ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2023 р. Справа№ 920/553/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання : Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Кока С.Л. (поза межами приміщення суду);

від позивача 1: не прибув ;

від позивача 2: Барсук І.В. (поза межами приміщення суду);

від відповідача: Пєхтєрев Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОЕТАЛОН"

на рішення Господарського суду Сумської області від 25.07.2023 року (дата підписання повного тексту 31.07.2023 року)

у справі № 920/553/23 (суддя - Резніченко О.Ю.)

за позовом Заступника керівника Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі позивачів:

1. Адміністрація Державної прикордонної служби України

2. Військова частина НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОЕТАЛОН"

про визнання недійсним договору №19-22 від 25.03.2022 року в частині, стягнення 90 991,91 грн

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі - позивач 1) та Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України звернувся до Господарського суду Сумської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОЕТАЛОН" (далі - відповідач) про визнання недійсним пункт 3.1. договору №19-22 від 25.03.2022 року з відповідними змінами в частині включення до ціни договору суми ПДВ 7 % у розмірі 79894,86 грн, що укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України та Товариством з обмеженою відповідальністю «Біоеталон»; стягнути з відповідача на користь Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України грошові кошти у розмірі 90991,91 грн, з яких: 79894,86 грн, сплачений ПДВ (основний борг), 2055,37 грн 3% річних та 9041,68 грн інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що закупівля товару з націнкою у вигляді податку на додану вартість поряд із звільненням від такого оподаткування зумовлює безпідставне завищення ціни, що в свою чергу призводить до зайвих витрат замовника та безпідставного їх набуття постачальником.

Рішенням Господарського суду Сумської області від 25.07.2023 року позов задоволено повністю. Визнано недійсним пункт 3.1. договору №19-22 від 25.03.2022 року з відповідними змінами у редакції додаткової угоди №1-22 від 26.04.2022 року в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 79894,86 грн, що укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України та Товариством з обмеженою відповідальністю "БІОЕТАЛОН". Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОЕТАЛОН" на користь Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України 79 894,86 грн сплаченого ПДВ, 2 055,37 грн 3% річних та 9 041,68 грн інфляційних втрат. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Біоеталон» на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону 5 368,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "БІОЕТАЛОН" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Сумської області від 25.07.2023 року та ухвалити нове рішення суду, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Сумської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.

Так, за твердженням представника скаржника, суд першої інстанції помилково надав перевагу Постанові Кабінету міністрів України від 02.03.2022 року за №178 над законом, а не керувався вимогами та положеннями Податкового кодексу України виключно яким може визначатися об`єкт оподаткування та ставка податку, в тому числі податку на додану вартість.

Податковим кодексом України чітко визначено об`єкт оподаткування податку на додану вартість як операції з постачання на митній території України бензинів моторних та ставку податку на додану вартість за даними операціями.

У податковому кодексі України визначено ставку ПДВ 7%, а в постанові Кабінету Міністрів України 0% значить суб`єкти господарювання зобов`язані застосовувати ставку ПДВ 7% та керуватися виключно вимогами закону.

Практика Верховного Суду, яку зазначає прокурор у позовній заяві, зокрема постанова від 03.12.2021 року у справі №910/12764/20, не підлягає для застосуванню у даній справі, оскільки така практика не є подібною до даної справи.

Крім того, представник скаржника вказав, що він не є виконавцем (учасником) мобілізаційних завдань, які визначені та передбачені вимогами Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», жодні мобілізаційні завдання до відповідача доведені не були, договори поставки ПММ укладалися відповідачем не як виконавцем мобілізаційного завдання, а тому за таких підстав, вимоги постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 року за №178 не поширюються на правовідносини, які склалися між Військовою частиною НОМЕР_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "БІОЕТАЛОН" на підставі укладених договорів поставки.

Також скаржник вказав, що позовна заява прокурора не містить підстав визнання п. 3.1 договору недійсним, що позбавляє відповідача права заперечити проти наявності правових підстав для задоволення позову та наслідком чого повинно бути відмова у задоволенні позову.

При цьому, за твердженням представника скаржника прокурором не доведено, що позивачі, які є самостійними юридичними особами з відповідною процесуальною дієздатністю, не мають можливості самостійно захистити свої права та/ або інтереси у даній справі.

Разом з цим, жодних прав та/або інтересів Адміністрації Державної прикордонної служби України порушено не було, вона не наділена жодним правом вимоги до Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОЕТАЛОН", а тому Адміністрація Державної прикордонної служби України є неналежним позивачем у даній справі, у зв`язку із чим наявні підстави для відмови у задоволенні позову.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.08.2023 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Сулім В.В., судді: Коротун О.М., Майданевич А.Г.

Північний апеляційний господарський відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОЕТАЛОН" на рішення Господарського суду Сумської області від 25.07.2023 року у справі № 920/553/23 своєю ухвалою від 28.08.2023 року.

11.09.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача 2 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач 2 просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Крім того, представник позивача 2 у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що Адміністрація Державної прикордонної служби України хоча і не є стороною в оскаржуваному договорі №19-22 від 25.03.2022 року, однак є розпорядником коштів і зацікавлена у поверненні його структурному підрозділу виділених ним бюджетних коштів та стягнення з відповідача штрафних санкцій за користування ними. Отже, подання прокурором позову в інтересах держави в тому числі й в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, відповідає нормам чинного законодавства.

При цьому, представник позивача 2 наголосив, що системний аналіз норм Податкового кодексу України і Постанови КМУ №178, інших вищезазначених норм чинного законодавства у їх сукупності, дає можливість зробити висновок про те, що введення в державі воєнного стану і загальної мобілізації у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, і здійснення під час дії воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Державної прикордонної служби України з обкладанням податком на додану вартість за нульовою ставкою, підпадає під дію підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 ст. 195 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 3.1 договору №19-22 від 25.03.2022 року, що був укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 і відповідачем до його суми було включено суму ПДВ у розмірі 7%, що прямо суперечить нормам підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 ст. 195 Податкового кодексу України та Постанови Кабінету міністрів України №178.

Тому, за твердженням позивача 2, договір в цій частині, суперечить ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, що підпадає під дію ч. 1 ст. 215, ст. 217 Цивільного кодексу України стосовно визнання п. 3.1 цього договору недійсним.

12.09.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від прокуратури до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого Заступник керівника Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону за просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

При цьому, прокурор у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що військовою частиною №1490 неефективного використані виділені Адміністрацією Державної прикордонної служби України бюджетні кошти на закупівлю для потреб оборони країни бензину, оскільки зайво перераховано 79894,00 грн, що є предметом оспорюваного правочину.

Зокрема, Держава в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, як розпорядника коштів та центрального органу виконавчої влади, у період воєнного стану, унаслідок укладення оспорюваного правочину з порушенням вимог закону, втратила 79894,00 грн у виді безпідставно сплаченого ПДВ товариству, яке користується указаними коштами та їх не повертає.

Водночас, в умовах воєнного стану, враховуючи дефіцит бюджетних коштів, очевидним є те, що зазначені вище зайві сплачені кошти, які відповідач тривалий час не повертає, могли б бути розподілені Адміністрацією Державної прикордонної служби України на потреби оборони України та виконання покладених на органи прикордонної служби функції.

При цьому, прокурор зазначив, що Адміністрація Державної прикордонної служби України зацікавлена як у поверненні зайво сплачених коштів так і в частині визнання недійсним п. 3.1 договору, оскільки остання суперечить вимогам закону та порушує інтереси позивача 2, як розпорядника цих коштів.

Крім того, прокурор наголосив, що саме Адміністрація Державної прикордонної служби України, як орган, що уповноважений державою на здійснення контролю за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечення ефективного і цільове використання бюджетних коштів у органах Держприкордонслужби, а також військова частина № НОМЕР_1 , як сторона оспорюваного правочину та безпосередній вигодо набувач, є органами державної влади, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження у спірних правовідносинах.

Встановивши факт порушення інтересів держави, Житомирською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Центрального регіону, відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» були скеровані до позивачів повідомлення про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів до захисту інтересів держави шляхом повернення зайво сплачених коштів.

Позивачами не були здійснені відповідні повноваження, захисту інтересів держави, причиною чого є воєнний стан та покладені у зв`язку з цим завдання щодо відсічі ворогу. А тому, така усвідомлена пасивна поведінка позивачів є достатніми підставами для звернення прокурора до суду для захисту інтересів держави.

Водночас, прокурор вказав, що відповідач отримавши незаконно кошти від держави, подав до фіскальних органів податкову накладну №31032022, у якій вказав недостовірні відомості, а саме: що має місце нульова ставка ПДВ (без ПДВ), що не відповідає змісту договору. Тобто, указане ПДВ несплачене до бюджету держави, а залишено як прибуток Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОЕТАЛОН".

13.09.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від позивача 1 до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого позивач 1 просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Крім того, позивач 1 у відзиві на апеляційну скаргу, зокрема зазначив, що викладені у апеляційній скарзі вимоги не містять посилань на конкретні норми права, які, на думу апелянта, порушені судом першої інстанції, а лише свідчать про не згоду з винесеним по справі рішенням.

При цьому, позивач 1 наголосив, що 22.05.2022 року останній звернувся за індивідуальною податковою консультацією відповідно до вимог п. 52.1 ст. 52 Податкового кодексу України.

Згідно індивідуальної податкової консультації Державної податкової служби України від 06.06.2022 року №697/ІПК/99-00-21-03-02-05 нульова ставка податку на додану вартість, відповідно до підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 ст. 195 розділу V Кодексу та постанови Кабінету Міністрів України 178, застосовується як до операції з постачання пального, так і до операції з постачання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту, при умові, що такі операції з постачання здійснюються категоріями суб`єктів, що визначені постановою Кабінету Міністрів України №178.

Отже, нори Податкового кодексу України не передбачають можливості для платників податку - постачальників здійснювати вибір щодо застосування чи незастосування нульової ставки податку, оскільки застосування встановлених діючим законодавством ставки податку є обов`язком, а не правом платника податку.

Таким чином, п. 3.1 договору №19-22 від 25.03.2022 рок з відповідними змінами у редакції додаткової угоди 1-22 від 26.04.2022 року в частині включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 79894,86 грн, що укладений між Військовою частиною № НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України та Товариством з обмеженою відповідальністю "БІОЕТАЛОН" (в частині включення в ціну за одиницю товару та в суму договору податку на додану вартість) прямо суперечить нормам підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 ст. 195Податкового кодексу України та постанові Кабінету Міністрів України №178.

Більш того, за твердженням позивача 1 спірний договір в цій частині та окремі пункти додаткових угод суперечать ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, що підпадають під дію ч. 1 ст. 215, а також ст. 217 Цивільного кодексу України стосовно визнання п. 3.1 цього договору недійсним.

26.09.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від скаржника надійшли письмові пояснення, відповідно до яких останній, зокрема зазначив, що постановою Верховного Суду від 05.09.2023 року у справі №440/6926/21 за наявності суперечливих правил і положень щодо дії мораторію на проведення перевірок, які містяться у Податковому кодексі України з одного боку і в постанові Кабінету Міністрів України з іншого боку - застосуванню підлягають положення і правила саме Податкового кодексу України.

Тобто, неодноразово Верховним Судом встановлено , що закон має вищу юридичну силу, а тому суд при ухваленні оскаржуваного рішення зобов`язаний був керуватися виключно Податковим кодексом України, а не постановою Кабінету Міністрів України.

У зв`язку з перебуванням судді Коротун О.М., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем на лікарняному, розгляд справи, призначений на 04.10.2023 року, не відбувся.

Північний апеляційний господарський суд призначив розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОЕТАЛОН" на рішення Господарського суду Сумської області від 25.07.2023 року у справі № 920/553/23 на 22.11.2023 року в режимі відео конференції.

11.09.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника позивача 2 надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду за допомогою системи «EasyCon», яке було задоволено судом.

12.09.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від прокурора надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду за допомогою системи «EasyCon», яке було задоволено судом.

Крім того, 19.09.2023 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представника скаржника надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду за допомогою системи «EasyCon», яке було задоволено судом.

Представник скаржника в судовому засіданні 22.11.2023 року Північного апеляційного господарського суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задоволенні, рішення господарського суду першої інстанції скасувати.

Представники прокурора та відповідача 2 в судовому засіданні 22.11.2023 року Північного апеляційного господарського суду заперечували проти доводів апеляційної скарги відповідача та просили відмовити в її задоволенні, рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача 1 в судове засідання 22.11.2023 року не прибув про час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений найденим чином, зокрема надсиланням ухвали від 05.10.2023 року на відповідну адресу, що підтверджується довідкою про надсилання електронного документу (наявна в матеріалах справи).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України", рішення Європейського суду з прав людини від 27.04.2000 року у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 року у справі "Красношапка проти України").

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників прокурора, позивача 2 та відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.03.2022 року між Військовою частина № НОМЕР_1 (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «БІОЕТАЛОН»» (постачальник) було укладено договір №19-22 про постачання пально-мастильних матеріалів-нафти і дистиляти (бензин автомобільний А-92-Євро-4-ЕО) (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов`язався поставити замовнику бензин автомобільний A-92-Євро-4-ЕО відповідно до специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору, а замовник зобов`язався прийняти цей товар та оплатити на умовах цього договору.

Відповідно до п.3.1 договору загальна сума закупівлі складає 1250000,00 грн, у тому числі ПДВ 7% - 81775,70 грн.

На виконання цього правочину, Товариство з обмеженою відповідальністю «БІОЕТАЛОН» поставила товар на суму 1221250 грн, у тому числі ПДВ, що підтверджується видатковою накладною від 28.03.2022 року №РН-0000161 (а.с. 46).

Надалі сторонами укладено додаткову угоду №1-22 від 26.04.2022 року (а.с. 43), якою зменшено розмір закупівлі до тієї, що фактично була закуплена, де зазначено, що: «Сторони узгодили зменшити обсяг закупівлі товару відповідно до специфікації, а також зменшити суму договору на 28750 грн». Пункт 3.1. договору викладено у наступній редакції: « 3.1. Загальна сума договору складає 1221250 грн, у тому числі ПДВ - 79894,86 грн».

Військова частина № НОМЕР_1 на виконання умов договору №19-22, оплатила поставлений відповідачем товар у сумі 1 221 250 грн, у тому числі ПДВ - 79 894,86 грн, що підтверджується платіжним дорученням з відміткою банківської установи про оплату, а саме: №167 від 30.03.2022 року на указану суму (а.с. 47).

Водночас, як правильно встановлено судом першої інстанції, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 року № 178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» (далі - постанова КМУ № 178) установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану, операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби України тощо, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Постанова КМУ № 178 набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022 року.

У зв`язку з наведеним позивач 1 - Адміністрація Державної прикордонної служби України 22.05.2022 року за вих.№11-13381/0/6-22 звернулась за індивідуальною податковою консультацією відповідно до вимог пункту 52.1 ст. 52 Податкового кодексу України.

Згідно наданої індивідуальної податкової консультації ДПС України від 06.06.2022 року №697/ІПК/99-00-21-03-02-05 (а.с.59-62), нульова ставка податку на додану вартість, відповідно до підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 розділу V Кодексу та Постанови № 178, застосовується як до операцій з постачання пального, так і до операцій з постачання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту, при умові, що такі операції з постачання здійснюються категоріями суб`єктів, що визначені Постановою № 178.

Крім того, державним органом контролю у сфері оподаткування зазначено, що норми Податкового кодексу України не передбачають можливості для платників податку - постачальників здійснювати вибір щодо застосування чи незастосування нульової ставки податку, оскільки застосування встановленої діючим законодавством ставки податку є обов`язком, а не правом платника податку.

Також ДПС України наголосила, що застосування нульової ставки ПДВ до операцій з постачання товарів не залежить від факту формування чи не формування постачальниками податкового кредиту за операціями з придбання товарів чи сировини для виготовлення товарів, які надалі постачаються за нульовою ставкою податку.

Тобто, незалежно від того, був сформований постачальником чи ні податковий кредит за операціями з придбання пального (товар для заправки), будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту (інші пально-мастильні матеріали, запасні частини, комплектуючі, охолоджуючі рідини, інструменти та додаткове обладнання, визначені відповідними нормативними та технічними документами), операції з подальшого постачання таких товарів для визначених Постановою № 178 категорій суб`єктів оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість. При цьому, оскільки режим застосування нульової ставки не є тотожним режиму звільнення від оподаткування податком на додану вартість, нарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість за правилами, встановленими пунктом 198.5 статті 198 розділу V Кодексу, постачальником при здійсненні операцій, що оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість, не здійснюється.

Аналогічні висновки ДПС України з приводу застосування постанови КМУ №178 викладена і в листі-роз`ясненні від 29.07.2022 року № 8271/6/99-00-21-03-02-06 (а.с. 63-66).

З огляду на вимоги зазначених нормативних актів, а також отриманих податкових роз`яснень, 06.06.2022 року Військова частина № НОМЕР_1 звернулась із листом-вимогою № 747 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІОЕТАЛОН» про повернення сплачених коштів у виді податку на додану вартість за вказаним договором №19-22 у розмірі 79894,86 грн, додавши проект додаткової угоди з цього приводу (№2-22), який останнім безпідставно залишений без задоволення посилаючись на умови правочину, що не визнаний недійсним (відповідь від 06.07.2022 року №б/н, а.с. 51-52).

Так, за твердженням прокурора, станом на день складання позовної заяви (18.05.2023 року) Товариство з обмеженою відповідальністю «БІОЕТАЛОН» не повернуло отримані кошти у виді ПДВ на виконання умов договору №19-22 у розмірі 79894,86 грн та, попри вимогу про їх повернення, продовжує їх утримувати (користуватись).

Зазначене стало підставою для звернення до суду з позовною заявою про визнання недійсним п.3.1. Договору зі змінами від 26.04.2022 року щодо включення до договірної ціни податку на додану вартість у розмірі 79894,86 грн та стягнення з відповідача на користь позивача 2 сплачених коштів в якості ПДВ із застосуванням наслідків, що передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України.

Водночас, колегія суддів не приймає як належне твердження скаржника, що позовна заява прокурора не містить підстав визнання п. 3.1 договору недійсним, що позбавляє відповідача права заперечити проти наявності правових підстав для задоволення позову, як безпідставне.

Щодо визнання недійсним п. 3.1 договору у редакції додаткової угоди №1-22 від 26.04.2022 року відносно включення до ціни договору суми ПДВ у розмірі 79894,86 грн, колегія суддів відзначає наступне.

У частині 1 ст. 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодекс України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 180 Господарського кодексу України деталізовано істотні умови господарського договору.

Так, за приписами частин першої і третьої цієї статті зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (ч. 5 ст. 180 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про ціни і ціноутворення» вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

У підпункті 14.1.178 пункту 14.1 ст.14 Податкового кодексу України визначено, що ПДВ - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

За змістом підпунктів а і б пункту 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів / послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 Податкового кодексу України.

За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Податкового кодексу України, останній регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно із підпунктом «г» підпункту 195.1.2 ст. 195 Розділу V Податкового кодексу України за нульовою ставкою оподатковуються операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що маючи на меті спростити порядок та сприяти оперативному матеріальному забезпеченню військових формувань, 02.03.2022 року було прийнято постанову Кабінету Міністрів України «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» № 178.

Відповідно до п.п. 1, 2 вищевказаної постанови, до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022 року.

Згідно індивідуальної податкової консультації від 06.06.2022 №697/ІПК/99-00-21-03-02-05, наданої на запит АДПС України, Державна податкова служба України підтвердила, що норми підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 ст. 195 Розділу V Податкового кодексу України та приписи постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 року № 178 поширюються на органи, установи, організації та заклади які відносяться до сфери управління Державної прикордонної служби України.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення і має визначену цим законом загальну структуру. У системі Державної прикордонної служби України є також навчальні заклади, науково-дослідні установи, підрозділи спеціального призначення та органи забезпечення.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», основними функціями Державної прикордонної служби України є: охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах з метою недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму; здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення; охорона суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні та контроль за реалізацією прав і виконанням зобов`язань у цій зоні інших держав, українських та іноземних юридичних і фізичних осіб, міжнародних організацій тощо.

Фінансування діяльності Державної прикордонної служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законодавством (ст. 27 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» ).

Згідно ст. 28 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», забезпечення діяльності органів Державної прикордонної служби України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, через державне оборонне замовлення та закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти.

Так, здійснивши системний аналіз указаних норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що приписи підпункту «г» підпункту 195.1.2 пункту 195.1 ст.195 Розділу V Податкового кодексу України та приписи постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 року № 178 поширюються на діяльність органів Державної прикордонної служби України, якими є позивачі 1, 2.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги зазначені вище індивідуальну податкову консультацію від 06.06.2022 року, а також в лист ДПС України від 29.07.2022 року № 8271/6/99-00-21-03-02- 06, відповідно до яких нульова ставка податку на додану вартість відповідно до пп. «г» пп. 195.1.2. п. 195.1. ст.95 розділу V Кодексу та Постанови №178 застосовується до операцій з постачання пального органам Державної прикордонної служби України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що операції з постачання позивачу-2 пального за спірним договором підлягають оподаткуванню за нульовою ставкою, а отже умови п. 3.1. договору (зі змінами від 26.04.22 року) щодо включення суми податку на додану вартість у розмірі 79894,86 грн до ціни договору є безпідставним.

Схожа за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14.11.2023 року у справі №910/2416/23.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 217 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Разом з цим у застосуванні наведених положень статей Цивільного кодексу України слід враховувати, що умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.03.2018 року у справі № 910/22319/16.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Колегія суддів виходить з того, що приписи ст. 217 Цивільного кодексу України регулюють питання щодо правової долі правочину, що має дефекти окремих його частин. При цьому закону може суперечити лише певна частина умов правочину, а інша - йому відповідати. Отже, за таких обставин не завжди доцільно визнавати правочин недійсним у цілому. Недійсність окремої частини правочину не призводить до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

Зокрема, у випадку, що розглядається, можна припустити наявність договору і без включення до нього умови щодо ПДВ.

Так, хоча ПДВ й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку.

Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.06.2021 року у справі № 916/2478/20 та від 03.12.2021 року у справі №910/12764/20.

Поряд з викладеним колегія суддів звертає увагу на те, що Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 03.12.2021 року у справі №910/12764/20 відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 08.04.2021 року у справи №922/2439/20 щодо неможливості визнання недійсним частини договору стосовно визначення ПДВ (з посиланням на те, що включення в оплату ПДВ містить ціну розрахункової одиниці вартості товару, тобто є істотною умовою договору). Також Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.12.2021 року зазначив про незгоду із наведеним висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 12.03.2018 року у справі №910/22319/16, від 08.08.2019 року у справі №911/1626/18.

З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що суд першої інстанції помилково надав перевагу Постанові Кабінету міністрів України від 02.03.2022 року за №178 над законом, а не керувався вимогами та положеннями Податкового кодексу України виключно яким може визначатися об`єкт оподаткування та ставка податку, в тому числі податку на додану вартість, а практика Верховного Суду, яку зазначає прокурор у позовній заяві, зокрема постанова від 03.12.2021 року у справі №910/12764/20, не підлягає для застосуванню у даній справі, оскільки така практика не є подібною до даної справи, як безпідставні, необґрунтовані та такі, що спростовуються вищевикладеними висновками суду.

Таким чином, оскільки пунктом 3.1 договору у редакції додаткової угоди №1-22 від 26.04.2022 року до ціни договору всупереч вимогам Податкового кодексу України та постанови КМУ №178 було включено суму ПДВ у розмірі 79894,86 грн, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними положень такого договору в частині включення до ціни правочину ПДВ.

Твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що він не є виконавцем (учасником) мобілізаційних завдань, які визначені та передбачені вимогами Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», жодні мобілізаційні завдання до відповідача доведені не були, договори поставки ПММ укладалися відповідачем не як виконавцем мобілізаційного завдання, а тому за таких підстав, вимоги постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 року за №178 не поширюються на правовідносини, які склалися між Військовою частиною НОМЕР_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "БІОЕТАЛОН" на підставі укладених договорів поставки, є необґрунтованими та спростовуються висновками суду.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми сплаченого ПДВ на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, колегія суддів відзначає наступне.

Так, згідно правового висновку Верховного Суду, що викладений у пункті 37 постанови від 01.06.2021 року у справі № 916/2478/20, якщо сторона зобов`язання набула кошти (суму ПДВ) за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, що виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок їх перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, то такі кошти набуто на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов:

1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння);

2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою;

3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою;

4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами ст. 11 Цивільного кодексу України.

Зокрема, набуття відповідачем як однією зі сторін зобов`язання коштів за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а є підставою для застосування положень ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Тобто, враховуючи, що відповідач отримав від позивача 2 суму ПДВ попри те, що відповідний товар підлягав оподаткуванню за нульовою ставкою, то неповернення відповідачем військовій частині відповідної суми, перерахованої поза межами договірних платежів, має наслідком збагачення відповідача за рахунок позивача 2 поза підставою, передбаченою законом.

Схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Верховний Суд від 10.02.2022 року у справі №916/707/21.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача безпідставно перерахованих коштів в розмірі 79894,86 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань, колегія суддів відзначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається з аналізу ст.ст. 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Зазначені інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок щодо застосування ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 року у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі № 905/587/18.

За змістом ст.ст. 625, 1212 Цивільного кодексу України положення ст. 625 Цивільного кодексу України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, а тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема, щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 року у справі №910/10156/17.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання та вимоги про повернення боргу до моменту його усунення.

З правового аналізу положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України вбачається, що у випадку безпідставного набуття боржником коштів у позадоговірному випадку, виключається можливість застосувати приписів ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, оскільки у боржника виникає обов`язок повернути безпідставно одержані кошти починаючи з наступного дня після їх отримання.

З урахуванням наведеного та перевіривши відповідний розрахунок штрафних санкцій, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 2055,37 грн, нарахованих за період з 07.07.2022 року по 15.05.2023 року, та інфляційних втрат в розмірі 9041,68 грн за період липень 2022 року по квітень 2023 року.

Надаючи оцінку доводам скаржника щодо відсутності у прокурора повноважень на звернення до суду із даним позовом в інтересах позивачів, у тому числі Адміністрації Державної прикордонної служби України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (ч. 3 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 цього Кодексу (ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України).

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 року №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Таким чином "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17.

Разом із цим, чинним законодавством чітко не визначено, що необхідно розуміти під "нездійсненням або неналежним здійсненням суб`єктом владних повноважень своїх функцій", у зв`язку із чим прокурор у кожному випадку обґрунтовує та доводить наявність відповідних фактів самостійно з огляду на конкретні обставини справи.

Нездійснення захисту полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Така поведінка (бездіяльність) уповноваженого державного органу може вчинятися з умислом чи з необережності; бути наслідком об`єктивних (відсутність коштів на сплату судового збору, тривале не заповнення вакантної посади юриста) чи суб`єктивних (вчинення дій на користь можливого відповідача, інших корупційних або кримінально караних дій) причин.

Представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень.

Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також іншими документами, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.

Представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

В постанові від 24.04.2019 року по справі №911/1292/18 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду зазначив, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф. В. проти Франції" (F. W. v. France) від 31.03.2005, заява №61517/00, пункт 27).

Водночас, є категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти російської федерації" (рішення від 15.01.2009, заява №42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави.

ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 року №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не належать до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи."

Заступник керівника Житомирської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, звертаючись з позовом в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України та Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України, зазначив підставою для звернення прокурора до суду з даним позовом та представництва інтересів держави те, що позивачами як органами, уповноваженими на здійснення відповідних функцій держави у спірних правовідносинах, не вжито належних заходів щодо усунення порушень в межах своїх повноважень, в тому числі шляхом звернення до суду.

Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення і має визначену законом загальну структуру, у систему якої входить і Військова частина НОМЕР_1 .

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», основними функціями Державної прикордонної служби України є: охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах з метою недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму; здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення; охорона суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні та контроль за реалізацією прав і виконанням зобов`язань у цій зоні інших держав, українських та іноземних юридичних і фізичних осіб, міжнародних організацій; тощо.

Фінансування діяльності Державної прикордонної служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та інших джерел, передбачених законодавством (ст. 27 Закону).

Згідно ст. 28 цього Закону, забезпечення діяльності органів Державної прикордонної служби України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, через державне оборонне замовлення та закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти.

Відповідно до п.1 Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 року № 533, Адміністрація Державної прикордонної служби України (Адміністрація Держприкордонслужби) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.

Адміністрація Держприкордонслужби відповідно до покладених на неї завдань, організовує охорону державного кордону на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах, забезпечує дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму; організовує в установленому законодавством порядку здійснення прикордонного контролю та пропуск через державний кордон осіб, транспортних засобів і вантажів; здійснює управління органами Держприкордонслужби, забезпечує їх бойову та мобілізаційну готовність; забезпечує оснащення органів Держприкордонслужби озброєнням і технікою; здійснює інші повноваження, визначені законом (п.4 Положення).

Адміністрація Держприкордонслужби з метою організації своєї діяльності, поміж іншого, організовує планово-фінансову роботу в апараті Адміністрації Держприкордонслужби, органах Держприкордонслужби, на підприємствах, в установах, що належать до сфери її управління, здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечує організацію та вдосконалення бухгалтерського обліку в установленому законодавством порядку; забезпечує ефективне і цільове використання бюджетних коштів; контролює діяльність органів Держприкордонслужби, підприємств, установ, що належать до сфери її управління; забезпечує в установленому порядку самопредставництво Адміністрації Держприкордонслужби в судах та інших органах через осіб, уповноважених діяти від її імені, зокрема через посадових (службових) осіб юридичної служби апарату Адміністрації Держприкордонслужби, органів Держприкордонслужби, підприємств та установ, що належать до сфери її управління, або інших уповноважених осіб, а також забезпечує представництво інтересів Адміністрації Держприкордонслужби в судах та інших органах через представників (п.5 Положення).

Отже, Адміністрація Держприкордонслужби, як орган, що уповноважений державою на здійснення контролю за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечення ефективного і цільового використання бюджетних коштів у органах Держприкордонслужби, а також Військова частина НОМЕР_1 , як сторона оспорюваного правочину та вигодонабувач, є органами державної влади, до компетенції яких віднесено відповідні повноваження у спірних правовідносинах, а тому вони є позивачами у цій справі.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19.10.2021 року у справі №824/659/18-а.

З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, що Адміністрація Державної прикордонної служби України є неналежним позивачем у даній справі.

Житомирською спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, у порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», 08.02.2023 року за №33-633 скеровано до Адміністрації Держприкордонслужби та Військової частини НОМЕР_1 повідомлення про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів до захисту інтересів держави шляхом повернення зайво сплачених коштів, стягнення відповідних втрат за користування ними відповідачем. При цьому, прокурором надано розумний строк для вжиття таких заходів та інформування його про результати розгляду повідомлення.

Адміністрація Держприкордонслужби у відповіді від 03.03.2023 року №704/9235/23 повідомила, що підтримує необхідність повернення зайво сплачених коштів та вказує, що для цього військова частина № НОМЕР_1 наділена всіма повноваженнями.

Згідно відповіді позивача 2 від 17.02.2023 року №148-23, останній повідомив, що Військова частина НОМЕР_1 задіяна в проведенні заходів правового режиму воєнного стану в Україні та, посилаючись на воєнний стан і пріоритетність надання відсічі ворогу, фактично заявила клопотання про подачу відповідного позову до суду органом прокуратури.

Житомирською спеціалізованою прокуратурою за сплином понад два місяці (станом на час подачі позову) було здійснено моніторинг загальнодоступних інформаційних джерел («Судова влада. Стан розгляду справ» https://court.gov.ua/fair), яким встановлено, що в судовому порядку відповідний спір не вирішується, провадження у такій справі судами не відкривалось.

Прокурором розцінена така поведінка позивачів як нездійснення уповноваженими органами, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, захисту інтересів держави, причиною чого є воєнний стан та покладені у зв`язку з цим завдання щодо відсічі ворогу. А тому, така усвідомлена пасивна поведінка позивачів є достатніми підставами для звернення прокурора до суду для захисту інтересів держави.

Про вказане 16.05.2023 року (вих. №33-436) прокурором повідомлено позивачів відповідним листом, а також про прийняття рішення щодо пред`явлення прокурором позову на захист інтересів держави.

Вказане, як правильно встановлено судом першої інстанції свідчить про нездійснення суб`єктом владних повноважень захисту законних інтересів держави та відповідно до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є виключною підставою для вжиття прокурором заходів представницького характеру та пред`явлення відповідного позову, ураховуючи, що інтереси держави на цей час залишаються незахищеними.

Тобто, саме пасивна поведінка позивачів після отримання повідомлення про порушення інтересів держави і стала підставою для представництва прокурором інтересів держави та звернення до суду з таким позовом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Разом з цим, колегія суддів не приймає, як належне твердження скаржника, що прокурором не доведено, що позивачі, які є самостійними юридичними особами з відповідною процесуальною дієздатністю, не мають можливості самостійно захистити свої права та/ або інтереси у даній справі, оскільки вважає їх необґрунтованими.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Разом з цим, колегія суддів приймає до уваги, що мотиви апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОЕТАЛОН" фактично зводяться до мотивів викладених у відзиві на позовну заяву, висновки по яким були зроблені судом першої інстанції у оскаржуваному рішенні.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на апелянта.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БІОЕТАЛОН" на рішення Господарського суду Сумської області від 25.07.2023 року у справі № 920/553/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Сумської області від 25.07.2023 року у справі №920/553/23 залишити без змін.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №920/553/23 повернути до Господарського суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

А.Г. Майданевич

Дата складення повного тексу 27.11.2023 року.