ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.11.2023 Справа № 914/2047/23

місто Львів

Господарський суд Львівської області у складі судді Сухович Ю.О., за участі секретаря судового засідання Гриб І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Національного лісотехнічного університету України в особі Страдчівський навчально-виробничий лісокомбінат Національного лісотехнічного університету України, селище міського типу Івано-Франкове, Яворівський район, Львівська область

до відповідача Фізичної особи ОСОБА_1 , місто Львів

про стягнення 1 172 639,26 грн.

За участю представників:

від позивача: Музиченко О.А. - представник (довіреність №01-444 від 18.08.2023);

від відповідача: не з`явився.

Процес.

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява «Національного лісотехнічного університету України» в особі «Страдчівський навчально-виробничий лісокомбінат Національного лісотехнічного університету України» до Фізичної особи ОСОБА_1 про стягнення 1 172 639,26 грн заборгованості, з яких 394 430,70 грн основний борг, 499 877,91 грн пеня, 53 167,00 грн три проценти річних, 225 163,65 грн інфляційні втрати.

Хід розгляду справи викладено у наявних в матеріалах справи ухвалах суду та відображено протоколах судових засідань.

24.10.2023 представником позивача подано заяву за вих. №454 від 24.10.2023 (вх.№25747/23) в якій викладено заперечення проти поданої 02.10.2023 відповідачем заяви про зменшення розміру пені і трьох процентів річних, в якій просить залишити без розгляду заяву відповідача та вимоги які містяться в ній, стягнути суму заборгованості в повному обсязі, яку було зазначено позивачем у позовній заяві.

Протокольною ухвалою від 25.10.2023 суд застосовуючи принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до практики Європейського суду з прав людини, у зв`язку з неявкою відповідача та відсутністю клопотання про розгляд справи по суті за його відсутності, необхідністю позивача надати оригінали доказів та пояснення щодо порядку нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат, відклав судове засідання по розгляду справи по суті на 09.11.2023 на 10:00 год., відсутньому в судовому засіданні відповідачу, суд в порядку статті 121 Господарського процесуального кодексу України, надіслав ухвалу-повідомлення про дату та час наступного судового засідання. Явка представників сторін не визнавалась судом обов`язковою.

08.11.2023 представник позивача подав суду заяву за вих. №469 від 06.11.2023 (вх.№27215/23) в якій письмово висловив позицію щодо порядку нарахування пені та надав розрахунок 3% річних та інфляційних втрат.

Представник позивача в судове засідання 09.11.2023 для розгляду справи по суті з`явився, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити повністю.

Суд звернув увагу позивача на те, що при зазначенні ціни позову та загальної суми заборгованості останній припустився помилки, вказавши суму 1 172 638,56 грн замість 1 172 639,26 грн.

Відповідач явки повноважного представника в судове засідання 09.11.2023 для розгляду справи по суті не забезпечив, проте, 07.11.2023 відповідач подав суду клопотання б/н від 07.11.2023 (вх.№27159/23) в якому просить суд врахувати тяжкий фінансовий стан сторони, на підтвердження чого долучив оригінали довідок з банку та банківські виписки.

Слід зазначити, що протокольною ухвалою суду від 25.10.2023 явка представника відповідача в судове засідання 09.11.2023 для розгляду справи по суті не визнавалась судом обов`язковою.

Відповідно до частини 1, частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи належне повідомлення відповідача про дату судового засідання, достатність документів наявних у матеріалах справи для вирішення спору по суті, беручи до уваги те, що явка представників в засідання обов`язковою не визнавалась, суд не вважає відсутність представника відповідача у судовому засіданні перешкодою для вирішення спору по суті в даному судовому засіданні.

Відводів складу суду та секретарю судового засідання сторонами не заявлено.

У судовому засіданні 09.11.2023 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Правова позиція сторін.

Позиція позивача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 03.01.2018 між сторонами було укладено договір купівлі-продажу №5/7-2018, відповідно до умов якого продавець (позивача) продає, а покупець (відповідач) купує продукцію, в подальшому - товар (лісо-, пиломатеріали листяних та хвойних порід, дрова твердої, м`якої та хвойної породи), що названий в додатку до цього договору, на умовах вказаних в договорі.

Позивач на виконання п. 2.1. договору передав відповідачу товар у відповідній кількості та якості. Однак, відповідач свої зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару не виконав, внаслідок чого станом на момент подання позовної заяви, згідно розрахунків позивача у відповідача утворилась заборгованість у сумі 394 430,70 грн.

У зв`язку з порушенням строків оплати позивач нарахував відповідачу 499 877,91 грн пені, 53 167,00 грн три проценти річних, 225 163,65 грн інфляційні втрати.Таким чином, загальний розмір заборгованості, який позивач просить стягнути з відповідача становить 1 172 639,26 грн.

Позиція відповідача.

Відповідач відзив на позовну заяву у строк, визначений судом, не подав, проти основної суми заборгованості не заперечив. Подав заяву про зменшення розміру пені і трьох відсотків річних б/н від 02.10.2023 (вх.№23729/23), а також клопотання б/н від 07.11.2023 (вх.№27159/23) в якому просить суд врахувати тяжкий фінансовий стан сторони (відповідача), на підтвердження чого долучив оригінали довідок з банку та банківські виписки.

Обставини встановлені судом.

03.01.2018 між Страдчівським навчально-виробничим лісокомбінатом Державного вищого навчального закладу Національного лісотехнічного університету України (згідно з договором - продавець) та Фізичною особою-підприємцем Біць МирономФедоровичем (надалі по тексту рішення - відповідач, згідно з договором - покупець) укладено договіркупівлі-продажу №5/7-2018, відповідно до умов якого продавець (позивача) продає, а покупець (відповідач) купує продукцію, в подальшому - товар (лісо-, пиломатеріали листяних та хвойних порід, дрова твердої, м`якої та хвойної породи), що названий в додатку до цього договору, на умовах вказаних в договорі.

21.03.2019 між сторонами було укладено додаткову угоду до договору№5/7-2018 від 03.01.2018, якою сторони дійшли згоди та вирішили пункт 1.2. договору №5/7-2018 від 03.01.2018 змінити та викласти в новій редакції: «п.1.2. Товаром за цим договором є: лісоматеріали круглі, дров`яна деревина для промислового використання, дров`яна деревина для непромислового використання, пиломатеріали листяних та хвойних порід».

Відповідно до п. 1.3. договору найменування, асортимент, кількість, ціна вказуються в додатку до цього договору.

Згідно з п. 2.1. та п. 2.2. договору сторони погодили, що продавець зобов`язується передати покупцеві товар зазначений в додатку до цього договору на умовах передбачених цим договором. Покупець зобов`язується прийняти товар від продавця і здійснити за нього оплату в строки і порядку, передбачені цим договором.

В матеріалах справи містяться додатки до договору купівлі-продажу №5/7-2018 від 03.01.2018 (специфікації) за період з 16.01.2018 по 23.08.2019. Вказані додатки (специфікації) підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками сторін у справі.

Відповідно до п. 3.1. договору покупець купує товар за ціною та в кількості узгоджених при кожному окремому замовленні і вказуються вдодатку до цього договору.

Згідно з п.п. 5.1.-5.4. договору сторони погодили, що продавець надає товар в асортименті і кількості відповідно до замовлення покупця, яке оформляється додатком до цього договору. Поставка товару здійснюється на умовах ЕХW - склад продавця за адресою: селище міського типу Івано-Франкове, вулиця Міцкевича, 15. Право власності на товар покупець набуває з моменту підписання товарно-транспортної накладної. Продавець надає покупцеві пакет товарно-супровідних документів.

Відповідно до п. 6.1. та п. 6.2. договору оплата за товар здійснюється по узгодженню сторін, розрахунки на кожну партію продукції, що відвантажується у відповідності до заявки покупця, здійснюється шляхом передоплати або оплати звідстрочкою платежу. Ціна на товар погоджується між сторонами окремо на кожну партію продукції, та вказується у відпускних накладних. Термін можливої відстрочки оплати не може перевищувати 7 календарних днів від дня поставки товару покупцю.Першим днем відстрочки платежу є наступний день після вказаної в накладній дати отримання товару покупцем.

Пунктом 11.2. договору сторони погодили, що в разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобов`язань за цим договором винна стороназобов`язана сплатити іншій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Позивач на виконання п. 2.1. умов договору купівлі-продажу №5/7-2018 від 03.01.2018 передав відповідачу товар у відповідній кількості та якості.

На підтвердження вказаного позивач долучив до матеріалів справи товарно-транспортні накладні, специфікації, які підписані сторонами та засвідчені їх печатками.

Згідно розрахунків позивача у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 394 430,70 грн.

В матеріалах справи міститься акт звірки взаєморозрахунків по стану за період: січень 2020 - грудень 2021, з якого вбачається, що станом на 31.12.2021 заборгованість на користь позивача становить 394 430,70 грн. Акт звірки підписаний та скріплений печатками сторін у справі.

Відповідач не заперечив, факт отримання ним від позивача товару на загальну суму 394 430,70 грн.

Крім того, відповідач не заперечив факт наявності заборгованості перед позивачем зі сплати основного боргу за отриманий товар по договору купівлі-продажу №5/7-2018 від 03.01.2018на загальну суму 394 430,70 грн.

Позивач, з метою досудового врегулювання даного спору, неодноразово звертався до відповідача з претензіями (вих. №89 від 05.03.2020; вих. №365 від 17.09.2021;вих. №51 від 23.02.2022), в яких просив, сплатити заборгованість в сумі 394 430,70 грн.

В матеріалах справи міститься відповідь на претензію від 23.02.2022, в якій відповідач повністю визнає заборгованість перед позивачем за договором купівлі-продажу №5/7-2018 від 03.01.2018 на загальну суму 394 430,70 грн. Крім того, у вказаній відповіді на претензію, відповідач просить розтермінувати оплату суми боргу протягом 12 місяців з моменту отримання даного листа, починаючи з березня 2022 та запропонував графік погашення заборгованості.

Однак, відповідач свої зобов`язання щодо оплати вартості отриманого товару не виконав.

У зв`язку з порушенням строків оплати позивач нарахував відповідачу 499 877,91 грн пені, 53 167,00 грн три проценти річних, 225 163,65 грн інфляційні втрати.

Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача 394 430,70 грн основний борг, 499 877,91 грн пеня, 53 167,00 грн три проценти річних, 225 163,65 грн інфляційні втрати.

Слід звернути увагу на те, що позивач при зазначенні ціни позову та загальної суми заборгованості припустився помилки, вказавши суму 1 172 638,56 грн замість 1 172 639,26 грн.

Висновки суду.

Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення зобов`язань, є зокрема, договори та інші правочини.

Як передбачено статтею 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але які йому не суперечать.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір купівлі-продажу №5/7-2018 від 03.01.2018.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Факт передачі товару позивачем відповідачу підтверджується долученими до матеріалів справи товарно-транспортними накладними, специфікаціями, які підписані сторонами та засвідчені їх печатками.

Згідно підписаного сторонами акту звірки взаєморозрахунків за період: січень 2020 - грудень 2021, станом на 31.12.2021 заборгованість на користь позивача складає 394 430,70 грн.

Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до частини 1 статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Умовами п. 6.1. та п. 6.1. сторони погодили, що оплата за товар здійснюється по узгодженню сторін, розрахунки на кожну партію продукції,що відвантажується у відповідності до заявки покупця, здійснюється шляхом передоплати або оплати звідстрочкою платежу. Ціна на товар погоджується між сторонами окремо на кожну партію продукції, тавказується у відпускних накладних.Термін можливої відстрочки оплати не може перевищувати 7 календарних днів від дня поставки товару покупцю. Першим днем відстрочки платежу є наступний день після вказаної в накладній дати отримання товару покупцем.

Відповідач, щодо отримання товару згідно договору купівлі-продажу №5/7-2018 від 03.01.2018на загальну суму 394 430,70 грн не заперечив. Крім того, відповідач не заперечив факт наявності заборгованості перед позивачем зі сплати основного боргу за отриманий товар по договору купівлі-продажу №5/7-2018 від 03.01.2018 на загальну суму 394 430,70 грн.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 599 Цивільного кодексу України вказує на те, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені статтею 193 Господарським кодексом України.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Позивач свої зобов`язання щодо передачі товару за спірним договором виконав повністю, що підтверджено копіями товарно-транспортних накладних, долученими до матеріалів справи (оригінали оглянуто судом).

Згідно з матеріалами справи, жодних зауважень зі сторони відповідача в накладних не зазначено. Товарно-транспортні накладні підписані та скріплені печаткою зі сторони відповідача.

Підписання відповідачем накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Відповідач порушив свої зобов`язання, оплату за переданий йому товар в період по договору купівлі-продажу №5/7-2018 від 03.01.2018 не провів.

Отже як станом на дату подання позовної заяви так і станом на дату прийняття судом рішення у відповідача існує борг за переданий товар по договору купівлі-продажу №5/7-2018 від 03.01.2018 на загальну суму 394 430,70 грн.

У відповідності із статтею 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Враховуючи вищенаведені норми Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України дійшов висновку про те, що вимоги позивача про стягнення основного боргу в сумі 394 430,70 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо нарахованих позивачем трьох процентів річних, інфляційних втрат та пені, суд зазначає наступне.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:

1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;

2) зміна умов зобов`язання;

3) сплата неустойки;

4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Згідно часини 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Умовами п. 6.1. та п. 6.1. сторони погодили, що оплата за товар здійснюється по узгодженню сторін, розрахунки на кожну партію продукції,що відвантажується у відповідності до заявки покупця, здійснюється шляхом передоплати або оплати звідстрочкою платежу. Ціна на товар погоджується між сторонами окремо на кожну партію продукції, тавказується у відпускних накладних.Термін можливої відстрочки оплати не може перевищувати 7 календарних днів від дня поставки товару покупцю. Першим днем відстрочки платежу є наступний день після вказаної в накладній дати отримання товару покупцем.

Як вбачається із наявного в матеріалах справи розрахунку позовних вимог позивач просить стягнути пеню на загальну суму 499 877,91 грн за період з 01.09.2019 по 28.06.2023, три проценти річних на загальну суму 53 167,00 грн за період з 01.09.2019 по 29.06.2023 та інфляційні втрати на загальну суму 225 163,65 грн за період з січня 2019 по червень 2023.

Судом перевірено розрахунок трьох процентів річних та встановлено, що позивач три проценти річних в сумі 53 167,00 грн нарахував правильно.

Відповідно до проведеного судом розрахунку інфляційних втрат, з врахуванням вищевказаного періоду до стягнення з відповідача підлягає 225 163,65 грн інфляційних втрат, як було заявлено позивачем у позовній заяві, оскільки за розрахунками суду сума інфляційних втрат є більшою, водночас суд не має права вийти за межі позовних вимог.

Крім того, суд не може погодитись з розрахунком пені наданим позивачем з огляду на таке.

За змістом частини 2 статті 217 Господарського кодексу України вбачається, що одним із видів господарських санкцій у сфері господарювання є штрафні санкції, які згідно з частиною першою статті 230 Господарського кодексу України визначаються у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

Так, умовами пункту 11.2. договору передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання сторонами зобов`язань за цим договором винна сторона зобов`язана сплатити іншій стороні пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно пункту 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, які визначаються обліковою ставкою НБУ за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Суд перевірив розрахунок пені та встановив, що позивач при її розрахунку не врахував положення частини 6 статті 232 Господарського кодексу України щодо нарахування пені за шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано.

Як вбачається з умов договору, сторони не погоджували стягнення пені у строк більший, ніж встановлений вищевказаної нормою.

Суд провів розрахунок пені враховуючи положення частини 6 статті 232 Господарського кодексу України.

Так, згідно проведеного судом розрахунку пеня становить 70 078,99 грн за період з 01.01.2019 по 01.07.2019, а саме:

- з 01.01.2019 по 25.04.2019 (115 днів) сума боргу 394 430,70 грн, пеня становить 44 738,17 грн;

- з 26.04.2019 по 01.07.2019 (67 днів) сума боргу 394 430,70 грн, пеня становить 25 340,82 грн.

Розглянувши клопотання відповідача про зменшення 3% річних та зменшення пені на 90% суд дійшов висновку, що таке підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне:

У постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних, як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Із цього випливає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, штрафу, процентів річних є правом суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення. Велика Палата Верховного Суду також вказала, що відсотки річних, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника та не можуть розглядатися як спосіб отримання кредитором доходів.

Водночас, зменшуючи розмір неустойки, штрафу, процентів річних, кредитор не позбавлений можливості захистити власні інтереси шляхом стягнення процентів річних у тому розмірі, який відповідно до обставин справи одночасно виконує компенсаційну функцію для кредитора, але не є надмірним для боржника.

Відповідно до статті 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Схоже правило міститься в частині третій статті 551 Цивільного кодексу України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, за змістом зазначених норм Господарського та Цивільного кодексів України суд має право зменшити розмір штрафних санкцій, зокрема, з таких підстав, що: належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Такий перелік підстав для зменшення розміру штрафних санкцій не є вичерпним, оскільки частина третя статті 551 Цивільного кодексу України визначає, що суд має таке право і за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують як наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій, так і заперечення щодо такого зменшення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміром неустойки розміру збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення стороною порушення та/або його наслідків тощо.

При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Встановивши відповідні обставини, суд вирішує питання стосовно можливості зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, що є правом суду, яке реалізується ним на власний розсуд (відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 22.01.2019 у справі № 908/868/18 та в ін.).

Визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтею 551 Цивільного кодексу України та статтею 233 Господарського кодексу України щодо права на зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність), має забезпечити баланс інтересів сторін та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначити конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність боржника тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 08.10.2020 у справі №904/5645/19; від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20).

Водночас, чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення розміру штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується судом згідно із статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (правові висновки Верховного Суду у постановах від 05.03.2019 у справі № 923/536/18, від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18, від 06.09.2019 у справі № 914/2252/18, від 30.09.2019 у справі №905/1742/18, від 14.07.2021 у справі №916/878/20 та ін.).

Конституційний Суд України дійшов до наступних висновків з приводу можливості кредитора стягувати надмірні грошові суми як неустойку, про що зазначено в пункті 3.2. рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013: «Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором».

Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним із принципів цивільного права с компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

Так, зокрема, неустойка спрямована на забезпечення компенсації майнових втрат постраждалої сторони. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було би передбачити.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Розглядаючи питання про зменшення розміру заявлених до стягнення пені та відсотків річних, суд виходить із загальних засад, встановлених у статті 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, і враховує, що неустойка, як засіб розумного стимулювання виконання основного грошового зобов`язання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Враховуючи відсутність доказів понесення позивачем збитків, подані відповідачем докази на підтвердження важкого фінансового стану, з огляду на загальні засади, встановлені статтею 3 Цивільного кодексу України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін, беручи до уваги значний розмір 3% річних та неустойки, суд дійшов висновку про доцільність зменшення 3% річних та пені на 50%. Отже до стягнення з відповідача підлягає 35 039,49 грн пені (50% від перерахованої судом суми) та 26 583,50 грн три процентів річних.

Таке зменшення розміру пені та 3% річних суд вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін, оскільки неустойка - це фінансова санкція, спрямована на спонукання сторони, винної у порушенні зобов`язання, до його виконання та дотримання в подальшому, а не засіб безпідставного збагачення.

Відповідач не просив про зменшення інфляційних втрат в сумі 225 163,65 грн, які нараховані за весь період прострочення і є компенсацією за знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Як вбачається з детальної інформації про фізичну особу-підприємця Біця Мирона Федоровича, 13.06.2023 відповідач припинив господарську діяльність, про що був внесений відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Статтею 20 Господарського процесуального кодексу України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Статтею 45 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями.

Спір у даній справі виник з господарського договору, укладеного у зв`язку зі здійсненням підприємницької діяльності, яка раніше велася відповідачем як фізичною особою-підприємцем, а відповідач при укладенні договору зазначав свій статус саме як фізичної особи-підприємця, (преамбула заяви про приєднання, реквізити сторін договору).

Зобов`язання відповідача з втратою ним після укладення договору такого статусу не припинились, тому суд, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін, вважає, що спір підлягає розгляду саме в порядку господарського судочинства.

Таку ж правову позицію стосовно юрисдикції спору, що виник при виконанні умов укладеного між сторонами господарського договору, за позовом суб`єкта господарювання до фізичної особи, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, висловлено і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019 у справі №904/1083/18 та від 09.10.2019 у справі №127/23144/18.

Щодо обставин викладених позивачем у заяві (вх.№27215/23 від 08.11.2023), в якій викладено пояснення щодо порядку нарахування пені, суд зазначає наступне.

Період нарахування пені не підпадає під дію Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» та припиняється через шість місяців від дня коли зобов`язання мало бути виконано.

Позивач у поясненні зазначає, що пеня нарахована ним в період з 01.07.2019 по 28.06.2023 є збитками у вигляді упущеної вигоди.

Вказане твердження не може бути прийняте судом, оскільки правова природа пені та збитків є різною. Нарахована позивачем пеня не є збитками.

Згідно зі статтею 22 Господарського кодексу України упущена вигода - це доходи, яке фізична особа або юридична особа могли б отримати, якби їх права не були порушені. При компенсації упущеної вигоди варто брати до уваги не тільки суму недоотриманої виручки від реалізації товарів, надання послуг, а й витрати, пов`язані з отриманням прибутку (оренда, ремонт приміщення, зарплата співробітників і т.п.). Для відшкодування збитків в господарських правовідносинах необхідно виконання одночасно чотирьох умов, серед яких - порушення однією стороною угоди зобов`язання, збитки для іншої сторони, причинний зв`язок між невиконанням свого зобов`язання і збитків, наявність провини.

Позивач не надав жодних доказів завдання йому збитків діями відповідача.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статті 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідності доказів» на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду у справі № 904/2357/20 від 21.08.2020.

У відповідності до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи все вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що позивачем доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними, доказами наявність правових підстав для задоволення його позовних вимог, однак із застосуванням судом норм про зменшення суми пені та трьох процентів річних.

Відтак до задоволення підлягає 394 430,70 грн основного боргу, 35 039,49 грн пені, 26 583,50 грн три проценти річних, 225 163,65 грн інфляційних втрат. В решті позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позову до суду позивачем було сплачено судовий збір на суму 17 589,58грн, що підтверджується платіжною інструкцією №8815 від 30.06.2023.

Відповідно до частини 1 частини 3 статі 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Слід зазначити, що при зменшенні судом розміру пені, трьох процентів річних, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Таким чином, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 11 142,60 грн.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Національного лісотехнічного університету України в особі Страдчівський навчально-виробничий лісокомбінат Національного лісотехнічного університету України (81070, Львівська область, Яворівський район, селище міського типу Івано-Франкове, вулиця Міцкевича, будинок 15; ідентифікаційний код юридичної особи 02070602) 394 430,70 грн основного боргу, 35 039,49 грн пені, 26 583,50 грн три проценти річних, 225 163,65 грн інфляційних втрат та 11 142,60 грн судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Наказ видати згідно статті 327 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення набирає законної сили в порядку статті 241 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Західного апеляційного господарського суду в порядку та строки визначені статтями 256,257 Господарського процесуального кодексу України

Повний текст рішення

складено 20.11.2023

Суддя Сухович Ю.О.