ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2023 р. Справа №914/1851/23

м.Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого - судді МАТУЩАКА О.І.

суддів: БОЙКО С.М.

СКРИПЧУК О.С.

за участю секретаря судового засідання Гулик Н.Г.

за участю представників:

від апелянта - Турянський Ю.І., Цукорник С.Г., адвокат;

від позивача - Коржевич У.Ф.(в порядку самопредставництва);

від третьої особи-1 - Гнитка Т.В. (адвокат)

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Львівська автоколона №2207» (вх.ЗАГС №0105/2100/23 від 30.06.2023)

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 15.06.2023 про вжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту на земельну ділянку (суддя Ділай У.І.)

у справі № 914/1851/23

за позовом: Львівської міської ради, м.Львів

до відповідачів: 1) Товариства з додатковою відповідальністю «Львівська автоколона №2207», м.Львів

2)Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, м.Чернігів

3) Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Волинської Людмили Василівни, м.Львів

за участі третіх осіб, які не заявляють

самостійних вимог на предмет спору на

стороні позивача: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Грінера Україна», м.Львів

2) ОСОБА_1 , м.Львів

про скасування державної реєстрації

земельної ділянки, скасування права

постійного користування

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 15.06.2023 у цій справі заяву Львівської міської ради задоволено. До набрання законної сили судовим рішенням у справі №914/1851/23 накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :05:018:0014, площею 9,4433 га, за адресою: м. Львів, вул. Конюшинна, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101).

Вказана ухвала мотивована загалом тим, що арешт земельної ділянки є достатньо співмірним заходом забезпечення позову з урахуванням балансу інтересів та прав сторін спору, і існує достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Позовна ж заява позивача з якою разом було подано і заяву про забезпечення позовних вимог складається із вимог про:

- скасування у Державному земельному кадастрі реєстрацію земельної ділянки з кадастровим № :05:018:0014, площею 9,4433 га з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень зареєстрованих щодо такої земельної ділянки;

- скасування у Державному речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію комунальної власності за територіальною громадою міста Львова в особі Львівської міської ради на земельну ділянку з кадастровим № :05:018:0014, площею 9,4433 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101, з одночасним припиненням речового права;

- скасування у Державному речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію постійного користування за ТДВ «Львівська автоколона № 2207» на земельну ділянку з кадастровим № :05:018:0014, площею 9,4433 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 101, з одночасним припиненням речового права.

Відповідач ТДВ «Львівська автоколона №2207» подало апеляційну скаргу за на зазначену ухвалу суду.

Апеляційна скарга загалом обгрунтована тим, що:

- такий запобіжний захід як арешт обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, тому може бути застосований у справі з майновими вимогами, а у цій справі заявлено вимоги немайнового характеру;

- відчуження, зміна конфігурації (поділу), можлива передача речових прав на земельну ділянку іншим особам є неможливою, оскільки такі права налоежать виключно позивачу;

- заявником не подано доказів та не зазначено обставин, які саме існують ризики щодо істотного ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу від 11.07.2023 Львівська міська рада заперечила щодо доводів і обгрунтувань апеляційної скарги таким:

- спірна земельна ділянка самостійно без органу місцевого самоврядування уже була зареєстрована за відповідачем на праві постійного користування на підставі оспорюваного Державного акту Б№060878 від 1982 року, виданого Автоколоні № 2207, чинність якого була припинена з огляду на те, що відповідач не є правонаступником Автоколони № 2207 і це було предметом дослідження у інших справах позовного провадження Господарського суду Львівської області у справі № 29/55, рішення від 16.09.20010, та у справі № 914/490/20, рішення від 17.12.2020;

- на спірній земельній ділянці зареєстровано на праві власності об`єкти нерухомого майна фізичної особи ОСОБА_1 та ТОВ «Грінера Україна» (підприємство критичної інфраструктури по вивезенні твердих побутових відходів з усієї території м.Львова), які в силу ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України мають право на оформлення права користування чи власності на частини спірної земельної ділянки, яка необхідна для їх використання та експлуатації;

- вказано на численні цивільно-правові оборудки із об`єктами нерухомого майна, що знаходяться на спірній земельній ділянці упродовж 2020 року, які вчинялися за участю відповідача;

- захід забезпечення позову не ускладнює та не зупиняє господарську діяльність відповідача, а лише унеможливлює в майбутньому різні реєстраційні дії із такою земельною ділянко чи її частинами, оскільки навіть право постійного користування земельною ділянкою може бути об`єктом цивільно-правових угод.

У відзиві на апеляційну скаргу від 21.07.2023 ТОВ «Грінера Україна» загалом зазначило ті ж обставини та підстави, про які зазначила Львівська міська рада, а також додатково вказало, що:

- незважаючи на те, що відповідач не є власником землі, вже ж здійснив реєстрацію такої земельної ділянки 23.03.2023 за собою на праві постійного користування, хоча на такій земельній ділянці розташовані і об`єкти нерухомого майна, що належать на праві власності ТОВ «Грінера Україна»;

- ТОВ «Грінера Україна» отримала від відповідача 08.04.2023 письмову вимогу про усунення порушень щодо користування земельною ділянкою, яка йому належить на праві постійного користування шляхом звільнення від приміщень, транспорту і іншого майна, з погрозами самостійно знести означені вище будівлі і споруди.

Присутні у судовому засіданні представник Львівської міської ради, ТОВ «Грінера Україна» надали усні заперечення щодо поданої апеляційної скарги, просили оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, а присутні представник та керівник відповідача, відповідно задовольнити апеляційну скаргу і ухвалу суду скасувати.

Дослідивши матеріали справи, судом апеляційної інстанції встановлено, згідно даних Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно 23.03.2023 Товариство з додатковою відповідальністю «Львівська автоколона № 2207» зареєструвало право постійного користування на земельну ділянку з кадастровим номером :05:018:0014 площею 9,4433 га, що знаходиться за адресами: м.Львів, вул. Конюшинна, 28. Реєстрація права постійного користування земельною ділянкою відбулась на підставі Державного акту серії Б № 060878, виданого виконавчим комітетом Пустомитівської районної ради народних депутатів у 1982 році Автоколоні № 2207 Львівського обласного управління вантажного автомобільного транспорту УРСР на постійне користування земельною ділянкою площею 11 га, що знаходилася за адресою: м. Львів, вул. Конюшинна (Промзона Сигнівка).

Як зазначалося Львівською міською радою, Державний акт серії Б № 060878 від 1982, виданий Автоколоні № 2207 був предметом розгляду двох судових справ, якими встановлювався факт припинення права постійного користування земельною ділянкою внаслідок припинення діяльності підприємства (рішення Господарського суду Львівської області від 16.09.2010 у справі №29/55 та рішення Господарського суду Львівської області від 17.12.2020 у справі №914/490/20). Майно відповідача-1 на земельній ділянці з кадастровим номером :05:018:0014 (площею 9,4433 га) також неодноразово відчужувалось.

На думку заявника, до моменту набрання законної сили рішенням суду у цій справі існує велика загроза вчинення ТДВ «Львівська автоколона 2207» самовільних дій щодо відчуження об`єктів нерухомого майна на земельній ділянці з кадастровим номером :05:018:0014 (площею 9,4433 га), що ускладнить виконання рішення суду.

Крім цього, згідно даних того ж Єдиного державного реєстру, на спірній земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна (будівля «Г-1» (контрольно-пропускний пункт) площею 151,8 кв. м та будівля «Г-1» (будівля навісу з воротами) площею 170,2 кв. м, та будівля під літ. «К-1-2» загальною площею 2670,3 кв. м), що належать ТОВ «Грінера Україна» та фізичній особі ОСОБА_1 , які мають право на виділення їм земельних ділянок для обслуговування їхніх будівель згідно з ст. 377 Цивільного кодексу України та ст. 120 Земельного кодексу України.

За твердженням Львівської міської ради існує висока вірогідність можливого здійснення ТДВ «Львівська автоколона № 2207» передачі земельної ділянки третім особам, її відчуження, зміни конфігурації (поділу), можливої передачі речових прав на земельну ділянку іншим особам, що в свою чергу призведе до можливого вчинення державними земельними кадастровими реєстраторами реєстраційних дій та внесення записів щодо спірної земельної ділянки.

Постановляючи судове рішення у цій справі, судом апеляційної інстанції береться до уваги наступне нормативно-правове обґрунтування.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст. 137 ГПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

При цьому, сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Виходячи із системного аналізу зазначених вище процесуальних норм, при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Таким чином, забезпечення позову має тимчасовий характер, спрямований саме на гарантування виконання майбутнього рішення господарського суду.

При цьому, необхідність застосування заходів забезпечення випливає саме з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Аналогічний правовий висновок, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, який в силу ч.4 ст. 236 ГПК України повинен враховуватися судами.

Таким чином, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про вжиття заходів забезпечення позову у цій справі, оскільки невжиття заявлених заходів забезпечення позову може призвести до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, адже позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Щодо припущень, про які зазначає апеляційній скарзі відповідач, до судом апеляційної інстанції береться до судом апеляційної інстанції береться до уваги інший правовий висновок

Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеного у постанові від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, яким врегульовано, що у випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню. В такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Доводи апелянта з покликанням на норми Конституції України із зазначенням обставин загрози зупинення господарської діяльності внаслідок арешту земельної ділянки, судова колегія вважає необґрунтованими та помилковими, оскільки відповідно до ч.3 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ч.2 ст. 321 Цивільного кодексу України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

З огляду на зазначені норми матеріального права, передбачені процесуальні норми, які закріплені у статях 136, 137 Господарського процесуального кодексу України спрямовані на реалізацію інституту забезпечення позову в господарському процесі виключно з метою забезпечення гарантії виконання подальшого судового рішення або ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів, за захистом яких вони звернулись, а не тих, які, з настанням певних обставин, можуть бути порушені в майбутньому та виключають протиправне позбавлення права власності відповідно до ст.41 Конституції України чи обмеження права власності в іншому порядку, аніж встановлено законом відповідно до ст.321 Цивільного кодексу України.

Окрім цього, зважаючи на відсутність зустрічного забезпечення під час постановлення оспорюваної ухвали, застосування якого п.6 ч.1 ст. 139 та ч.1 ст. 141 ГПК України, суд апеляційної інстанції вважає що таке не є необхідним, оскільки апелянтом не зазначено обставин, яким чином арешт земельної ділянки може зупинити господарську діяльність і така не вилучається у користувача. Доступ до неї оспорюваною ухвалою не обмежується і не передбачено вчинення будь-яких інших дій з обмеження використання такої земельної ділянки.

Окрім цього, суд може вимагати (право, а не обов`язок) від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Такої правової позиції притримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 19.02.2019 у спарві № 911/1695/18, у якій дослівно зазначено: «Що ж до зустрічного забезпечення, то законом так само не встановлено обов`язку суду вимагати від особи, яка звертається із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (ч.1 ст. 141 ГПК України) відповідна вимога лише може висуватися судом з урахуванням обставин справи, але не визначається як неодмінна умова забезпечення позову».

Щодо можливої невідповідності заходів забезпечення, про які зазначається у апеляційній скарзі з огляду на немайнові позовні вимоги, та з урахуванням окремих правових висновків Верховного Суду, то суд апеляційної інстанції враховує особливості, унікальність і тривалість спірних правовідносин. Також звертає увагу, що таким забезпеченням у вигляді арешту аналогічно як і заборона на вчинення реєстраційних дій (які апелянт вважає логічними і пропорційними позовним вимогам), не заподіюються збитки, використання (без права відчуження) земельної ділянки не обмежується, апелянт (відповідач у справі) у будь-який час може скористатися процесуальним правом на подання до суду першої інстанції зави в порядку про заміну одного заходу забезпечення позову іншим, оскільки відсутність будь-якого забезпечення упродовж навіть мінімального терміну до вжиття іншого (на думку відповідача більш адекватного і пропорційного), може мати негативні невідворотні наслідки з настанням яких, сутність інституту забезпечення позову взагалі втрачається.

Окрім цього, судом враховується, що всупереч власним доводам апеляційної скарги про неможливість вчинення будь-яких цивільно-правових чи інших дій відповідача, спрямованих на відчуження чи обмеження використання спірної земельної ділянки без участі власника землі територіальної громади в особі її органу місцевого самоврядування, сам же відповідач без участі Львівської міської ради ініціював, а державний реєстратор вчинив 23.03.2023 реєстраційну дію по реєстрації як права комунальної власності, так і права постійного користування за собою.

Таким чином, судова колегія вважає, що вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову відповідають вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом заявлених позовних вимог, а також не обмежують право володіння і користування спірною земельною ділянкою.

Отже, при ухваленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанцій правильно надав оцінку обґрунтованості доводів позивача, встановивши безпосередній зв`язок між конкретними заходами забезпечення позову та позовними вимогами, і правильно застосував до спірних правовідносин положення ст. 136, 137 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому оскаржувана ухвала місцевого господарського суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням наведеного вище, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення судового збору за подання апеляційної скарги за апелянтом.

Керуючись ст.ст. 11, 13, 74, 129, 269, 270, 271, 275, 276, 281- 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Львівська автоколона №2207» залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу Господарського суду Львівської області від 15.06.2023 у справі №914/1851/23 без змін.

2. Судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишити за апелянтом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок оскарження постанови встановлено п.п. 2,3 ч.1 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Матеріали справи повернути до Господарського суду Львівської області.

Повний текст постанови виготовлено 17.11.2023.

Головуючий суддя О.І. МАТУЩАК

Судді: С.М.БОЙКО

О.С. СКРИПЧУК