ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року м. ОдесаСправа № 487/6852/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богацької Н.С.

суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Керівника окружної прокуратури міста Миколаєва

на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 06.10.2023 № 487/6852/21, постановлену суддею Алексєєвим А.П. про повернення

позовної заяви Керівника окружної прокуратури міста Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради

до відповідача: ОСОБА_1

про стягнення 214059,58 грн.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року Керівник окружної прокуратури міста Миколаєва (далі прокурор) в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ), в якому просив суд стягнути з останньої 214059,58 грн.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 була власником об`єктів нерухомості, що знаходяться на земельній ділянці Миколаївської міської ради. До придбання цих об`єктів відповідачкою, попередня власниця користувалася земельною ділянкою, на якій розташоване це майно, на підставі договору оренди землі, укладеному з Миколаївською міською радою. Прокурор, посилаючись на приписи статей 120, 125 ЗК України, статті 377 ЦК України, якими визначено обов`язок власника нерухомого майна оформити та зареєструвати речове право на земельну ділянку, розташовану під будівлею, на платність використання земель в Україні. та на статтю 1212 ЦК України, діючи в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради, просив стягнути з відповідача неодержану орендну плату, розраховану за умовами договору оренди, який був укладений з попередньою власницею нежитлових будівель.

Обґрунтовуючи підстави для представництва інтересів держави в особі Миколаївської міської ради, прокурор зазначив, що остання, будучі обізнаною про виявлені правопорушення та маючи відповідні повноваження, всупереч інтересам держави не зверталась за їх захистом до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно збережених коштів.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 частково визнала позовні вимоги (на суму 25599,18 грн). Зазначила, що загалом об`єкт нерухомості має меншу площу, ніж вказану прокурором у позовній заяві, а тому у неї виник обов`язок на сплату саме такого розміру орендної плати.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 13.04.2023 позов прокурора задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Миколаївської міської ради 214059,58 грн.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19.07.2023 рішення суду першої інстанції скасовано, провадження у справі закрито, роз`яснено, що справа підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 07.09.2023 справу за заявою прокурора передано до Господарського суду Миколаївської області.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 22.09.2023 позов прокурора залишено без руху. Суд зазначив, що прокурором не обґрунтовано, що Миколаївська міська рада у спірних правовідносинах має діяти як суб`єкт владних повноважень, на якого покладені функції із захисту інтересів держави, в тому числі у судовому порядку, одночасно являючись у спірних правовідносинах стороною, як власник земельної ділянки. Вказаною ухвалою прокурору надано 10-ти денний строк з дня її вручення для усунення недоліків позовної заяви.

На виконання вищевказаної узвали суду, прокурор у письмових поясненнях зазначив, що закон не забороняє та не обмежує здійснення прокурором представництва в порядку господарського судочинства інтересів держави в особі органу місцевого самоврядування тільки з тієї причини, що у спірних правовідносинах він виконує не публічно-владні управлінські функції щодо відповідача, а здійснюючи владу, діє на засадах рівності з ним. Спір між Миколаївською міською радою та ОСОБА_1 є приватноправовим, оскільки правовідносини між ними регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення їх юридичної рівності.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 06.10.2023 № 487/6852/21 позовну заяву і додані до неї документи повернуто прокурору без розгляду на підставі п. 4 ч. 5 ст. 174 ГПК України. Суд дійшов висновку про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в особі Миколаївської міської ради, оскільки остання, будучи позивачем, мала здійснювати лише публічно-владні управлінські функції по відношенню до відповідача.

Не погодившись з ухвалою суду, прокурор подав на неї апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, а справу направити для продовження розгляду в суд першої інстанції.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги прокурор посилається на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, зокрема, зазначив, що при поданні позовної заяви, обґрунтував неналежне здійснення захисту інтересів держави в особі Миколаївської міської ради, яка не вжила належних заходів у спірних правовідносинах.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., суддів Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.10.2023 витребувано у Господарського суду Миколаївської області матеріали № 487/6852/21, вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відкладено до надходження вказаних матеріалів з суду першої інстанції.

10.11.2023 матеріали надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.11.2023 за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 06.10.2023 № 487/6852/21 відкрито апеляційне провадження, вирішено здійснювати її розгляд в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, встановлено ОСОБА_1 строк до 27.11.2023 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право к цей же строк до 27.11.023 подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань.

Будь-яких заяв чи клопотань від учасників справи не надходило.

Розглянувши матеріали оскарження ухвали, доводи апеляційної скарги, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.

Предметом апеляційного перегляду є ухвала суду першої інстанції, якою прокурору повернуто позовну заяву і додані до неї документи без розгляду на підставі п. 4 ч. 5 ст. 174 ГПК України.

Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Верховний Суд у постанові Великої Палати від 21.06.2023 у справі №905/1907/21, зокрема, розглядав питання: «чи може прокурор звертатись до суду в інтересах органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень та комунального закладу з вимогою про визнання укладеного правочину недійсним та стягнення коштів?».

Так, здійснивши аналіз абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Велика Палата Верховного Суду в п. 37 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц дійшла висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

У пункті 76 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду підтримала вищевказаний висновок та зазначила, що відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в п. 69 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, пп. 8.19 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 та п. 40 постанови від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Так, відповідно до ст. 7 Конституції України, в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та Їх виконавчі органи (частини 1, 3 ст. 140 Конституції України).

Таким чином, місцеве самоврядування є одним із проявів здійснення народом, у формі територіальної громади, влади, яка, в свою чергу, не належить до жодної із гілок державної влади, що характеризується самостійністю у вирішенні певного кола питань.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами. При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ч. 1, 4, 8 с. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території.

Так, частинами 1, 2 ст. 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Обласні та районні ради затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку відповідних областей і районів та контролюють їх виконання; затверджують районні і обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.

В той же час, відповідно до ст. 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким органом місцевого самоврядування у даному разі є Миколаївська міська рада.

Як вже зазначалось, предметом позовних вимог є стягнення з Лисенко О.А., як власника об`єктів нерухомості, що знаходяться на земельній ділянці Миколаївської міської ради, безпідставно збережених коштів за користування цією земельною ділянкою.

Тобто, у даному випадку, підстави позову, зазначені прокурором, у випадку прийняття судом позитивного рішення на його користь, є тими обставинами, що порушують суспільний, публічний інтерес громади, у даному разі територіальної громади м. Миколаєва.

Таким чином, саме Миколаївська міська рада, і як орган місцевого самоврядування, з огляду на зазначені вище норми законодавства, і як власник земельної ділянки комунальної власності, є тим органом місцевого самоврядування, уповноваженим здійснювати відповідні функції у зазначеній сфері суспільних відносин, в силу Закону, - ефективного здійснення контролю у сфері землекористування, шляхом вжиття заходів, спрямованих на відновлення прав громади.

Відтак, зважаючи на те, що Миколаївська міська рада, будучі обізнаною про виявлені прокурором порушення, не здійснила належного захисту інтересів громади шляхом звернення до суду з відповідним позовом, прокурором може звертатися з відповідним позовом до місцевого господарського суду в інтересах держави в особі такої Ради, як органу місцевого самоврядування в силу Закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів зазначає про передчасність висновку місцевого господарського суду щодо наявності підстав для застосування вимог п. 4 ч. 5 ст. 174 ГПК України та повернення позовної заяви прокурора.

При цьому, судова колегія не надає оцінку заявленим прокурором позовним вимогам, оскільки спір не розглядався по суті.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Згідно із ч. 3 ст. 271 ГПК України, у випадках, зокрема, скасування судом апеляційної інстанції ухвал про повернення позовної заяви, справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

За вимогами п. 6 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржувана ухвала Господарського суду Миколаївської області від 06.10.2023 № 487/6852/21 про повернення позовної заяви - скасуванню, із передачею матеріалів позовної заяви до Господарського суду Миколаївської області для продовження розгляду зі стадії відкриття провадження у справі.

У зв`язку зі скасуванням ухвали місцевого господарського з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, розподіл сум судового збору повинен бути здійснений судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами ст. 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 271, 275, 277, 280, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Керівника окружної прокуратури міста Миколаєва задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 06.10.2023 № 487/6852/21 скасувати.

Матеріали № 487/6852/21 передати Господарському суду Миколаївської області для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 ГПК України.

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська