У п. 1 Акту про надання правової допомоги від 10.10.2023 також визначено, що у разі задоволення позовних вимог, загальна сума гонорару за надання правової допомоги згідно умов Договору складає 31 722,24 грн.

Письмовим підтвердженням про отримання винагороди Адвокатське об`єднанням «Легал Партнерс Юкрейн» підтвердило отримання ним винагороди в сумі 10 000,00 грн.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт надання позивачу Адвокатським об`єднанням Легал Партнерс Юкрейн» послуг на суму 10 000,00 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так, за змістом ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 129 ГПК України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

До того ж, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

У відзиві на позовну заяву відповідач виклав заперечення проти суми судових витрат, зазначивши, що розмір витрат позивача на правову допомогу є завищеним та таким, що не відповідає обсягу наданих послуг.

Заявлений «гонорар успіху» є неспівмірним зі складністю справи та ціною позову, а також не відповідає обсягу виконаних адвокатом робіт та витраченому часу. Матеріали справи та фактичні обставини підтверджують, що справа не є складною і для ухвалення рішення на користь позивача адвокатом не було здійснено будь-яких додаткових правових послуг крім складання позовної заяви. Згідно з матеріалами справи та наданими сторонами доказами, незалежно від участі у справі адвоката або позивача в порядку самопредставництва, результат розгляду спору був заздалегідь очевидним, а відтак «гонорар успіху» є суттєво та неоправдано завищеним, а його розмір залежить не від складності справи та обсягу виконаної адвокатом роботи, а виключно від ціни позову.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що за правову допомогу, надану у цій справі сторонами погоджено фіксовану суму гонорару, що не суперечить, як положенням чинного законодавства, так і умовам Договору про надання правової допомоги № 1/2023 від 02.01.2023.

В той же час, відповідачем фактично не вказано, в чому саме полягає невідповідність визначеної в Договорі фіксованої суми гонорару 10 000,00 грн вимогам чинного законодавства та обставинам справи.

Щодо «гонорару успіху» в сумі 21 722,24 грн слід зазначити наступне.

Частинам 1 та 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань.

Отже, при встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху», ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

За наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22.02.2005 у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро, як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

Суд зазначає про те, що:

- за висновками Великої Палати Верховного Суду щодо можливості стягнення «гонорару успіху», які викладені у постанові від 12.05.2020 по справі № 904/4507/18, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність;

- предмет спору у даній справі та зміст позовних вимог не охоплюють значну кількість обставин та фактів, які підлягають ретельному дослідженню, не потребують детального вивчення судової практики, адже категорія даного спору не відноситься до складної, спір стосується стягнення 0,1% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму боргу, що була встановлена при розгляді іншої справи (справа № № 910/14190/22);

- у спірному випадку адвокатське об`єднання за надану позивачу у цій справі № 910/16087/23 правову допомогу отримало гонорар в сумі 10 000,00 грн.

- в свою чергу, гонорар (винагорода) адвоката оплачується саме за надану ним правову допомогу, тобто надану послугу, однак в даному випадку, гонорар адвоката у випадку прийняття позитивного рішення на користь позивача (21 722,24 грн) не є гонораром чи винагородою адвоката в розумінні умов укладеного між позивачем та адвокатам договору та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», оскільки для його отримання адвокатом не надається правова допомога (послуга).

За таких обставин суд вважає, що заявлені до стягнення витрати в сумі 21 722,24 грн не відповідають вказаним вище критеріям, оскільки не мають характеру необхідних, є неспівмірними з виконаною адвокатом роботою, не містять обґрунтування обсягу фактичних дій представника позивача, які достатньою мірою можуть бути співвіднесені з досягненням успішного результату, а їх відшкодування матиме надмірний характер. В свою чергу, розумний розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката для даної справи становить 10 000,00 грн.

Керуючись положеннями п. 1 ч. 4 ст. 129 ГПК України, з огляду на повне задоволення позову, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 56, 58, 73-80, 86, 123, 124, 129, 236-238, 241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (Україна, 03150, місто Київ, вулиця Єжи Ґедройця, будинок 5; ідентифікаційний код 40075815) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РАДОС СВ» (Україна, 53200, Дніпропетровська обл., місто Нікополь(з), вул. Запорізька, будинок 49; ідентифікаційний код 44055420) 2 639,48 грн (дві тисячі шістсот тридцять дев?ять гривень 48 коп.) 0,1% річних, 431 805,40 грн (чотириста тридцять одну тисячу вісімсот п?ять гривень 40 коп.) інфляційних втрат, 6 516,68 грн (шість тисяч п?ятсот шістнадцять гривень 68 коп.) судового збору та 10 000,00 грн (десять тисяч гривень 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України.

Повне рішення складено 06.12.2023.

Суддя Оксана ГУМЕГА