ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

01 листопада 2023 року Справа № 915/1422/23

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Олейняш Е.М. при секретарі судового засідання Дюльгер І. М.., розглянувши у відкритому підготовчому засіданні справу

за позовом Миколаївської міської ради, вул. Адміральська, 20, м. Миколаїв, 54001 ()

електронна адреса зазначена в системі Електронний суд:

до відповідача Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), проспект Дмитра Яворницького, 21 а, м. Дніпро, 49027 ()

електронна пошта:

до відповідача Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області (Перша Миколаївська державна нотаріальна контора), вул. Пушкінська, 14/6, м. Миколаїв, 54030 ()

електронна пошта:

про скасування державної реєстрації обтяження майна

за участю представників сторін:

від позивача : Грумінська Д.О.

від відповідача Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції: Шерстюк Ю.І.

від відповідача Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Миколаївської області звернулась Миколаївська міська рада до відповідача Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та до відповідача Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області (Перша Миколаївська державна нотаріальна контора) з позовною заявою, в якій просить суд:

1. Скасувати у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державну реєстрацію обтяження (арешт (архівний запис) від 28.07.2006, реєстраційний номер обтяження 3527317, щодо об`єкта обтяження: нежитловий об`єкт за адресою: вул. Чкалова, 93, м. Миколаїв (реєстраційний номер 1).

2. Скасувати у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державну реєстрацію обтяження (заборона (архівний запис) від 28.07.2006, реєстраційний номер обтяження 3508700, щодо об`єкта обтяження: нежитловий об`єкт за адресою: вул. Чкалова, 93, м. Миколаїв (реєстраційний номер 1).

3. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію обтяження від 28.07.2006, номер запису обтяження 1269893 (дата внесення 12.06.2013) - арешт нерухомого майна щодо об`єкта обтяження: нежитловий об`єкт за адресою: вул. Чкалова, 93, м. Миколаїв (реєстраційний номер 1).

4. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію обтяження від 25.07.2006, номер запису обтяження 1269861 (дата внесення 12.06.2013) - заборона на нерухоме майно щодо об`єкта обтяження: нежитловий об`єкт за адресою: вул. Чкалова, 93, м. Миколаїв (реєстраційний номер 1).

Позивач також просить суд судові витрати стягнути з відповідачів на користь позивача через виконавчий комітет Миколаївської міської ради.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 18.09.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 18.10.2023.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 22.10.2023 відкладено підготовче засідання по справі на 01.11.2023.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Відповідно до Указів Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022, від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 06.02.2023 № 58/2023, від 01.05.2023 № 254/2023 у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України продовжувався строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб, з 05 години 30 хвилин 20 травня 2023 року строком на 90 діб.

Відповідно до ст. 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України.

Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

У разі неможливості здійснювати правосуддя судами, які діють на території, на якій введено воєнний стан, законами України може бути змінена територіальна підсудність судових справ, що розглядаються в цих судах, або в установленому законом порядку змінено місцезнаходження судів.

Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

В судовому засіданні 01.11.2023 судом відповідно до ст. 240 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини ухвали.

Розглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що спір у даній справі не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства з огляду на наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» ЄСПЛ указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria, заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом», у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи особистого немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Отже критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних особистих прав, свобод чи інтересів у цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносинах, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства, а по-друге, суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є зазвичай фізична особа (стаття 19 ЦПК України).

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (стаття 19 КАС України).

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження (частина перша, пункт 1 частини другої статті 19 КАС України у відповідній редакції).

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (провадження № 14-51цс21), від 27 березня 2019 року у справі № 638/14011/16-ц (провадження № 14-656цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 826/5806/17 (провадження № 11-290апп19), від 13 березня 2019 року у справі № 202/30/17 (провадження № 14-643цс18) та інших.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Спір про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача особою, за якою зареєстровано право власності на ці об`єкти нерухомого майна, які до цього перебували у власності позивача. Участь державного реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.

Також Велика Палата Верховного Суду вважає, що оскільки позивач не був заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис.

Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов`язково постануть перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.

Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому вони мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору (постанова ВП ВС від 18.06.2019 у справі № 924/478/18).

Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін.

Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано (постанова ВП ВС від 18.06.2019 у справі № 924/478/18).

Аналогічна позиція висловлена в постанові ВП ВС від 12.02.2020 у справі № 820/4524/18.

Спір у цій справі стосується виключно оцінки правомірності дій (рішення) Реєстратора, вчинених (прийнятого) ним під час (за результатами) розгляду заяви представника АБ «Укргазбанк» як уповноваженого представника ОСОБА_4 про державну реєстрацію за ним права власності на спірну квартиру, що свідчить про публічно-правовий характер цього спору.

Оскільки дослідженню в цій справі підлягають виключно владні управлінські дії та рішення Реєстратора, який у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень, а також перевірка оскаржуваного рішення на відповідність вимогам, визначеним у статті 2 КАС України, спір у цій справі підлягає вирішенню за правилами адміністративного судочинства (постанова ВП ВС від 27.02.2019 у справі № 820/3936/16).

Судом встановлено, що предметом спору у даній справі є вимога Миколаївської міської ради до відповідача Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та до відповідача Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області (Перша Миколаївська державна нотаріальна контора) про скасування у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державної реєстрації обтяження (заборони / арешту щодо об`єкта обтяження: нежитлового об`єкту за адресою: вул. Чкалова, 93, м. Миколаїв (реєстраційний номер 1).

Підставою позову позивачем зазначено, що на підставі рішення сесії міської ради від 29.01.2009 № 32/23 та акта приймання-передачі від 01.05.2011, враховуючи рішення Миколаївської обласної ради від 25.03.2011 № 14, нежитловий комплекс будівель по вул. Чкалова, 93, був переданий до комунальної власності Миколаївської міської територіальної громади.

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів від 10.11.1984 № 1043 Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою було внесено запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження вищевказаних нежитлових приміщень у вигляді заборони та арешту (реєстраційний номер заборони - 3508700, арешту - 3527317).

Позивач зазначає, що накладений арешт унеможливлює здійснення в повному обсязі права власності вказаним майном.

Позовні вимоги обґрунтовано ст. 321, 327, 328 ЦК України, Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності", ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки № 342095562 від 09.08.2023 з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на об`єкт нерухомого майна - нежитловий об`єкт загальною площею 2 351, 2 кв. м., що знаходиться за адресою вул. Чкалова, 93, м. Миколаїв (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1) зареєстровано 27.05.2013 за територіальною громадою м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради, тобто за позивачем.

Судом встановлено, що оспорювана державна реєстрація обтяження арешт нерухомого майна (архівний запис) від 28.07.2006, реєстраційний номер обтяження 3527317; заборона на нерухоме майно (архівний запис) від 28.07.2006, реєстраційний номер обтяження 3508700; арешт нерухомого майна від 28.07.2006, номер запису обтяження 1269893 (дата внесення 12.06.2013), заборона на нерухоме майно від 25.07.2006, номер запису обтяження 1269861 (дата внесення 12.06.2013) щодо об`єкта обтяження: нежитловий об`єкт за адресою: вул. Чкалова, 93, м. Миколаїв (реєстраційний номер 1) вчинено державними реєстраторами на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1043 від 10.11.1984, тобто на підставі рішення виконавчого органу позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що в даній справі спір не є спором про право (спір не стосується прав на нерухоме майно / прав щодо майна), державна реєстрація обтяжень не вчинена на користь третіх осіб, тобто спірні правовідносини виникли між позивачем та державними реєстраторами під час реалізації останніми владних управлінських дій, які у межах спірних правовідносин діяли як суб`єкти владних повноважень. Відтак, в силу положень п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України спір не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства. Виходячи зі спірних правовідносин та складу учасників процесу даний спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 185 ГПК України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 231 ГПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Відповідно до ч. 3-5 ст. 231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Керуючись ст. 185, 231, 233-235, 254-259 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі № 915/1422/23.

Повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її оголошення та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 254-259 ГПК України.

Повний текст ухвали складено 28.11.2023

Суддя Е. М. Олейняш