ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2023 р. Справа№ 910/3016/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Мовчан А.Б.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 02.11.2023:

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2023

у справі №910/3016/23 (суддя - Мудрий С.М.)

за позовом ІНФОРМАЦІЯ_2

до ІНФОРМАЦІЯ_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 ІНФОРМАЦІЯ_2

про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_39.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - позивач, ІНФОРМАЦІЯ_40) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач, Дочірнє підприємство, скаржник) про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_39.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено державний контракт на поставку (закупівлю) товарів ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідач порушив умови контракту в частині строку виконання зобов`язань, у зв`язку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу (сплаченої попередньої оплати за непоставлений товар) в розмірі ІНФОРМАЦІЯ_41.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.08.2023 у справі № 910/3016/23 позов задоволено частково. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1" на користь ІНФОРМАЦІЯ_2 попередню оплату у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_42. У іншій частині позову відмовлено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що відповідачем не було виконано зобов`язання щодо поставки товару у повному обсязі, а відтак у відповідача перед позивачем наявний обов`язок щодо повернення попередньої оплати у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_43 (вартість поставленої продукції).

Також суд першої інстанції дійшов виснвоку про можливість зменшення розміру штрафних санкцій (пені, штрафу), які підлягають стягненню з ІНФОРМАЦІЯ_1 до ІНФОРМАЦІЯ_44. штрафу (50% від обґрунтованого розміру штрафних санкцій).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, ІНФОРМАЦІЯ_1" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2023 у справі № 910/3016/23 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви ІНФОРМАЦІЯ_2 до ІНФОРМАЦІЯ_1" відмовити, а у разі, якщо суд апеляційної інстанції не знайде підстав для відмови у задоволенні позовної заяви повністю - зменшити розмір штрафних санкцій (пені та штрафу), заявлених ІНФОРМАЦІЯ_2 до стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1", на 99% від арифметично правильної та обґрунтованої суми. Відстрочити повернення (сплату) ІНФОРМАЦІЯ_1" на користь ІНФОРМАЦІЯ_2 решти коштів попередньої оплати за державним контрактом НОМЕР_1 до дня повернення вказаних коштів іноземним постачальником - компанією ІНФОРМАЦІЯ_5, на користь ІНФОРМАЦІЯ_1", але не пізніше 31 грудня 2024 року. Судові витрати покласти на позивача.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що пред?явлення у цій справі позову ІНФОРМАЦІЯ_2 до відповідача, яке є державним підприємством і яке повністю підпорядковане позивачу в адміністративно-розпорядчому правовідношенні, з точки зору здорового глузду не може вважатися реалізацією захисту інтересів держави, адже жодних збитків позивачу не завдано. Єдиним мотивом цього позову є виключно бюрократичний формалізм, пов?язаний із запобіганням можливих зауважень державного аудиту в разі не проведення ІНФОРМАЦІЯ_2 позовної роботи, і для уникнення таких несприятливих наслідків позивач перекладає відповідальність за розірвання цього порочного кола на розсуд суду.

Також скаржник зазначає, що останній є невинуватим у порушенні строків постачання за державним контрактом, так як було вжито всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання та недопущення господарського правопорушення. Так, для забезпечення потреб ІНФОРМАЦІЯ_6 в ІНФОРМАЦІЯ_7 за відповідним завданням ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідачем був укладений зовнішньоекономічний контракт НОМЕР_2 з компанією ІНФОРМАЦІЯ_8 (надалі - інопостачальник), в рамках якого здійснювалось постачання продукції на виконання держконтракту. З метою виконання контракту, для забезпечення потреб ІНФОРМАЦІЯ_6 в ІНФОРМАЦІЯ_9, відповідач за власні кошти, ще до отримання коштів від замовника здійснив купівлю іноземної валюти та перерахував інопостачальнику в якості попередньої оплати продукції.

Водночас апеляційна скарга містить посилання на форс-мажорні обставини, у зв`язку з настанням яких скаржник не міг виконати свої зобов`язання за державним контрактом на поставку (закупівлю) товарів ІНФОРМАЦІЯ_4.

У свою чергу, скаржник просив зменшити розмір штрафних санкцій (пені та штрафу) на 99% від арифметично правильної та обґрунтованої суми.

Також скаржник зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив відповідачу у задоволенні заяви про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - компанію ІНФОРМАЦІЯ_8.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

24.10.2023 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Узагальнені доводи відзиву зводяться до того, що відповідачем не було дотримано строків повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин у відповідності до п.7.4. контракту.

Позивач зазначає що на момент про повідомлення пр офорс-мажорні обставини, що надійшло від відповідача 29.12.2022, прострочення поставки товару складало майже 8 місяців.

Також позивач зазначає, що зменшення штрафних санкцій на 99% в даному випадку фактично нівелюватиме мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язань.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2023 апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2023 у справі №910/3016/23 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді - Ткаченка Б.О., суддів: Суліма В.В., Майданевича А.Г.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2023 у справі №910/3016/23 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді - Ткаченка Б.О., суддів: Суліма В.В., Гаврилюка О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.09.2023 витребувано справу №910/3016/23 з суду першої інстанції.

14.09.2023 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла справа №910/3016/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2023 апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Господарського суду міста Києва по справі №910/3016/23 від 01.08.2023 - залишено без руху, роз`яснено Дочірньому підприємству ІНФОРМАЦІЯ_1" право на усунення недоліків, а саме надати до Північного апеляційного господарського суду докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_45.

05.10.2021 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків та на підтвердження повної сплати судового збору платіжна інструкція НОМЕР_3.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.10.2023 відкрито провадження за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2023 у справі № 910/3016/23. Розгляд апеляційної скарги призначено на 02.11.2023.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання

Учасники апеляційного провадження з`явилися у судове засідання 02.11.2023 та надали пояснення по суті апеляційної скарги.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно вставлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 30.03.2022 між ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - замовник) та Дочірнім підприємством ІНФОРМАЦІЯ_1" (далі - виконавець) укладено державний контракт на поставку (закупівлю) товарів ІНФОРМАЦІЯ_10.

Відповідно до п.1.1 контракту виконавець зобов`язується поставити замовнику з дотриманням вимог законодавства товари ІНФОРМАЦІЯ_11 (далі - товари) у кількості та у строки, зазначені в специфікації товарів, що поставляються за державним контрактом (далі - специфікація товарів), що постачається в умовах воєнного стану з метою ІНФОРМАЦІЯ_12, а замовник - прийняти його через визначеного вантажоодержувача та оплатити такі товари.

Відповідно до п.2.1 контракту орієнтовна вартість товару на момент укладання контракту без урахування податку на додану вартість становить ІНФОРМАЦІЯ_13. Вартість товару встановлена на підставі листа виконавця від ІНФОРМАЦІЯ_46.

Згідно специфікації (додаток 1 до державного контракту) загальна орієнтовна вартість продукції, що поставляється за даною специфікацією складає ІНФОРМАЦІЯ_13.

Виконавець зобов`язаний поставити продукцію згідно з умовами контракту не пізніше ІНФОРМАЦІЯ_47. Поставка партіями дозволяється.

Згідно з п.2.6 контракту замовник може здійснювати попередню оплату у розмірі до 97% від орієнтованої вартості товару за контрактом на строк не більш, як на дев`ять місяців з дати перерахування коштів на рахунок виконавця. У разі проведення попередньої оплати, товар поставляються не пізніше строку поставки товару, зазначеного у специфікації товару, що поставляється.

18.04.2022, відповідно до пункту 2.6 контракту, позивач здійснив попередню оплату в розмірі ІНФОРМАЦІЯ_48.

У подальшому сторонами змінювався розмір орієнтовної вартості товару.

Так, 26.07.2022 між сторонами укладено додаткову угоду №2 до державного контракту, в якій п.2.1 контракту викладено в новій редакції, а саме: загальна орієнтовна вартість товарів за контрактом без урахування податку на додану вартість становить ІНФОРМАЦІЯ_49

На вимогу замовника (вих. №403/3/1/4781 від 13.07.2022) виконавцем було перераховано на рахунок замовника різницю коштів між сумою попередньої оплати перерахованої замовником та залишку орієнтованої вартості товарів, які будуть постачатися у сумі ІНФОРМАЦІЯ_50., що підтверджується банківською випискою за 15.07.2022.

Відповідно до п. 3.1 контракту, товар поставляється виконавцем замовнику та передається вантажоодержувачу в пункті перетину державного кордону (місце поставки), який сторони узгодять додатково та письмово.

Пунктом 3.4 контракту передбачено, що датою виконання виконавцем зобов`язань щодо поставки товару є дата, зазначена в товаросупровідній документації.

Згідно з пункту 4.1 контракту, виконавець зобов`язаний поставити товар згідно з умовами контракту не пізніше строку, визначеного Специфікацією та надати замовнику документи згідно пункту 2.5 контракту.

Специфікацією передбачено, що виконавець зобов`язаний поставити товар (продукцію) згідно з умовами контракту не пізніше ІНФОРМАЦІЯ_47.

З матеріалів справи вбачається, що виконавець поставив товару у наступні строки:

- 16.04.2022 на суму ІНФОРМАЦІЯ_14;

- 10.05.2022 на суму ІНФОРМАЦІЯ_15;

- 07.06.2022 на суму ІНФОРМАЦІЯ_16;

- 22.06.2022 на суму ІНФОРМАЦІЯ_17;

- 19.08.2022 на суму ІНФОРМАЦІЯ_18;

- 19.09.2022 на суму ІНФОРМАЦІЯ_19;

- 17.10.2022 на суму ІНФОРМАЦІЯ_20.

Отже, враховуючи, що строк поставки товару визначено не пізніше ІНФОРМАЦІЯ_47, то без прострочення було поставлено лише одну партію.

Станом на момент подання позовної заяви виконавцем поставлено товар на загальну суму ІНФОРМАЦІЯ_51

Товар, на який було здійснено попередню оплату на суму ІНФОРМАЦІЯ_52. не поставлено, у зв`язку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача суму основного боргу (сплаченої попередньої оплати за непоставлений товар) в розмірі ІНФОРМАЦІЯ_41.

Межі, мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ч.1 статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з п. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктами 1, 2 статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із п. 6 статті 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до статті 663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Відповідно до ч. 1 ст. 665 ЦК України, у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Колегія суддів зазначає, що відсутність дій відповідача щодо поставки продукції, надає позивачу право на "законне очікування", що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Брумареску проти Румунії", "Пономарьов проти України", "Агрокомплекс проти України").

З огляду на зазначене вище, колегія суддів констатує, що відповідачем не було виконано зобов`язання щодо поставки товару у повному обсязі, що самим скаржником і не заперечується, а відтак, як вірно зазначено судом першої інстанції, у відповідача перед позивачем наявний обов`язок щодо повернення попередньої оплати у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_43. (вартість поставленої продукції).

Як зазначалось колегією суддіва вище, у своїй апеляційній скарзі скаржник зазначив, що останній є невинуватим в порушенні строків постачання за державним контрактом, так як було вжито всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання та недопущення господарського правопорушення. Так, для забезпечення потреб ІНФОРМАЦІЯ_6 в ІНФОРМАЦІЯ_7 за відповідним завданням ІНФОРМАЦІЯ_2, відповідачем був укладений зовнішньоекономічний контракт НОМЕР_2 з компанією ІНФОРМАЦІЯ_8 (надалі - інопостачальник), в рамках якого здійснювалось постачання продукції на виконання держконтракту. З метою виконання контракту, для забезпечення потреб ІНФОРМАЦІЯ_6 в ІНФОРМАЦІЯ_9, відповідач за власні кошти, ще до отримання коштів від замовника здійснив купівлю іноземної валюти та перерахував інопостачальнику в якості попередньої оплати продукції.

Виробниками продукції, поставка якої для потреб ІНФОРМАЦІЯ_6 в рамках контракту здійснювалась на виконання держконтракту є «ІНФОРМАЦІЯ_21 (продукція згідно з позицією №1 специфікації до держконтракту в редакції додаткової угоди №2 від 26.07.2022) та «ІНФОРМАЦІЯ_22 (Продукція згідно з позиціями №2-4 Специфікації до Держконтракту в редакції Додаткової угоди №2 від 26.07.2022), ІНФОРМАЦІЯ_53. Однак, у зв`язку з внутрішньополітичною ситуацією в ІНФОРМАЦІЯ_54 (наявність значної частки в ІНФОРМАЦІЯ_55), виробник не міг постачати ІНФОРМАЦІЯ_23.

Зокрема скаржник зазначає, що непоставка продукції згідно з позицією №1 специфікації до держконтракту (ІНФОРМАЦІЯ_24) у передбачений держконтрактом строк була зумовлена пожежею в одному з виробничих цехів Виробника «ІНФОРМАЦІЯ_25), внаслідок чого був знищений електричний щит одного з пресів виробничого обладнання. Про цю форс-мажорну обставину відповідач повідомляв Позивача (копії листа ІНФОРМАЦІЯ_26» від ІНФОРМАЦІЯ_56, листа компанії ІНФОРМАЦІЯ_27 від ІНФОРМАЦІЯ_57 та Сертифікату ІНФОРМАЦІЯ_28 від ІНФОРМАЦІЯ_58 про форс-мажорні обставини).

Затримка в поставці іншої частини продукції згідно з позиціями №2-4 специфікації до держконтракту (ІНФОРМАЦІЯ_29) була спричинена дефіцитом компонентів, необхідних для виробництва Продукції на внутрішньому ринку ІНФОРМАЦІЯ_54, європейському ринку (в тому числі виробників в Україні) а також відмовою деяких виробників цих компонентів здійснювати їх поставку виробнику «ІНФОРМАЦІЯ_30» з політичних міркувань (ІНФОРМАЦІЯ_31) (копії листа ІНФОРМАЦІЯ_32» від ІНФОРМАЦІЯ_59 та Сертифікату ІНФОРМАЦІЯ_28 від ІНФОРМАЦІЯ_60 про форс-мажорні обставини).

За доводами скаржника, останній також докладав всіх можливих зусиль для належного виконання держконтракту - звертався з відповідними листами до інопостачальника з виконання контракту та продукції. В дотримання положення абз. 2 ч. 2 ст. 538 ЦК України,відповідач регулярно повідомляв позивача відповідними листами про хід виконання і проблеми, які виникли в закупівлі ІНФОРМАЦІЯ_38

Щодо тверджень апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України та статтею 196 Господарського кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Отже, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик. Юридична особа самостійно розраховує ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій, та самостійно приймає рішення про вчинення чи утримання від таких дій. Настання несприятливих наслідків в господарській діяльності юридичної особи є її власним комерційним ризиком, на основі якого і здійснюється підприємництво.

Тому, скаржник, як юридична особа яка здійснює свою господарську діяльність на власний ризик, підписуючи з позивачем контракт на поставку (закупівлю) товарів ІНФОРМАЦІЯ_11 (ІНФОРМАЦІЯ_33), усвідомлював, що кінцевою датою поставки товару є дата, визначена у специфікації до договору (додаткової угоди), з огляду на що повинен був розумно оцінити цю обставину з урахуванням товару який підлягав поставці та можливості виконання зобов`язання у погоджені сторонами строки та те, що договір укладався вже після запровадження в Україні військового стану.

Що стосується посилань скаржника на форс-мажорні обставини, у зв`язку з настанням яких останній не міг виконати свої зобов`язання за державним контрактом на поставку (закупівлю) товарів ІНФОРМАЦІЯ_4, колегія суддів зазначає наступне.

У пункті 1 частини першої статті 263 Цивільного кодексу України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути.

За змістом частини другої статті 218 Господарського кодексу України підставою для звільнення від відповідальності є тільки непереборна сила, що одночасно має ознаки надзвичайності та невідворотності.

Так, норма частини другої статті 218 Господарського кодексу України передбачає, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

В статті 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні" вказано, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.

Відповідачем долучено копію сертифікату ІНФОРМАЦІЯ_61 від ІНФОРМАЦІЯ_60 про форс-мажорні обставини, копію сертифікату ІНФОРМАЦІЯ_62 що засвідчив форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): пожежа, внаслідок загорання 11 квітня 2022 року у виробничому цеху ІНФОРМАЦІЯ_34, яке спричинило серйозну аварію, у результаті котрої панель електричного керування одного з пресів, необхідного для роботи обладнання, було знищено без можливості відновлення; значні перебої у роботі ланцюга ІНФОРМАЦІЯ_35; потреби усіх підприємств промислового комплексу ІНФОРМАЦІЯ_54, які значно зросли через ІНФОРМАЦІЯ_36.

Відповідно до п. 7.3 контракту сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за контрактом у разі настання обставин непереборної сили, які виникли незалежно від волі сторін та мали безпосередній вплив на можливість виконання зобов`язань за контрактом.

Згідно з п. 7.4 контракту сторона, що не може виконувати зобов`язання за контрактом внаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше 5 (п`яти) календарних днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону в письмовій формі.

Разом з тим, як вбачається із письмових пояснень сторін відповідач повідомляв позивача про форс-мажорні обставини, а саме про пожежу на одному з виробничих цехів, що сталася 11.04.2022, листом від ІНФОРМАЦІЯ_56 та про ІНФОРМАЦІЯ_37, листом від ІНФОРМАЦІЯ_59.

З вищевикладеного слід дійти висновку про те, що скаржником не було дотримано строків повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин у відповідності до п.7.4 контракту.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Водночас, у зв`язку з неналежним виконанням умов контракту щодо поставки продукції, позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі ІНФОРМАЦІЯ_63

Відповідно до п.7.1 контракту у разі невиконання або неналежне виконання своїх зобов`язань за контрактом сторони несуть відповідальність відповідно до законодавства та цього контракту.

Згідно з п.7.2 контракту за порушення строків поставки продукції виконавець сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1 % від вартості непоставленої (недопоставленого) товару за кожний день прострочення поза встановлені контактом строки поставки, а за прострочення понад 30 днів з виконавця додатково стягується штраф у розмірі 7 % вказаної суми.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

В силу ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Господарський кодекс називає неустойку, штраф і пеню різновидами штрафних санкцій, але не визначає ні один із цих різновидів. Частина 3 ст. 549 ЦК України особливістю пені визнає те, що вона обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Проте, не може бути підставою відмови у задоволенні вимоги про сплату неустойки те, що вона встановлена за кожен день прострочення іншого (а не тільки грошового) зобов`язання, що така неустойка не підпадає під визначення пені, яке наводиться в ч.3 ст.549 ЦК України. Коли обов`язок боржника сплатити грошову суму чи передати майно кредиторові у зв`язку з порушенням зобов`язання не підпадає під визначення штрафу чи пені, слід керуватися визначенням неустойки, що наводиться у ч. 1 ст. 549 ЦК України, оскільки штраф та пеня є різновидом неустойки, що не вичерпують всього змісту поняття неустойки.

За таких обставин, необхідно дійти висновку, що пенею може забезпечуватись не лише грошове зобов`язання. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України, постанова від 24.03.2009 р. у справі № 8/411/08).

Відповідно до ч.2 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Перевіривши надані позивачем розрахунки пені та штрафу, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що останні є обґрунтованими, арифметично вірними, та такими що здійсненні у відповідності до умов контракту, а тому суд першої інстанції дійшов цілком обгрунтованого та правомірного висновку, що вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі ІНФОРМАЦІЯ_64. є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо клопотання скаржника про зменшення розміру штрафних санкцій (пені та штрафу) на 99% від арифметично правильної та обґрунтованої суми, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 ГК України).

За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

У контексті вищевикладеного колегія суддів погоджується із висвноком суду першої інстанції, що стягнення з відповідача значних сум штрафних санкцій під час військового стану може призвести до негативних наслідків для підприємства. При цьому, для позивача не матиме негативних наслідків зменшення розміру штрафних санкцій (пені, штрафу), оскільки наявність збитків та погіршення фінансового становища позивача ним не доведено.

Також колегією суддів враховано, що відповідач докладав зусиль для належного виконання контракту, зокрема, звертався з відповідними листами до інопостачальника з проханням надати інформацію щодо стану виконання контракту та підтвердження обставин затримки постачання товару.

Зважаючи на надані відповідачем/скаржником обґрунтування, беручи до уваги всі фактичні обставини справи, дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що справедливим і розумним у контексті обставин даної справи буде зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій на 50%.

Також, відхиляючи доводи апеляційної скарги стосовно необхідності зменшення розміру пені та штрафу на 99%, колегія суддів погоджується із позицією позивача, викладеною у відзиві на апеляційну скаргу, що надмірне зменшення пені та штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, на переконання колегії суддів, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов цілком обгрунтованого висновку про можливість зменшення розміру штрафних санкцій (пені, штрафу), які підлягають стягненню з ІНФОРМАЦІЯ_1 до ІНФОРМАЦІЯ_44. штрафу (50% від обґрунтованого розміру штрафних санкцій).

Також, як у відзиві на позов, так і в своїй апеляційній скарзі відповідач/скаржник просив суд відстрочити повернення (сплату) ІНФОРМАЦІЯ_32» на користь ІНФОРМАЦІЯ_2 решти коштів попередньої оплати за державним контрактом НОМЕР_1 до дня повернення вказаних коштів іноземним постачальником - компанією ІНФОРМАЦІЯ_27 ІНФОРМАЦІЯ_65, на користь ІНФОРМАЦІЯ_32», але не пізніше ІНФОРМАЦІЯ_66.

Пунктом 2 ч. 6 статті 238 ГПК України передбачено, що у разі необхідності у резолютивній частині також вказується про: надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Відповідно до статті 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Поряд із тим, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке рішення не може вважатися законним та справедливим.

З огляду на викладені норми вбачається, що рішення суду, яке набрало законної сили підлягає безумовному виконанню у визначеному законодавством порядку та строки, і лише у виключних випадках суд, за наявності обґрунтованих обставин, що ускладнюють чи роблять неможливим його виконання, може відстрочити таке виконання.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої "кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру..", а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Також Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом`якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання відстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер. Обставини, які зумовлюють надання відстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Із підстав, умов та меж надання відстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання відстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Отже, питання щодо надання відстрочення виконання рішення суду повинно вирішуватися господарськими судами із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі. Таким чином, необхідною умовою задоволення заяви про надання розстрочки виконання рішення суду є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін, господарські суди повинні досліджувати та оцінювати не тільки доводи боржника, а і заперечення кредитора, зокрема, щодо і його фінансового стану. При цьому, суд повинен врахувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк, але, перш за все, повинен врахувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення.

Разом із тим, підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому, суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

У контексті вищевикладеного колегія суддів констатує, що скаржник не навів підстав та не долучив до матеріалів справи доказів у підтвердження наявності підстав для відстрочення рішення суду (в частині повернення (сплати) решти попередньої оплати), у зв`язку із чим колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про відстрочення повернення (сплати) решти попередньої оплати, у зв`язку з його необґрунтованістю.

Підсумовуючи все вищевикладене у сукупності, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.

Водночас, доводи скаржника щодо наявності правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду колегією суддів оцінюються критично, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Твердження скаржника стосовно наявності розумних та обґрунтованих сумнівів у достовірності наданої позивачем копії Держконтракту, тобто у відповідності його умов як волі Сторін, так і підставам, на яких ґрунтуються позовні вимоги, колегією суддів відхиляються як необґрунтовані з огляду на таке.

По-перше дані обставини не були зазначені відповідачем у відзиві на позову, а відповідно до ч. 4 ст. 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

По-друге, колегія суддів проаналізувавши зміст, наявних у матеріалах справи листів, констатує про те, що відповідачем визнавалась навність Державного контракту від 30.03.2022 за №403/1/22/82 та не заперечувались всі істотні умови такого контракту. Також, колегія суддів звертає увагу, що скаржник заявляючи про сумніви достовірності, наявної у матеріалах справи копії Державного контракту від 30.03.2022 за №403/1/22/82, не зазначає про сумнівність Додаткових угод №1 від 21.06.2022, №2 від 26.07.2022, №3 від 14.12.2022, що, на переконання колегії суддів, вказує на суперечливу поведінку скаржника, яка спрямована виключно на уникнення відповідальності за зобов`язаннями Державного контракту від 30.03.2022 за №403/1/22/82.

Всі інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення в розумінні ст. 277 ГПК України з викладених в апеляційній скарзі обставин.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2023 у справі №910/3016/23, за наведених скаржником доводів апеляційної скарги.

Розподіл судових витрат

Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2023 у справі №910/3016/23 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.08.2023 у справі №910/3016/23 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Дочірнім підприємством ІНФОРМАЦІЯ_1".

4. Матеріали справи № 910/3016/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано 20.11.2023. (у зв`язку із перебуванням суддів на навчанні в школі суддів)

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім