ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2023 р. м. Київ

Справа № 911/2574/23

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

за участі секретаря судового засідання Стаднік Є.О., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом фізичної особи-підприємця Берлоуса Юрія Миколайовича до Державного підприємства Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України» про стягнення 1980910,37грн, за участі представників від:

позивача Романішін Є.В. (ордер АІ №1455125 від 06.09.2023);

відповідача не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Берлоус Юрій Миколайович (далі - ФОП Берлоус Ю.М.) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Державного підприємства «Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України (далі ДПДГ «Озерна» ІБКІЦБНААН») про стягнення 1 980 910,37 грн, з яких: 1 178 100грн - основний борг; 199 583,93 грн - втрати від інфляції за період з 13.06.2022 по 30.06.2023; 40 675,71 грн - 3% річних за період 13.06.2022 по 30.06.2023; 326 930,73грн пеня за період з 30.06.2022 по 14.12.2022; 235 620грн - штраф (з урахуванням уточнення позовних вимог, а.с.1-5,58-62).

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань за договором №02/05-2022 від 02.05.2022 оренди транспортних засобів та самохідних машин чи механізмів з екіпажом в частині оплати наданих послуг у встановлений договором строк.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.09.2023 відкрито провадження у даній справі за відповідним позовом, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання на 16:30 11.10.2023, а також встановлено строк для подання відзиву на позов (а.с.68-70).

Копія ухвали від 13.09.2023, як свідчить повідомлення №717 про вручення поштового відправлення №140, отримана відповідачем 21.09.2023 (а.с.79); поштове відправлення №80, у якому позивачу направлено копію ухвали на адресу, зазначену ним у позовній заяві (а.с.1,57), повернуто з довідкою відділення поштового зв`язку, в якій причиною повернення вказано: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.74-76).

09.10.2023 до суду надійшов відзив на позов, сформований в системі «Електронний суд» 07.10.2023 представником відповідача адвокатом Кравченком С.О., у якому відповідач стверджує, що отримав копію ухвали про відкриття провадження у даній справі лише 22.09.2023 (а.с.80-84).

У відзиві на позов відповідач посилається на те, що:

договір №02/05-2022 від 02.05.2022 є неукладеним, оскільки не містить ціни оренди;

відповідний договір не містить співвмірних, передбаченим для орендаря за розмірами заходів відповідальності та становить сторони у нерівне становище.

Також, відповідач вказує, що період 2021-2022 роки є важким для відповідача для виконання зобов`язань через карантин, воєнний стан та просить зменшити розмір штрафних санкцій до 5% від суми основного боргу.

Окрім того, у відзиві на позов відповідач вказує, що разом із позовною заявою отримав лише частину документів, які вказані як додатки до позовної заяви, а саме не отримав доказів щодо судових витрат в частині витрат на оплату послуг адвоката, які просить зобов`язати позивача надіслати.

При цьому, відповідач вказує на не співмірність витрат на послуги адвоката, завищення їх розміру та звертає увагу на подання одним і тим же представником 4 позовних заяв фактично за шаблоном, у кожній з яких ним заявлено про стягнення по 40000грн витрат на оплату послуг адвоката, у зв`язку з чим просить зменшити розмір витрат на оплату правничої допомоги до 5 000грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 11.10.2023 судом відкладено підготовче засідання на 25.10.2023 о 14:00 (а.с.98-100).

25.10.2023 у підготовчому засіданні судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про зобов`язання направити йому копію договору на надання правничої допомоги, додаткової угоди до договору, акту, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, доказів сплату судового збору, оскільки як свідчить описи вкладень у поштові відправлення №489, 9360 (а.с.46-47,46б, 63-64), такі документи надсилались позивачем відповідачу. Також, судом відповідно до ч.2 ст.119 ГПК України продовжено з власної ініціативи строк для подання відзиву та прийнято його, враховуючи встановлення судом відповідного строку мінімальної тривалості та суперечливу інформацію щодо дати отримання ухвали про відкриття провадження у справі відповідачем: на сайті АТ «Укрпошта» - 27.09.2023 (а.с.103); у повідомленні про вручення 21.09.2023 (а.с.79); відповідач у відзиві стверджує про отримання 22.09.2023 (а.с.80-84).

Ухвалами, занесеними до протоколу засідання, 25.10.2023 судом: встановлено строки сторонам для подання відповіді на відзив та заперечення (а.с.114-115); закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.11.2023 о 15:15.

Строки для подання відповіді на відзив та заперечення встановлені сторонам на підставі ч.4 ст.166, ч.4 ст.167, п.12 ч.2 ст.182 ГПК України.

Підготовче провадження закрито у відповідності з п.3 ч.2 ст.185 ГПК України, у зв`язку із виконанням завдань підготовчого провадження.

Позивач не скористався своїм правом на подання відповіді на відзив до початку розгляду справи по суті, з клопотанням про продовження встановленого судом строку для подання такої заяви по суті до суду не звертався.

22.11.2023 в судове засідання представник відповідача не з`явився і про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час і місце судового засідання відповідач повідомлений шляхом направлення ухвали від 25.10.2023, яка доставлена до електронного кабінету 25.10.2023, про що свідчить довідка про доставку електронного листа 25.10.2023 о 20:24 (а.с.121).

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши зібрані у справі докази, судом встановлені наступні обставини.

02.05.2022 між позивачем (далі орендодавець) та відповідачем (орендар) укладено договір №02/05-2022 оренди транспортних засобів та самохідних машин чи механізмів з екіпажем (далі договір , а.с.6-11).

Відповідно до п.1.1 договору в порядку та на умовах, визначених договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві в строкове платне користування транспортні засоби та самохідні машини чи механізми (далі техніка) разом із обслуговуючим персоналом, а орендар зобов`язується прийняти техніку орендодавця та сплачувати орендодавцеві орендну плату за її використання. Ознаки техніки, її характеристики в розрізі кожної одиниці відображаються в додатку №1 до договору (п.1.2 договору).

Як узгоджено сторонами п.1.4 договору, управління (керування) технікою, що передається у користування орендареві за договором, її технічне обслуговування в процесі експлуатації за цільовим призначенням проводяться екіпажем орендодавця, при чому екіпаж не припиняє трудових відносин із орендодавцем та не вступає в трудові відносини з орендарем.

В силу п.2.1 договору орендар зобов`язується використовувати техніку виключно за її цільовим призначенням, з метою провадження сільськогосподарської діяльності та іншої діяльності, не забороненої чинним законодавством.

Передача техніки в оренду здійснюється сторонами за актом приймання-передачі та вважається переданою з дати складання відповідного акту (п.3.2 договору); строк оренди до 06.06.2022 і може бути змінений за згодою сторін, що оформлюється додатковою угодою до цього договору (п.п.4.2, 4.3 договору).

Згідно п.5.1 договору орендна плата за договором становить загальну вартість наданих послуг з оренди, сплачених орендарем орендодавцеві протягом дії договору на підставі актів приймання-передачі наданих послуг, та розраховується виходячи з розрахунку 1 000грн за 1 га.

Орендна плата визначається в акті приймання-передачі наданих послуг що складається сторонами протягом 5 робочих днів після кожного місяця оренди техніки та її виплата проводиться протягом 5 банківських днів після складання сторонами акту приймання-передачі наданих послуг (п.5.2, 5.3 договору). При цьому, остаточний розрахунок за договором здійснюється на підставі акту приймання-передачі наданих послуг з оренди, що оформлюється протягом 5 календарних днів з моменту закінчення терміну оренди (п.5. 8 договору).

Із змісту п.7.1 договору вбачається, що техніка повертається орендодавцю за актом приймання-передачі (п.7.1 договору).

Також, за домовленістю сторін за порушення строків оплати передбачена пеня у розмірі 0,5% вартості товарів (робіт, послуг) з яких допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково штраф у розмірі 20% від суми заборгованості за надані послуги (п.8.1.1 договору).

Відповідно до п.9.1 договору він набирає чинності з дати його укладення та діє до закінчення строку оренди, визначеного п.4.1 договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту виконання сторонами взятих на себе за цим договором зобов`язань.

Додатком №1 до договору (а.с.12) сторонами визначено перелік техніки, що передається з екіпажом в оренду, яка фактично передача відповідачу позивачем, про що сторонами складено акт 05.05.2022 (а.с.13) та у подальшому повернута позивачу 06.06.2022, як свідчить акт приймання-передачі (повернення) (а.с.14).

На підтвердження факту знаходження техніки в оренді, обсягу, вартості послуг сторонами складені акти прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг), які підписані без зауважень (а.с.15-17):

№6 від 06.06.2022 на суму 202 100грн (202,100га);

№7 від 06.06.2022 на суму 288000грн (228га);

№8 від 07.06.2022 на суму 982100грн (982,1га).

На оплату оренди та наданих послуг за договором щодо яких складені вищевказані акти №№7,8 позивачем відповідачу виставлені рахунки на оплату №7 від 06.06.2022 на суму 288 00грн, №8 від 07.06.2022 на суму 982 100грн (а.с.18,19), доказів направлення або вручення яких відповідачу до звернення з відповідним позовом до суду не надано.

Як свідчить виписка з рахунку позивача за період з 02.05.2022 по 24.06.2023, (а.с.22), відповідачем сплачено з посиланням у графі «призначення платежу» на оплату оренди техніки згідно відповідного договору: 27.09.2022 92 000грн; 09.12.2022 202 100грн.

Відповідно до акту звірки взаємних розрахунків за період 01.01.2022 -14.04.2023 за відповідним договором, який підписано сторонами, борг відповідача складає 1 178 100грн (а.с.70).

У листі без номеру та дати відповідач підтвердив борг за відповідним договором станом на 14.04.2023 у розмірі 1 178 000грн та гарантував його погашення до 01.09.2023 (а.с.21).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на наявність у відповідача боргу за відповідним договором у розмірі 1 178 000грн.

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обов`язку оплатити оренду техніки за договором та послуги, а також застосування відповідальності, встановленої договором та чинним законодавством за порушення зобов`язання з оплати у встановлений договором строк.

Заявлені позивачем вимоги суд вважає обґрунтованими з наступних підстав.

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Укладений сторонами договір, враховуючи його предмет, зміст зобов`язань сторін, за своєю правовою природою є договором найму (оренди) транспортного засобу, враховуючи наступне.

Як визначено ч.ч.1,2 ст.798 ЦК України: предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо; договором найму транспортного засобу може бути встановлено, що він передається у найм з екіпажем, який його обслуговує.

Договір найму транспортного засобу, як визначено ч.1 ст.799 ЦК України, укладається у письмовій формі. При цьому, вимога щодо нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи не розповсюджується на договір, який укладений фізичною особою, що є суб`єктом підприємницької діяльності, якщо відповідний транспортний засіб використовується такою особою у підприємницькій діяльності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2023 у справі №125/1216/20).

Отже, договір сторонами укладено у належній формі простій письмовій.

В силу ч.1 ст.805 ЦК України: управління та технічна експлуатація транспортного засобу, переданого у найм з екіпажем, провадяться його екіпажем; екіпаж не припиняє трудових відносин з наймодавцем; витрати на утримання екіпажу несе наймодавець.

Договір найму транспортного засобу є одним із різновидів договору найму, на який розповсюджуються загальні норми, які регулюють відносини найму, зокрема, ч.1 ст.762 ЦК України, яка передбачає справляння з наймача плати у розмірі, встановленому договором найму, за найм (оренду) майна.

При цьому, посилання відповідача на те, що відповідний договір є неукладеним, оскільки сторонами не визначено розмір оплати (ціни) безпідставні, оскільки п.5.1 такого договору, сторонами установлено спосіб її визначення із розрахунку 1000грн за один гектар, а двосторонніми актами за взаємною домовленістю сторін визначено обсяг використання техніки та загальна сума (вартість) відповідних послуг, що свідчить про досягнення згоди сторонами щодо загальної ціни договору, яку становить загальна вартість визначених в актах приймання-передачі послуг, як узгоджено п.5.1 договору.

Під час розгляду справи відповідач не надав доказів оплати орендної плати (послуг) за договором у розмірі 1178100грн, отже, не спростував тверджень позивача про наявність боргу за договором. Між тим, строк виконання зобов`язання з оплати, визначений сторонами у п.5.3 договору, - 5 банківських днів після складення акту приймання-передачі наданих послуг, закінчився.

Як визначено ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, відповідач є таким, що допустив порушення зобов`язання, оскільки не повністю виконав свої зобов`язання з оплати визначеної за згодою сторін вартості послуг (орендної плати) у вищевказаних актах, тому вимоги позивача в частині стягнення 1178100грн основного боргу є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того позивачем заявлено вимоги щодо стягнення з відповідача 199 583,93грн - втрат від інфляції за період з 13.06.2022 по 30.06.2023; 40675,71грн - 3% річних за період з 06.10.2022 по 30.06.2023.

Так, як визначено ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач допустив прострочення виконання зобов`язання з оплати, позивач має право вимагати сплати боргу з урахуванням втрат від інфляції та 3% річних.

Перевіряючи розрахунок відповідних вимог позивача, суд встановив, що позивач помилково вважає простроченим зобов`язання з оплати вартості оренди техніки за актом №6 від 06.06.2022 у розмірі 202 100грн з 13.06.2022, оскільки фактично 13.06.2022, зважаючи на встановлений п.5.3 договору строк виконання зобов`язання 5 банківських днів, є останнім днем строку виконання відповідного зобов`язанням і простроченим таке зобов`язанням можна вважати лише починаючи з 14.06.2022. Отже, нарахування 3% річних на борг у сумі 202 100грн з 13.06.2022 є безпідставним.

Окрім того, у розрахунку втрат від інфляції позивачем вказано про застосування індексу інфляції за червень-вересень 2022 року починаючи з 13.06.2022 по 30.09.2022 на суму боргу у розмірі 1 472 200грн, що складає сукупну заборгованість за актами №№6,7,8, без врахування строку виконання зобов`язань з оплати орендної плати за кожним із цих актів (відповідно до 13.06.2022, 13.06.2022, 14.06.2022 включно), що фактично не впливає на правильність визначення розміру втрат від інфляції за відповідний період, оскільки, зважаючи на те, що строк виконання зобов`язань з оплати орендної плати за усіма такими актами є простроченим станом на 15.06.2022, до всієї суми боргу підлягав застосуванню індекс інфляції за червень 2022 року.

За розрахунком суду, розмір 3% річних, враховуючи строк виконання зобов`язань з оплати за кожним актом, здійснені оплати та розмір боргу, за заявлений позивачем період складає 40633,76грн, тому вимоги позивача у відповідній частині суд задовольняє частково на суму 40633,76грн, а у задоволенні вимог про стягнення 41,95 грн -3% річних відмовляє.

Розмір втрат від інфляції за заявлений позивачем період, враховуючи строк виконання зобов`язань з оплати за кожним актом, здійснену оплату та розмір боргу, за розрахунком суду складає більшу суму, що пов`язано з тим, що позивачем не здійснюється округлення сукупного індексу інфляції за певний період до десятої при розрахунку втрат від інфляції.

Між тим, відповідно до ч.2 ст.237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, тому заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі - з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 199583,93грн втрат від інфляції.

Крім того, позивачем у даній справі заявлено вимогу про стягнення з відповідача 326930,73грн пені, яка нарахована ним за період з 30.06.2022 по 08.12.2022, а також 235 620грн штрафу у розмірі 20% від загальної суми боргу.

Заявлені вимоги є мотивованими з наступних підстав.

В силу ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання; одним з видів господарських санкцій згідно ч.2 ст. 217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно ч.ч. 2,3 ст.549 ЦК України: штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В силу п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Як визначено ч.2 ст. 343 ГК України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Аналогічне обмеження щодо розміру пені, що нараховується у зв`язку з несвоєчасним виконання грошового зобов`язання, встановлено також ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань».

У даній справі встановлено факти порушення відповідачем зобов`язань з оплати орендної плати за використання техніки з екіпажем позивача отже, позивач має право нарахувати пеню за порушення виконання відповідних зобов`язань.

Розмір пені, який встановлено у п.8.1.1 договору перевищує максимальний розмір пені, визначений вказаними нормами, тому позивачем обґрунтовано при розрахунку пені застосована саме подвійна облікова ставка НБУ, що діяла у період, за який нарахована пеня.

Перевіривши розрахунок пені, наведений позивачем, суд дійшов висновку про те, що пеня позивачем розрахована вірно.

Також, враховуючи те, що відповідачем допущено прострочення виконання зобов`язанням з оплати більше ніж на 30 днів, позивач обгрунтовано нарахував штраф у розмірі 20%, передбачений п.8.1.1 договору, від суми боргу у розмірі 1 178100 грн.

Однак, суд вважає, що розмір штрафних санкцій пені та штрафу у даній справі підлягає зменшенню, про що заявлено відповідачем, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Як визначено ч.2 такої статті, якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В силу ч. 3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Суд вважає за можливе зменшити розмір пені, заявлений до стягнення з відповідача, до 35000грн, а розмір штрафу до 24 000грн, що загалом буде становити -більше 5% суми боргу, враховуючи наступні обставини.

Так, у даній справі позивач не посилається на факт заподіяння йому порушенням зобов`язання відповідачем збитків та не надає доказів їх наявності у певному розмірі. Отже, підстав вважати, що вчиненим порушенням завдано збитків позивачу у певному розмірі, який би дорівнював чи перевищував розмір нарахованої позивачем штрафних санкцій, не має. При цьому, втрати від інфляції та інших негативних процесів компенсуються заявленими позивачем вимогами про сплату втрат від інфляції та процентів. Суд також враховує, що позивач використав своє право на стягнення як пені, так і штрафу, передбачених договором, а також те, що прострочення оплати відбулось у період введення на всій території України воєнного стану внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України з 24.02.2022, який продовжено і який наразі триває, що спричиняє негативні наслідки для всіх учасників, що здійснюють господарську діяльність на території України, у т.ч. сторін у справі, а також нарахування пені у максимально можливому розмірі подвійної ставки НБУ. Одночасне стягнення і пені, і штрафу у заявленому розмірі може стати надмірним тягарем для відповідача, враховуючи обставини, викладені ним у заявах по суті, які вплинули на можливість здійснення розрахунків з відповідачем.

За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають задоволенню у розмірі 35000грн, а в частині штрафу у розмірі 24 000грн, а у задоволенні вимог про стягнення пені у розмірі 291930,73грн та 211 620грн штрафу суд відмовляє.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, витрати на оплату позову судовим збором, понесені позивачем, підлягають відшкодуванню йому за рахунок відповідача лише частково, з урахуванням також того, що вимоги щодо стягнення пені та штрафу є обгрунтованими, однак, їх розмір зменшено судом, а саме у розмірі 29713,03грн /(1178100+199583,93+40633,76+326930,73+

235620)/100*1,5/.

У першій заяві по суті - позовній заяві (а.с.1-5,58-62), позивач вказував, що очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000грн та п.2 позовної заяви просив їх стягнути з відповідача.

Так, однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, що визначено п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, що визначено ч.1 ст.123 ГПК України. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, як передбачено п.1 ч.3 такої норми, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Реалізація права на відшкодування судових витрат відбувається у порядку, визначеному ГПК України, який передбачає декілька етапів.

Так, відповідно до ч.1 ст.124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно ч.2 ст.126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Як унормовано ч.3 відповідної статті, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Порядок розподілу судових витрат установлений ст.129 ГПК України, в силу ч.8 якої, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази, що встановлено ч.8 ст.129 ГПК України, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Таким чином, ГПК України визначає послідовність та час вчинення дій учасниками з метою реалізації права на відшкодування судових витрат, що відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України).

Відповідний порядок застосування визначений постановою Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, постановами Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.08.2021 у справі №910/11547/19, 26.10.2022 у справі №911/3001/21, 27.09.2023 у справі №903/657/22, додатковими постановами Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 02.11.2022 у справі №916/1010/21, від 28.06.2023 у справі №905/1029/22, від 11.07.2023 у справі №916/2664/21, постановою Великої Палати Верхового Суду від 05.07.2023 у справі №911/3312/21.

В силу ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач, заявляючи у даній справі про відшкодування йому витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000грн до поданої позовної заяви додав докази на підтвердження розміру відповідних витрат, а саме:

договір про надання правничої допомоги №4 від 01.06.2023 про надання правової (далі договір №4, а.с.39), укладений між позивачем (далі- клієнт) та адвокатом Романішіним Є.В. (далі - адвокат), за яким адвокат зобов`язується оплатно надавати правову допомогу при стягненні заборгованості за договором оренди транспортних засобів та самохідних машин та механізмів з екіпажем №02/05-2022 від 02.05.2022;

- додаток №1 до договору №4 (далі додаток), що визначає розмір гонорару адвоката;

акт № від 30.06.2023 приймання-передачі послуг (детальний опис робіт) на суму 40000грн, складений адвокатом та позивачем (а.с.42, далі - акт приймання-передачі).

Додатком до договору №4 визначено, що за виконану роботу клієнт сплачує адвокату гонорар у вигляді фіксованої суми у розмірі 40 000грн, яку клієнт зобов`язується оплатити у повному обсязі до 15.12.2023. При цьому, п.1.2 додатку встановлено, що клієнт сплачує вартість наданих послуг на підставі виставленого рахунку протягом 5 днів з дати його виставлення адвокатом, але не пізніше остаточного вирішення справи клієнта в суді; остаточним вирішенням справи в суді є набрання законної сили рішення суду за результатами розгляду справи, як узгоджено сторонами договору №4.

Як передбачено п.1.8 додатку, остаточним підтвердженням виконання робіт є акт наданих послуг. Окрім того, відповідний додаток передбачає відшкодування клієнтом адвокату фактичних витрат, пов`язаних з виконанням договору.

30.06.2023 адвокатом Романішіним Є.В. та позивачем складено акт приймання-передачі, відповідно до якого адвокатом надані наступні послуги (20год): зустріч з клієнтом та усна правова консультація щодо способів та порядку вирішення справи, узгодження правової позиції; збір документів, необхідних для підтвердження правової позиції, узгодженої з клієнтом; підготовка проекту позовної заяви з детальним розрахунком заборгованості; підготовка копій необхідних документів, які додаються до позовної заяви, подання позовної заяви з додатками до суду.

На момент розгляду питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, фактично відповідні послуги не оплачені, однак, такий обов`язок, строк виконання якого ще не закінчився, позивача встановлений зазначеним договором.

Відповідні витрати позивача, які він має понести у загальному розмірі 40 000грн, не можуть бути покладені повністю на відповідача з наступних підстав.

Як визначено ч.4 ст.126 ГПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 5 ст.126 ГПК України унормовано, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, у розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, якщо на її думку, недотримано вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт, ціною позову та значенням її для сторін. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення розміру витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Відповідно до ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч.4 ст.126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (аналогічна правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.08.2018 у справі №916/1283/17, 30.07.2019 у справі №902/519/18, 21.01.2020 у справі №903/390/18, 21.01.2020 у справі № 916/2982/16, 07.07.2020 у справі № 914/1002/19, додаткових постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.03.2020 у справі №911/471/19, 20.09.2022 у справі №912/423/20, 25.10.2022 у справі №907/438/21).

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу; кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Як визначено ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»: гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги; при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини; гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У п.п.19,20 постанови від 07.07.2021 №910/12876/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини, разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Як зазначено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17, 13.02.2019 у справі № 911/739/15, 01.08.2019 у справі № 915/237/18, додаткових постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.07.2023 у справі № 924/746/22, від 21.06.2023 №908/3387/21, для включення всієї суми гонорару до відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що його позов не підлягає задоволенню, а за наявності заперечень позивача щодо співмірності заявленої суми компенсації також має бути обґрунтовано, що такі витрати відповідача були необхідними, а їх розмір є розумним і виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені до відшкодування, з урахуванням того, чи були такі витрати здійснені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Верховний Суд вказав, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, додаткова постанова Верховного Суду у складі колегії судді Касаційного господарського суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).

Відповідно до ч.5 ст.129 ГПК України визначено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.129 ГПК України, однак, ч. 5 наведеної норми визначає критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

У відповідній постанові зазначено, що на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.4 ст.129 ГПК України, визначені також положеннями ч.ч.6,7,9 ст.129 ГПК України.

Як роз`яснено у відповідній постанові, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст.126 ГПК України). Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 ст.129 ГПК України може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, як вказано у вищезгаданій постанові, керуючись ч.ч. 5-7, 9 ст.129 ГПК України відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 28); у рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір; заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа "Гімайдуліна і інші проти України" від 10.12.2009, справа "Баришевський проти України" від 26.02.2015).

У даній справі відповідач скористався своїм правом та подав заяву про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, у якій вказав на завищення вартості відповідних послуг, а також повідомив про подання в майже одночасно 4 ідентичних позовів до відповідача, які розглядаються у справах №№911/2568/23, 911/2569/23, 911/2574/23, 911/2575/23, у яких позивач заявляє про стягнення по 40 000грн у кожній витрат на професійну правничу допомогу, Однак, відповідні позови, як вказує відповідач, містять стандартні аргументи та стандартний набор первинних документів.

Суд розглядаючи відповідну заяву відповідача, перевірив наявність фактів, вказаних у відповідній заяви та встановив факт подання відповідних позовів, та вважає її мотивованою, однак, не погоджується із розміром, до якого на думку відповідача має бути зменшено розмір витрат позивача, вказаний відповідачем 5000грн.

Так, враховуючи, що справа не є складною, обсяг доказів у справі не є великим, для складання лише однієї заяви по суті - позову представник не здійснював додатковий збір доказів, а здійснював лише аналіз документів, які перебували у розпорядженні позивача, заявлені позивачем витрати у розмірі 40 000грн не можна вважати розумними, неминучими, реальними і пропорційними розміру заявлених вимог.

З урахуванням вищевикладеного, зважаючи на вищевказані обставини, необхідність та розумність відповідних витрат, враховуючи, що витрати, понесені відповідачем, не є пропорційними та неминучими, вартість аналогічних послуг інших суб`єктів, обсяг фактично виконаної роботи (наданих послуг) у даній справі, необхідність здійснення розрахунку заявлених вимог, що не є досить складним, суд вважає, що розумними і дійсно необхідними є витрати на правову допомогу у даній справі у розмірі не більше 10000грн.

Витрати у розмірі 30 000грн, які має понести позивач у відповідності з укладеним договором №4 у вигляді оплати гонорару адвоката, суд покладає на позивача, який взяв на себе відповідні зобов`язання в силу договору, укладеного з адвокатом, оскільки суд не має повноважень втручатись у відповідні відносини позивача та адвоката.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 126, 129, 232-233, 237-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства Дослідне господарство «Озерна» Інституту біоенергетичних культур і цукрових буряків Національної академії аграрних наук України» (ідентифікаційний код 00497673; 09128, Київська область, Білоцерківський район, с. Озерна, вул. Липки, 6) на користь фізичної особи-підприємця Берлоуса Юрія Миколайовича (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) 1178100грн основного боргу, 199 583,93грн втрат від інфляції, 40 633,76грн 3% річних, 35000рн пені та 24000грн штрафу, а також 29713,03грн в рахунок часткового відшкодування витрат по оплаті позову судовим збором та 10000грн в рахунок часткового відшкодування витрат на оплату професійної правничої допомоги.

3. В частині стягнення 41,95грн 3% річних, 291930,73грн пені, 211620грн - штрафу відмовити.

4. Витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 30 000грн покласти на позивача.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст.257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 04.12.2023.

Суддя А.Р. Ейвазова