ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2023 р. Справа№ 911/1951/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Іоннікової І.А.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тарасенко К.В.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртелеком", в особі Київської міської філії Акціонерного товариства "Укртелеком"

на рішення Господарського суду Київської області від 12.09.2023

у справі № 911/1951/23 (суддя Лутак Т.В.)

за позовом Акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Київської міської філії Акціонерного товариства "Укртелеком"

до Пристоличної сільської ради

про стягнення 7879,29 грн,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Київської міської філії Акціонерного товариства "Укртелеком" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Пристоличної сільської ради про стягнення 7879,29 грн, з яких: 6893,91 грн заборгованості по витратах, понесених внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, 808,98 грн інфляційних втрат та 176,40 грн 3 % річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач, всупереч положенням норм чинного законодавства, не виконує свої обов`язки щодо відшкодування витрат, які понесені позивачем в результаті надання телекомунікаційних послуг споживачам на пільгових умовах.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.09.2023 відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем пред`явлено позовні вимоги до неналежного відповідача, що в свою чергу є самостійною підставою відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Узагальнені доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував положення Бюджетного кодексу України, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" з яких вбачається, що саме представницький орган місцевого самоврядування є відповідальним за забезпечення здійснення видатків на пільги з оплати послуг зв`язку з бюджету місцевого самоврядування.

З урахуванням вищевказаних норм законодавства, позивач вважає, що відшкодування витрат понесених ним внаслідок надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян Пристоличної територіальної громади, має здійснюватись саме відповідачем за рахунок коштів місцевого бюджету.

Узагальнений виклад позиції відповідача

Відповідач не скористався правом подати письмовий відзив на апеляційну скаргу. Неподання відзиву не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті, що насамперед узгоджується з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2023, апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртелеком", в особі Київської міської філії акціонерного товариства "Укртелеком" на рішення Господарського суду Київської області від 12.09.2023 у справі № 911/1951/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Іоннікова І.А., судді: Михальська Ю.Б., Тарасенко К.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2023 витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/1951/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.10.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Укртелеком", в особі Київської міської філії акціонерного товариства "Укртелеком" на рішення Господарського суду Київської області від 12.09.2023 у справі № 911/1951/23. Апеляційний перегляд оскаржуваного рішення вирішено здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, розгляд апеляційної скарги здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у період з 01.01.2022 - по 31.12.2022 надавав телекомунікаційні послуги на пільгових умовах особам, які проживають на території Пристоличної територіальної громади, що підтверджується розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг з оплати послуг зв`язку за період січень - грудень 2022 та актами звіряння розрахунків за надані населенню послуги на пільгових умовах за період з січня 2022 - по грудень 2022.

Загальна сума наданих позивачем вказаних послуг за період з 01.01.2022 - по 31.12.2022 склала 6893,91 грн, обов`язок по відшкодуванню яких, за твердженням позивача, покладено на саме відповідача.

Відповідно до матеріалів справи, позивачем направлялися на адресу відповідача листи: № 82і250/58-356 від 06.02.2022, № 82і250/58-682 від 06.03.2022, № 82і250/58-1120 від 06.04.2022, № 82і250/58-1243 від 06.05.2022, № 82і250/58-1562 від 06.06.2022, № 82і250/58-1949 від 06.08.2022, № 82і250/58-2313 від 06.09.2022, № 82і250/58-2382 від 06.10.2022, № 82і250/58-2605 від 06.11.2022, № 82і250/58-2825 від 06.12.2022, № 82і250/58-050 від 06.01.2023 з розрахунками видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг з оплати послуг зв`язку та актами звіряння розрахунків за надані населенню послуги на пільгових умовах за період січень - грудень 2022 із загальною сумою вартості наданих послуг на 6893, 91 грн.

В підтвердження надсилання вищевказаних листів, позивачем до матеріалів справи надано описи вкладення у листи, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення та списки згрупованих поштових відправлень.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що розрахунки видатків на відшкодування витрат, пов`язаних з наданням пільг з оплати послуг зв`язку за період січень - грудень 2022 направлялися позивачем відповідачу в електронному вигляді на електронну адресу останнього.

Проте, відповідач акти звіряння розрахунків за надані населенню послуги на пільгових умовах за період січень - грудень 2022, що додані до позовної заяви, не підписав та витрати, понесені позивачем в результаті надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах в період з 01.01.2022 - по 31.12.2022 у розмірі 6 893, 91 грн не відшкодував.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача з претензіями № 9 від 03.01.2023 та № 15 від 15.03.2023 про сплату в добровільному порядку в строк до 12.01.2023 та відповідно до 24.03.2023 витрат, понесених позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах.

Відповідач надав позивачу відповідь на претензію № 15 від 15.03.2023 (лист № 02-14/464/2023 від 24.03.2023), у якій зазначив, що відсутність договору між сільською радою та Акціонерним товариством "Укртелеком" у 2022 році позбавляє Пристоличну сільську раду технічної можливості здійснити відшкодування витрат Акціонерному товариству "Укртелеком" за період січень-грудень 2022.

Звертаючись з даним позовом до суду першої інстанції, позивач посилався на те, що цивільні права та обов`язки між сторонами виникли безпосередньо із Законів України. Проте, відповідач, всупереч вимог чинного законодавства, не виконує своїх зобов`язань стосовно відшкодування витрат, які понесені позивачем в результаті надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.09.2023 відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, вивчивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та Законами України основних соціальних гарантій, визначає Закон України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", за змістом якого державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, встановлені законами пільги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму.

У ч. 1 ст. 17 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" унормовано, що основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень.

Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема щодо забезпечення пільгових умов задоволення потреб у товарах та послугах окремим категоріям громадян, які потребують соціальної підтримки (ст. 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії").

Стаття 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" розділяє соціальні гарантії на обов`язкові та додаткові.

Згідно з частиною 3 цієї статті державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Водночас частина 3 вказаної статті визначає, що органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 20 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання.

Пільги з оплати користування послугами зв`язку та комунікаційними послугами передбачено низкою законодавчих актів України. Так, перелік категорій громадян, яким державою встановлені державні соціальні гарантії у виді пільг, встановлено, зокрема, Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про охорону дитинства", Законом України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист".

За змістом ч. 1 ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Відповідно до положень Конституції України (стаття 143) та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (стаття 16) повноваження органів місцевого самоврядування поділяються на власні (самоврядні) та делеговані, тобто повноваження органів виконавчої влади, надані органам місцевого самоврядування законом.

До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення за рахунок власних коштів і благодійних надходжень додаткових до встановлених законодавством гарантій щодо соціального захисту населення (пункт "а" ч. 1 ст. 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Разом із тим згідно з підпунктом "є" пункту 9 частини 1 статті 87 Бюджетного кодексу України до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 5 частини 2 статті 671 цього Кодексу) належать видатки на інші програми в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

На час виникнення спірних правовідносин такий перелік не затверджений, що, однак, не змінює фактичного існування програм в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, та не звільняє державу від здійснення видатків для забезпечення реалізації таких програм.

Колегія суддів зауважує на тому, що Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 07.08.2023 у справі № 922/1418/22 у подібних правовідносинах, дійшов висновків, зокрема, що здійснення соціальних виплат за надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям громадян відносяться саме до делегованих повноважень органу місцевого самоврядування і мають супроводжуватись відповідним фінансуванням з боку держави, як того вимагають положення ч. 3 ст. 142 Конституції України, відповідно до якої держава бере участь у формуванні доходів бюджетів місцевого самоврядування, фінансово підтримує місцеве самоврядування. Витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень органів державної влади, компенсуються державою.

Встановлення органами місцевого самоврядування додаткових до встановлених законодавством гарантій щодо соціального захисту населення є власними повноваженнями, які мають фінансуватися виключно з місцевого бюджету.

Положення п. 6 ст. 92 Конституції України та норм Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" у сукупності свідчить про те, що покладання обов`язків з відшкодування спірних витрат на послуги зв`язку пільговим категоріям громадян на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства та вказані правові висновки суду касаційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що належним представником держави у спірних правовідносинах є той суб`єкт, який визначений законом про державний бюджет головним розпорядником бюджетних коштів, прийнятим законодавцем у році, що відповідає спірному періоду, за який понесені позивачем витрати за надання послуг зв`язку пільговим категоріям громадян підлягають компенсації.

Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника видатків, у такому випадку саме Кабінет Міністрів України слід вважати органом, в особі якого держава виступає відповідачем, адже відповідно до п. 6 ст. 116 Конституції України саме Кабінет Міністрів України розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.

Відповідна правова позиція з питань встановлення соціальних пільг і гарантій та суб`єктів, які зобов`язані фінансувати такі пільги, наведена в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 922/1418/22 від 07.08.2023 та у справі № 916/2523/22 від 28.09.2023 та зводиться до того, що пільги, введені законами України, мають компенсуватися з державного бюджету з огляду на їх введення органом державної влади, і саме держава, як замовник послуг, є боржником у цих правовідносинах.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що стороною зобов`язання з компенсації витрат позивачеві за надані послуги зв`язку пільговим категоріям громадян є держава, а тому відповідач не може бути боржником за таким зобов`язанням, оскільки задоволення позову за рахунок видатків місцевих бюджетів може мати місце за наявності субвенцій із державного бюджету місцевому бюджету на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Судова колегія вважає необґрунтованими посилання позивача на те, що відповідач є відповідальним за забезпечення здійснення видатків на пільги з оплати послуг зв`язку з бюджету місцевого самоврядування, оскільки норма бюджетного законодавства передбачає можливість віднесення відповідних видатків до місцевих бюджетів, а не встановлює обов`язок органу місцевого самоврядування закладати видатки на відшкодування на пільги за послуги зв`язку. При цьому до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України, належать видатки на інші програми в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій (підпункту "є" пункту 9 частини першої статті 87 Бюджетного кодексу України).

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що визначений позивачем відповідач є неналежним відповідачем у цьому спорі, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Відтак, місцевий господарський суд надав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а тому дійшов цілком законного та обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Таким чином наведені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги позивача.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у рішенні суду, питання вичерпності висновків господарського суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції ураховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у контексті конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки за результатами апеляційної скарги

За викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм процесуального права та матеріального права.

Скаржником не доведено наявності підстав, визначених ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, для скасування рішення та для задоволення апеляційної скарги, таких підстав колегією суддів також не встановлено.

Таким чином, судова колегія вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни оскарженого у даній справі судового рішення не вбачається.

Судові витрати

Згідно із ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртелеком", в особі Київської міської філії акціонерного товариства "Укртелеком" залишити без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 12.09.2023 у справі № 911/1951/23 - без змін.

Матеріали справи № 911/1951/23 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Головуючий суддя І.А. Іоннікова

Судді Ю.Б. Михальська

К.В. Тарасенко