ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.11.2023м. ХарківСправа № 922/3591/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Стеріоні В.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "ЮРІЯ" (18030, м. Черкаси, вул. Кобзарська, 108; )
до Фізичної особи-підприємця Мельник Ганни Володимирівни ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 )
про стягнення заборгованості
за участю представників:

позивача - не з`явився;

відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

14.08.2023 Приватне акціонерне товариство "ЮРІЯ" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Мельник Ганни Володимирівни, в якій просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Мельник Ганни Володимирівни заборгованість за договором поставки №548 від 22.10.2018 у загальному розмірі 27 285,31 грн. з яких: заборгованість за поставлений товар у розмірі 22 737,76 грн., штраф за порушення терміну розрахунку у розмірі 4 547,55 грн., а також стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки №548 від 22.10.2018 в частині своєчасної та в повному обсязі оплати товару.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 15.08.2023 прийнято позовну заяву Приватного акціонерного товариства "ЮРІЯ" до Фізичної особи-підприємця Мельник Ганни Володимирівни про стягнення заборгованості до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі №922/3591/23. Вирішено розгляд справи №922/3591/23 здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

21.08.2023 через кабінет Електронного Суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№22179 від 21.08.2023) та клопотання (вх.№22180 від 21.08.2023) про розгляд справ №922/3591/23 за правилами загального позовного провадження.

У відзиві відповідач зазначила, що позивач не долучив до позовної заяви жодного доказу, у т.ч. товарної або видаткової накладної з підписом ФОП Мельник Г.В. або уповноваженої особи за дорученням тощо, на підтвердження передачі даному ФОП вищевказаного товару. Викладене свідчить, що згідно умов даного договору у ФОП Мельник Г.В. не виник обов`язок платити за товар та відповідно не має прострочки оплати, що тягне відсутність правових підстав для нарахування пені, 3% річних, інфляційних втрат. ФОП Мельник Г.В. також відсутня дана товарна або видаткова накладна. Відсутність даної накладної, у т.ч. в матеріалах справи це факт необґрунтованості, безпідставності та нікчемності позовної заяви, що тягне відмову в її задоволенні. Правова позиція ФОП Мельник Г.В. ґрунтується на постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 грудня 2020 року у справі № 910/14900/19.

Також відповідач зазначила, що пеня позивачем розрахована не правильно та у випадку якщо суд прийме рішення задовольнити дану незаконну позовну заяву, відповідач просить застосувати строки позовної давності.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 28.08.2023 клопотання Фізичної особи-підприємця Мельник Ганни Володимирівни (вх.№22180 від 21.08.2023) про розгляд справи за правилами загального позовного провадження задоволено. Вирішено перейти до розгляду справи №922/3591/23 за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Призначено справу №922/3591/23 до розгляду у підготовчому засіданні на 27.09.2023.

26.09.2023 на електронну скриньку суду від представника позивача надійшли пояснення (вх.№26087 від 26.09.2023).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.09.2023 підготовче засідання відкладено на 18.10.2023.

16.10.2023 через канцелярію суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив (вх.№27996 від 16.10.2023).

У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що всі накладні мають підпис особи, яка отримала товар, та завірені печаткою з зазначенням назви ФОП Мельник Ганна Володимирівна та ідентифікаційним номером фізичної особи-платника податків НОМЕР_1 . Факт поставки товару по спірним накладним підтверджується також податковою звітністю, в якій відображені зазначені господарські операції шляхом внесення їх до Автоматизованої системи "Єдине вікно подання електронних документів" ДПС України податкових накладних, що підтверджується копіями податкових накладних та квитанцій до них. Отримання податкових накладних покупцем підтверджується повідомленнями про результат обробки документів, у яких зазначено, що документ прийнято. На поставки товару в листопаді та грудні 2022 року були оформлені податкові накладні №7037998 від 30.11.2022 та №7041382 від 31.12.2022.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.10.2023 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів до 26.11.2023 та відкладено підготовче засідання на 08.11.2023.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 08.11.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в судовому засіданні на 22.11.2023. Роз`яснено учасникам справи про наслідки неявки в судове засідання учасників справи відповідно до статті 202 ГПК України.

Представник позивача в судове засіданні 22.11.2023 не з`явився, проте 16.10.2023 через канцелярію суду генеральний директор Приватного акціонерного товариства "ЮРІЯ" звернувся з клопотанням про розгляд справи без участі представника позивача (вх.№27995 від 16.10.2023) за наявними в матеріалах справи документами.

Відповідач явку свого представника в судове засідання 22.11.2023 не забезпечив, про причини неявки не повідомив. Про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Так, процесуальні документи у цій справі направлялись всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідного документу та довідками про доставку електронного листа в Електронний кабінет.

Крім того, процесуальні документи щодо розгляду даної справи офіційно оприлюднені у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua) та знаходяться у вільному доступі.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 120 ГПК кодексу України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Згідно з частиною 1 та пунктом 1 частини 2 статті 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч.1 ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

З огляду на зазначене, всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Враховуючи положення ст.ст. 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів і заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними матеріалами.

Відповідно до ст.219 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 22.11.2023 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

22.10.2018 між Приватним акціонерним товариством "ЮРІЯ" (постачальник) та Фізичною особою - підприємцем Мельник Ганною Володимирівною (покупець) був укладений договір №548 (надалі - Договір) (а.с.9-11 т.1).

Відповідно до п.1.1 Договору в порядку та на умовах, визначених Договором, постачальник зобов`язувався поставити молочну продукцію (далі - продукція), а покупець в порядку та умовах, визначених Договором, зобов`язувався прийняти й оплатити таку продукцію.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що поставка продукції в асортименті та кількості здійснюється на підставі накладних згідно замовлення покупця.

Загальна сума даного договору визначається сумою всіх накладних на поставку продукції за Договором (п.1.3Договору).

Згідно з п.2.1. Договору, постачальник зобов`язується поставляти продукцію за цінами, зазначеними у Специфікації, за відсутності Специфікації за цінами вказаними у накладних або інших документах, які затверджені сторонами. Ціна продукції міститься у накладних, які надаються постачальником покупцю разом із партією поставляємої продукції.

У випадку зміни цін на продукцію постачальник зобов`язаний надіслати покупцю нову специфікації або інший документ по факсу не пізніше ніж за 5 днів до запровадження даних змін (п.2.2.Договору).

Розрахунки за продукцію здійснюються покупцем в безготівковому порядку або готівкою на умова відстрочки платежу на 14 календарних днів з дня отримання продукції покупцем, що підтверджується накладними (п.2.3.Договуору).

Ліміт дебіторської заборгованості не повинен перевищувати 5 000,00 гривень (п.2.4.Договуору).

Сторони дійшли згоди, що оплата кожної поставленої партії продукції здійснюється відповідно до накладних і покупець зобов`язаний при перерахуванні коштів обов`язково вказувати у платіжному дорученні номер і дату даного Договору. У випадку відсутності в платіжному дорученні цих реквізитів постачальник самостійно визначає напрямок зарахування отриманих сум у рахунок погашення існуючих обов`язків (п.2.5.Договуору).

Відповідно до п.5.1. Договору, продукція відвантажується постачальником покупцю в асортименті та обсязі згідно заявки покупця.

Заявка на продукцію подається покупцем за дві доби до дати поставки. Заявки можуть подаватися телефону, факсу, електронній пошті або в письмовій формі (п.5.2.Договору).

Поставка продукції покупцю здійснюється засобами постачальника та за його рахунок до місця вказаного покупцем в замовленні (умови DDP - Інкотермс 2000) (п.5.4.Договору).

Приймання-передача продукції проводиться представниками постачальника і покупця та оформлюється шляхом підписання накладних (п.5.5.Договору).

Продукція вважається прийнятою по кількості місць - згідно з кількістю місць, зазначених у накладній, по якості, згідно із якісним посвідченням (п.5.6.Договору).

Відповідно до п.5.8. Договору, перехід ризиків та права власності на продукцію переходить до покупця з моменту підписання та завірення печатками (штампами) уповноваженими представниками сторін товарно-транспортної або видаткової накладної, яка засвідчує факт передачі товару постачальником та його отримання покупцем. Датою поставки вважається дата передачі постачальником товару покупцю.

Усі поставки продукції по накладним, оформлені сторонами на протязі строку дії даного Договору вважаються такими, які поставлені на підставі і в рамках даного Договору, навіть при відсутності посилання на даний Договір в самій накладній (п.5.10.Договору).

За порушення умов Договору винна сторона відшкодовує контрагенту спричинені цим порушенням збитки в повному обсязі (п.6.1.Договору).

Відповідно до п.6.3. Договору, за порушення терміну розрахунку покупець виплачує постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки та штраф в розмірі 20% і суми неоплаченої продукції.

На виконання умов Договору позивач у період з 30.11.2022 по 28.12.2022 передав, а відповідач прийняв продукцію на загальну суму 22 737,76 грн. згідно наступних видаткових накладних:

- №ЦЮХБ0010333 від 28.12.2022 на загальну суму 2 536,26 грн. (а.с.12 т.1);

- №ЦЮХБ0010203 від 24.12.2022 на загальну суму 2 462,76 грн. (а.с.13 т.1);

- №ЦЮХБ0010075 від 21.12.2022 на загальну суму 2 743,08 грн. (а.с.16-17 т.1);

- №ЦЮХБ0009817 від 14.12.2022 на загальну суму 4 551,85 грн. (а.с.14-15 т.1);

- №ЦЮХБ0009705 від 10.12.2022 на загальну суму 2 431,70 грн. (а.с.18 т.1);

- №ЦЮХБ0009479 від 03.12.2022 на загальну суму 1 056,42 грн. (а.с.19 т.1);

- №ЦЮХБ0009363 від 30.11.2022 на загальну суму 6 972,87 грн. (а.с.20-21 т.1).

На поставки товару в листопаді та грудні 2022 року були оформлені та подані податкові накладні, зокрема:

- податкова накладна №7037998 від 30.11.2022 на загальну суму 21 588,78 грн.;

- податкова накладна №7041382 від 31.12.2022 на загальну суму 16 143,52 грн.

Реєстрацію та прийняття вказаних податкових накладних підтверджують відповідні квитанції №1 Державної податкової служби України.

Як стверджує позивач, відповідач не виконав належним чином грошові зобов`язання за Договором поставки щодо оплати в установлений п.2.3. Договору строк поставленого позивачем товару, допустив прострочення в його оплаті і тим самим порушив права позивача на своєчасне і повне одержання плати за поставлений товар в сумі 22 737,76 грн., в т.ч. по накладним:

- по видатковій накладній №ЦЮХБ0010333 від 28.12.2022 на суму 2 536,26 грн. заборгованість була частково погашена за рахунок останніх платежів відповідача на суму 17,18 грн. Відтак, борг по даній накладній складає 2 519,08 грн.;

- по видатковим накладним №ЦЮХБ0010203 від 24.12.2022 на загальну суму 2 462,76 грн., №ЦЮХБ0010075 від 21.12.2022 на загальну суму 2 743,08 грн., №ЦЮХБ0009817 від 14.12.2022 на загальну суму 4 551,85 грн., №ЦЮХБ0009705 від 10.12.2022 на загальну суму 2 431,70 грн., №ЦЮХБ0009479 від 03.12.2022 на загальну суму 1 056,42 грн. та №ЦЮХБ0009363 від 30.11.2022 на загальну суму 6 972,87 грн. товар відповідачем не оплачено.

15.06.2023 позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про сплату заборгованості б/н від 15.06.2023 (а.с.22-25 т.1), яка, як стверджує позивач, залишилась без відповіді та задоволення.

Керуючись п.6.3. Договору за порушення терміну розрахунку позивач нарахував відповідачу штраф в розмірі 20% від суми неоплаченої продукції, що становить 4 547,55 грн. (22 737,76 грн. х 20%).

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Пунктом 3 частини 1 статті 174 Господарського кодексу України вcтановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Статтями 6, 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, в виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В частинах 1,2 статті 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Приписами частини 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, 22.10.2018 між Приватним акціонерним товариством "ЮРІЯ" (постачальник) та Фізичною особою - підприємцем Мельник Ганною Володимирівною (покупець) був укладений договір №548, відповідно до п.1.1 якого в порядку та на умовах, визначених Договором, постачальник зобов`язувався поставити молочну продукцію, а покупець в порядку та умовах, визначених Договором, зобов`язувався прийняти й оплатити таку продукцію.

Частиною 1 статті 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.2 ст.265 Господарського кодексу України договір поставки укладається на розсуд сторін або відповідно до державного замовлення.

Сторонами договору поставки можуть бути суб`єкти господарювання, зазначені у пунктах 1, 2 частини другої статті 55 цього Кодексу (ч.3 ст.265 ГК України).

Сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України (ч.3 ст.265 ГК України).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Згідно частин першої, другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов`язкових реквізитів документа кореспондується з п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджений наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Пунктом 2.5 вказаного Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Як було встановлено судом, на виконання умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв продукцію на загальну суму 22 737,76 грн. згідно наступних видаткових накладних:

- №ЦЮХБ0010333 від 28.12.2022 на загальну суму 2 536,26 грн. (а.с.12 т.1);

- №ЦЮХБ0010203 від 24.12.2022 на загальну суму 2 462,76 грн. (а.с.13 т.1);

- №ЦЮХБ0010075 від 21.12.2022 на загальну суму 2 743,08 грн. (а.с.16-17 т.1);

- №ЦЮХБ0009817 від 14.12.2022 на загальну суму 4 551,85 грн. (а.с.14-15 т.1);

- №ЦЮХБ0009705 від 10.12.2022 на загальну суму 2 431,70 грн. (а.с.18 т.1);

- №ЦЮХБ0009479 від 03.12.2022 на загальну суму 1 056,42 грн. (а.с.19 т.1);

- №ЦЮХБ0009363 від 30.11.2022 на загальну суму 6 972,87 грн. (а.с.20-21 т.1).

Вказаний товар було отримано відповідачем без жодних зауважень чи заперечень.

Проаналізувавши доводи відповідач стосовного того, що позивач не долучив до позовної заяви жодного доказу, у т.ч. товарної або видаткової накладної з підписом ФОП Мельник Г.В. або уповноваженої особи за дорученням, суд зазначає, що наявні у матеріалах справи видаткові накладні містять такі обов`язкові реквізити як дату їх складання, назву підприємства, від імені якого складено документ і якому здійснюється поставка за спірними накладними, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, особистий підпис уповноважених осіб сторін, зокрема, підпис особи, яка отримала товар, який засвідчено відбитком печатки з зазначенням назви "ФОП Мельник Ганна Володимирівна" та ідентифікаційним номером фізичної особи-платника податків "".

Відсутність у спірних видаткових накладних назви посади особи, яка отримала товар за вищезазначеними накладними, за наявності її підпису у відповідних накладних, який засвідчений відтиском печатки самої фізичної особи - підприємця, не може свідчить про те, що така особа є неуповноваженою чи що такі видаткові накладні є неналежним доказом у справі. Відтак, відтиск печатки на спірних видаткових накладних є свідченням участі Фізичної особи-підприємця Мельник Ганни Володимирівни у здійсненні господарської операції за цими накладними.

При цьому, відсутність реквізитів довіреності в накладній, на підставі якої діяли уповноважені особи відповідача при прийнятті товару, також не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки, їх відсутність за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Подібна правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 20.12.2018 у справі №910/19702/17.

Так, норми Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", які регулюють відносини організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, передбачають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні мати певні реквізити. Разом із цим, указані норми не визначають, що обставини передачі товару між юридичними особами можуть підтверджуватись тільки первинними документами, передбаченими Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Отже, такі обставини можуть підтверджуватися також іншими доказами.

На підтвердження фактичного здійснення господарських операцій особа повинна мати відповідні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами і які в сукупності із встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення суб`єктами господарювання відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для здійснення господарських операцій, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 29.01.2020 у справі №916/922/19, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21.

Факт поставки товару згідно спірних видаткових накладних підтверджується також податковою звітністю, в якій відображені вищезазначені господарській операції.

Зокрема, на підставі вищевказаних видаткових накладних позивачем були сформовані та зареєстровані податкові накладні №7037998 від 30.11.2022 на загальну суму 21 588,78 грн. та №7041382 від 31.12.2022 на загальну суму 16 143,52 грн., що підтверджується квитанціями №1 про реєстрацію відповідних податкових накладних.

Положеннями п.1.1 ст.1 ПК України визначено, що Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Так, статтею стаття 44 Податкового кодексу України визначено вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, а також документального підтвердження виконання вимог податкового та іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи.

Зокрема, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу (п.44.1.ПК України).

Для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування (п.44.2.ПК України).

Відповідно до п.187.1. Податкового кодексу України, датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", незалежно від дати накладення електронного підпису.

Відповідно до п.201.1. Податкового кодексу України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

За приписами п.201.10. Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

З метою отримання податкової накладної/розрахунку коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та податкову накладну/розрахунок коригування в електронному вигляді. Такі податкова накладна/розрахунок коригування вважаються зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими покупцем.

Покупцю товарів/послуг податкова накладна/розрахунок коригування можуть бути надані продавцем таких товарів/послуг в електронній формі з дотриманням вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронні довірчі послуги".

З метою отримання продавцем зареєстрованого в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування, що підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних покупцем, такий продавець надсилає в електронному вигляді запит до Єдиного реєстру податкових накладних, за яким отримує в електронному вигляді повідомлення про реєстрацію розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних та розрахунок коригування в електронному вигляді. Такий розрахунок коригування вважається зареєстрованим в Єдиному реєстрі податкових накладних та отриманими продавцем.

Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції.

Якщо надіслані податкові накладні/розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених пунктом 201.1 цієї статті та/або пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу, а також у разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування відповідно до пункту 201.16 цієї статті, протягом операційного дня продавцю/покупцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді або зупинення їх реєстрації із зазначенням причин.

Таким чином, складання видаткових накладних з одного боку є основою для ведення бухгалтерського обліку, а з іншого підтвердженням даних, зазначених у податковій звітності.

Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Крім того, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі господарські суди повинні враховувати положення Податкового кодексу України та фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Подібна правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по справі № 905/49/15 від 04.11.2019.

Об`єднана палата КГС ВС у постанові від 03.08.2018 у справі №917/877/17 дійшла висновку, що згідно з пунктом 201.10 статті 201 ПК України на продавця покладено обов`язок в установлені терміни скласти податкову накладну та зареєструвати її в ЄРПН, чим зумовлено обґрунтоване сподівання контрагента на те, що це зобов`язання буде виконано, оскільки тільки підтверджені зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних суми податку можуть бути віднесені до складу податкового кредиту.

Суд зазначає, що з боку контролюючих органів жодних зауважень щодо реєстрації та відповідності відомостей зазначених в податкових накладних №7037998 від 30.11.2022 на загальну суму 21 588,78 грн. та №7041382 від 31.12.2022 на загальну суму 16 143,52 грн. не виникло. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Так, відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, суд зазначає, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.

В будь якому випадку, обов`язок відповідача заперечувати проти доводів позивача про здійснення спірної поставки покладається на останнього шляхом надання всіх наявних у нього доказів на спростування кожного заявленого позивачем аргументу.

Однак цього відповідачем у справі зроблено не було.

Зокрема, Фізичною особою-підприємцем Мельник Ганною Володимирівною не надано жодного доказу на спростування наявності відбитка її печатки на спірних видаткових накладних. Доказів втрати відповідної печатки відповідачем також не надано.

Стверджуючи про не підписання спірних видаткових накладних, ФОП Мельник Ганна Володимирівна не коригувала податкові накладні, в яких відображено господарські операції згідно відповідних видаткових накладних. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Відповідно до п.2.3. Договору, розрахунки за продукцію здійснюються покупцем в безготівковому порядку або готівкою на умова відстрочки платежу на 14 календарних днів з дня отримання продукції покупцем, що підтверджується накладними.

Ліміт дебіторської заборгованості не повинен перевищувати 5 000,00 гривень (п.2.4.Договуору).

Сторони дійшли згоди, що оплата кожної поставленої партії продукції здійснюється відповідно до накладних і покупець зобов`язаний при перерахуванні коштів обов`язково вказувати у платіжному дорученні номер і дату даного Договору. У випадку відсутності в платіжному дорученні цих реквізитів постачальник самостійно визначає напрямок зарахування отриманих сум у рахунок погашення існуючих обов`язків (п.2.5.Договуору).

Доказів оплати відповідачем заборгованості за товар, отриманий на підставі видаткових накладних №ЦЮХБ0010333 від 28.12.2022 на суму 2 519,08 грн., №ЦЮХБ0010203 від 24.12.2022 на суму 2 462,76 грн., №ЦЮХБ0010075 від 21.12.2022 на суму 2 743,08 грн., №ЦЮХБ0009817 від 14.12.2022 на суму 4 551,85 грн., №ЦЮХБ0009705 від 10.12.2022 на суму 2 431,70 грн., №ЦЮХБ0009479 від 03.12.2022 на суму 1 056,42 грн. та №ЦЮХБ0009363 від 30.11.2022 на суму 6 972,87 грн., у загальному розмірі 22 737,76 грн. у встановлений Договору строк матеріали справи також не містять.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 2 статті 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Пунктом 1 статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ч.2 ст.692 ЦК України).

Згідно з частиною 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17, постановах Верховного Суду від 09.04.2019 у справі №903/394/18 та від 17.11.2018 у справі №911/205/18.

Приймаючи до уваги те, що відповідач не надав суду доказів, які б спростовували наявність перед позивачем заборгованості з оплати за товар отриманий на підставі спірних видаткових накладних на загальну суму у розмірі 22 737,76 грн., керуючись приписами ст.526 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання повинні виконуватись належним чином та в установлений строк, суд дійшов висновку, що позивачем обґрунтовано пред`явлено позов про стягнення суми боргу з відповідача у розмірі 22 737,76 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Суд констатує, що надані відповідачем заперечення щодо відсутності у позивача права вимоги заборгованості за товар згідно спірних накладних та не виникнення обов`язку у відповідача платити за такий товар спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Також, позивач просить стягнути з відповідача штраф за порушення терміну розрахунку у розмірі 4 547,55 грн.

Частина 1 статті 217 Господарського кодексу України визначає, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки.

Частина 2 зазначеної статті визначає такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання передбачені, зокрема, ст.ст. 549, 611, 625 ЦК України.

Відповідно до ст.230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За приписами частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 Цивільного кодексу України).

Частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Застосування штрафних санкцій, спрямовано перш за все на покарання за допущене правопорушення.

Крім того, невиконання або неналежне виконання боржником свого грошового зобов`язання не може бути залишене без реагування та застосування до нього міри відповідальності, оскільки б це суперечило загальним засадам цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 Цивільного кодексу України).

Згідно зі частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України, у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до п.6.3. Договору сторони погодили, що за порушення терміну розрахунку покупець виплачує постачальникові штраф в розмірі 20% і суми неоплаченої продукції.

З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми штрафу та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 27.05.2019 по справі №910/20107/17, від 21.05.2019 по справі №916/2889/13, від 16.04.2019 по справам №922/744/18 та №905/1315/18, від 05.03.2019 по справі №910/1389/18, від 14.02.2019 по справі №922/1019/18, від 22.01.2019 по справі №905/305/18, від 21.05.2018 по справі №904/10198/15, від 02.03.2018 по справі №927/467/17.

Разом з цим необхідно враховувати, що сторони укладаючи Договір погодили усі його істотні умови, в тому числі ціну, строк оплати товару та відповідальність за невиконання своїх зобов`язань. Відтак відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за Договором погодився із передбаченою ним відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань, а також усвідомлював визначені Договором строки здійснення оплати за поставлений йому товар.

Перевіривши наданий позивачем до позовної заяви розрахунок штрафу судом встановлено, що даний розрахунок здійснено арифметично вірно та у відповідності до умов Договору та вимог чинного законодавства, а відтак позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Водночас, суд не приймає до уваги та не надає оцінку твердженням відповідача про відсутність правових підстав для нарахування пені, 3% річних, інфляційних втрат, а також клопотанню відповідача про застосування строків позовної давності до вимоги про стягнення пені, оскільки у справі, що розглядається, позивачем не заявлялися позовні вимоги про стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Руїс-Матеос проти Іспанії від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі Надточій проти України суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Згідно з вимогами частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, Суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналізуючи судову практику, на яку посилаються сторони, суд зазначає, що кожен правовий висновок Верховного Суду було оцінено на релевантність в аспекті подібності до правовідносин, що склалися між учасниками цього спору і застосовано судом при прийнятті рішення у цій справі, якщо було встановлено подібність правовідносин. Проте, виходячи з завдань господарського судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні спорів, а не доведенні чи роз`ясненні учасникам провадження змісту постанов суду касаційної інстанції, оцінці правильності розуміння ними висновків суду за результатами розгляду касаційної скарги, враховуючи, що судом була надана відповідь на основні аргументи позову та заперечень щодо нього, суд вважає за недоцільне наводити у судовому рішенні аналіз всієї практики касаційних судів, на яку посилалися сторони.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що суд задовольнив позов повністю, у відповідності ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати щодо сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 20, 73, 74, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Приватного акціонерного товариства "ЮРІЯ" до Фізичної особи-підприємця Мельник Ганни Володимирівни про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця Мельник Ганни Володимирівни ( АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства "ЮРІЯ" (18030, м. Черкаси, вул. Кобзарська, 108; ) заборгованість за поставлений товар у розмірі 22 737 (двадцять дві тисячі сімсот тридцять сім) грн. 76 коп. та штраф за порушення терміну розрахунку у розмірі 4 547 (чотири тисячі п`ятсот сорок сім) грн. 55 коп., а також судовий збір у розмірі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено "04" грудня 2023 р.

Суддя Т.О. Пономаренко