ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2023 р. Справа№ 910/1/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Козир Т.П.

суддів: Кравчука Г.А.

Коробенка Г.П.

при секретарі Вага В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Голік О.А., Палажченко О.О. за довіреностями;

від відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_21, ОСОБА_7, ОСОБА_1 - Бойко Г.Є. за ордерами;

від третіх осіб: Нацбанку України - Кузьменко Ю.С. самопредставництво;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 06.10.2022 (повний текст складено 06.11.2022)

та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2022 (повний текст складено 02.12.2022)

у справі №910/1/21 (суддя Ягічева Н.І.)

за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

до 1) ОСОБА_3 ; 2) ОСОБА_4 ; 3) ОСОБА_5 ; 4) ОСОБА_6 ; 5) ОСОБА_7 ; 6) ОСОБА_8 ; 7) ОСОБА_9 ; 8) ОСОБА_2 ; 9) ОСОБА_10 ; 10) ОСОБА_1

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1) ОСОБА_11 ; 2) Національний банк України; 3) Товариство з обмеженою відповідальністю "Інвестохіллс Веста"; 4) ОСОБА_12

про відшкодування шкоди 145 026 973, 07 грн,

УСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року задоволено заяву представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду.

Позовну заяву Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишено без розгляду.

Ухвала мотивована тим, що позивач порушив правила об`єднання позовних вимог, фактично не міг усунути недоліки позовної заяви, адже встановлення та усунення недоліків у зв`язку з порушенням правил об`єднання позовних вимог Господарського процесуального кодексу України не передбачено

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою суду, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки судом було прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження, призначено підготовче засідання, при цьому будь-яких недоліків (з даного питання) позовної заяви судом встановлено не було, як і способу і строку їх усунення; відповідачі, будучі керівниками (посадовими особами) ПАТ "Банк Камбіо", спільно завдали неподільну шкоду банку взаємопов`язаними сукупними діями, що призвело до визнання його неплатоспроможним, і несуть солідарну відповідальність; склад цивільного правопорушення у спірних правовідносинах утворює визначена в позовній заяві діяльність відповідачів у цілому як сукупність відповідних дій та бездіяльності в їх системному зв`язку; шкода від недобросовісних управлінських рішень є неподільною, ця шкода є результатом реалізації єдиної "схеми" виведення з банку коштів; позивачем заявлено лише одну вимогу про солідарне стягнення з відповідачів суми завданих збитків, будь-яких інших вимог, в т.ч. і похідних, заявлено не було.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 01 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Додаткове рішення мотивоване тим, що відсутні підстави вважати, що витрати на правову допомогу адвоката були понесені відповідачем - 8 внаслідок саме необґрунтованих дій позивача.

Не погоджуючись з прийнятим додатковим рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване додаткове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу і стягнути з позивача 90000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 919 грн судових витрат, пов`язаних з відправкою процесуальних документів.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки залишаючи позовну заяву без розгляду, суд встановив факт необґрунтованості дій позивача щодо об`єднання позовних вимог і суд при вирішенні питання щодо відшкодування витрат мав врахувати цей факт; суд не зазначив жодної норми ГПК України, яка б дозволяла суду встановлювати додаткові вимоги до заяви про компенсацію витрат на правничу допомогу; заявником належними доказами доведено наявність та розмір витрат на професійну допомогу, понесених у зв`язку із розглядом даної справи. Також вказав, що орієнтовний (попередній) розрахунок суми судових витрат, які відповідач 8 поніс та очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, становить 15000,00 грн.

Розгляд апеляційних скарг Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ОСОБА_2 було об`єднано у одне апеляційне провадження.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечив проти її задоволення, посилаючись на те, що стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат на правничу допомогу у разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача, проте судом під час розгляду справи не встановлено, що спір виник внаслідок неправильних дій позивача

Представник відповідачів 1, 3, 5, 10 у відзиві на апеляційну скаргу позивача заперечила проти її задоволення та просить залишити оскаржувану ухвалу без змін, посилаючись на те, що позовні вимоги ґрунтуються на 10 рішеннях двох різних колегіальних органів ПАТ "Банк Камбіо", прийнятих в різний час за 3 кредитними договорами та 6 договорами забезпечення; позовні вимоги не є однорідними, не виникають з аналогічних підстав і не пов`язані між собою підставами виникнення і поданими доказами, різняться між собою за суб`єктним складом, отже позивачем порушено правила об`єднання позовних вимог, що є підставою для залишення позову без розгляду.

Третя особа - Нацбанк України у відзиві на апеляційні скарги вважає, що вимоги апеляційної скарги позивача є законними та обґрунтованими, а вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 є безпідставними.

Апеляційне провадження у даній справі зупинялось до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №910/21280/21 та вирішення питання про усунення неоднозначного застосування норм права у подібних правовідносинах.

Учасники процесу були неодноразово повідомлені про дату та час судових засідань в порядку, визначеному статтями 6, 120, 242 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), шляхом направлення ухвал суду у електронному вигляді через Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та рекомендованими поштовими відправленнями.

Оскільки явка сторін у судове засідання не була визнана обов`язковою, суд, на підставі ч.12 ст. 270 ГПК України, ухвалив здійснювати розгляд апеляційних скарг за відсутності представників відповідачів 2, 4, 6, 7, 8, 9 та третіх осіб 1, 3, 4.

Представники позивача у судовому засіданні підтримали доводи, викладені у апеляційній скарзі позивача, просили її задовольнити, також заперечили проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 з підстав, викладених у відзиві.

Представник відповідачів 1, 3, 5, 10 у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги позивача, щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 послались на розсуд суду.

Представник третьої особи у судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу позивача та відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи, розглянувши апеляційні скарги, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у січні 2021 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся у Господарський суд міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_1 та просив стягнути з них солідарно 145 026 973,07 грн в якості відшкодування шкоди, заподіяної ПАТ "Банк Камбіо" та його кредиторам.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дії відповідачів, як пов`язаних осіб (голови банку, заступників голови правління банку, першого заступника голови правління банку, радника голови правління, начальника управління безпеки Служби управління справами банку та як членів Кредитного комітету), які полягали у невиправдано ризикових операціях з кредитування під забезпечення неліквідними цінними паперами протягом 2013-2014 років, призвели до завдання збитків Публічному акціонерному товариству "Банк Камбіо" у загальній сумі 145 026 973,07 грн, у зв`язку з чим позивач просив стягнути вказану суму з відповідачів солідарно.

Під час підготовчого провадження представником відповідачів 1, 3, 5,10 було подано заяву про залишення позову без розгляду з посиланням на ті підстави, що в межах поданого позову об`єднано позовні вимоги, які ґрунтуються на трьох кредитних договорах та шістьох договорах забезпечення до них, та які пред`явлені до десяти відповідачів - членів Кредитного комітету та членів Правління Публічного акцонерного товариства "Банк Камбіо", при цьому за кожним кредитним договором участь у прийнятті рішення щодо зміни умов кредитування прийняті окремими групами відповідачів, які між собою не співпадають за складом, отже заявлені вимоги не є однорідними, не пов`язані між собою підставами виникнення та поданими доказами, оскільки по кожному окремому договору різняться за суб`єктним складом, заявленим розміром шкоди, обставинами та наданими доказами.

Оскаржуваною позивачем ухвалою Господарського суду міста Києва 06 жовтня 2022 року задоволено заяву представника відповідачів 1, 3, 5, 10, а позовну заяву Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишено без розгляду на підставі пункту 8 частини 1 статті 226 ГПК України, оскільки позивач порушив правила об`єднання позовних вимог.

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що в межах даного позову об`єднано позовні вимоги, які ґрунтуються на трьох кредитних договорах та шістьох договорах забезпечення до них, при цьому фактично позовні вимоги за кожним окремим договором різняться як за суб`єктним складом (заявлені до різних відповідачів, виходячи з того, хто брав участь у операції), так і за заявленим розміром шкоди, який за кожним договором є різним, а також за обставинами та наданими доказами, на підставі яких позивач пред`явив грошову вимогу про стягнення грошових коштів в тому чи іншому розмірі.

Тому, за висновком суду першої інстанції, заявлені вимоги не є однорідними, не пов`язані між собою підставами виникнення та поданими доказами. Позовні вимоги за кожним окремим договором різняться за суб`єктним складом, за заявленим розміром шкоди, а також за обставинами та наданими доказами, на підставі яких позивач пред`явив вимогу про стягнення збитків. Кожна із вимог про стягнення шкоди є самостійною вимогою, які не пов`язані підставами виникнення та поданими доказам та не є основними і похідними одна стосовно одної, оскільки від задоволення одних не залежить задоволення інших.

При цьому суд вказав, що він не має обов`язку постановляти ухвалу про залишення заяви без руху і надавати позивачу строк для усунення недоліків, оскільки відповідно до частини одинадцятої статті 176 ГПК України у переліку вимог, недодержання яких є підставою залишення заяви без руху, відсутнє посилання на статтю 173 цього Кодексу. Оскільки позивач порушив правила об`єднання позовних вимог, фактично не міг усунути недоліки позовної заяви, адже встановлення та усунення недоліків у зв`язку з порушенням правил об`єднання позовних вимог Господарського процесуального кодексу України не передбачено, позовна заява підлягає залишенню без розгляду. Також суд послався на висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №910/7186/19.

Проте, Північний апеляційний господарський суд не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для залишення позову без розгляду з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України, яка кореспондується з положеннями ч.6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок, у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, судам нижчих інстанцій результат вирішення конкретної судової справи.

На розгляді Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду перебувала справа №910/21280/21 за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до 1. ОСОБА_13 , 2. ОСОБА_14 , 3. ОСОБА_15 , 4. ОСОБА_16 , 5. ОСОБА_17 , 6. ОСОБА_18 , 7. ОСОБА_19 , 8. ОСОБА_20 про стягнення 22 861 522 608,37 грн, в обґрунтування позову у якій позивач зазначав, що протиправні дії та прийняті керівництвом та власником АТ "Дельта банк", членами комітету банку рішення призвели до погіршення фінансового становища Банку, внаслідок чого настала неспроможність Банку відповідати за вимогами кредиторів, у зв`язку з чим з метою захисту прав та охоронюваних законом інтересів Акціонерного товариства "Дельта банк" та його кредиторів, засновуючись на положеннях статті 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність" позивач просив стягнути солідарно з відповідачів завдану ними шкоду у заявленому розмірі.

Правовідносини у даній справі №910/1/21 та у справі №910/21280/21 є подібними, оскільки стосуються солідарного стягнення шкоди, завданої банку, внаслідок дій відповідачів, як пов`язаних осіб (голови банку, заступників голови правління банку, першого заступника голови правління банку, радника голови правління, начальника управління безпеки Служби управління справами банку та як членів Кредитного комітету).

Розглядаючи справу №910/21280/21 суд першої інстанції, посилаючись на висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №910/7186/19, також залишив позовну заяву без розгляду з посиланням на порушення правил об`єднання позовних вимог.

Однак, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 18 серпня 2023 року у справі №910/21280/21 вирішила відступити від правової позиції Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеної в постанові від 16.10.2020 у справі №910/7186/19 щодо застосування положень статті 173 у поєднанні з нормою пункту 8 частини першої статті 226 ГПК України, та сформулювала наступні правові позиції:

- предметом спору у цій справі за вимогами Позивача до Відповідачів є спірна сума шкоди, що розрахована Позивачем як заборгованість за дванадцятьма договорами кредитної лінії, укладеними між Банком та позичальниками, за якими виникла прострочена заборгованість, а також договорами поруки;

- кожна кредитна операція є самостійним правовідношенням, що є підставою для виникнення у сторін цього правовідношення цивільних прав і обов`язків. Наявні порушення, які були допущені як під час укладення відповідного кредитного договору, так і при його виконанні, утворюють окремий склад цивільно-правового правовідношення, що характеризуються самостійними цивільно-правовими наслідками. Встановлення обставин вчинення кожної з цих операцій засвідчується доказами, які не є пов`язаними між собою (різні кредитні договори, договори забезпечення тощо);

- водночас, за змістом позовних вимог позивач просить у цій справі стягнути солідарно шкоду з відповідачів, заподіяну ними Банку як керівниками цього банку, тобто йдеться про підстави та умови застосування відповідальності членів органів юридичної особи перед юридичною особою;

- у зв`язку з цим Суд звертається до нормативного регулювання відповідальності особи (осіб), що виступає та діє від імені юридичної особи;

- згідно із частинами третьою та четвертою статті 92 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі;

- статтею 89 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані:

--- діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями;

--- діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства;

--- діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію;

--- бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків;

--- іншими винними діями посадової особи;

- стаття 63 Закону України "Про акціонерні товариства" (в редакції Закону України від 17.09.2008 № 514-VI, який був чинний в період 2012-2015 років, у який позивач стверджує вчинення відповідачами неправомірних дій у спірних правовідносинах, пункт 4.1 цієї постанови) визначає, що посадові особи органів акціонерного товариства повинні діяти в інтересах товариства, дотримуватися вимог законодавства, положень статуту та інших документів товариства; посадові особи органів акціонерного товариства несуть відповідальність перед товариством за збитки, завдані товариству своїми діями (бездіяльністю), згідно із законом; у разі якщо відповідальність згідно із цією статтею несуть кілька осіб, їх відповідальність перед товариством є солідарною.

- отже наведеними положеннями законодавства закріплено обов`язки органів юридичної особи (посадових осіб) (фідуціарні обов`язки) діяти в інтересах юридичної особи, діяти добросовісно, діяти розумно та не перевищувати своїх повноважень, а також відповідальність за їх порушення.

- у постанові від 04.12.2018 у справі №910/21493/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду указав, що згідно з вимогами статті 92 ЦК України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою (зокрема директором чи генеральним директором) протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень;

- аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17;

- наведене відповідає міжнародним Принципам корпоративного управління Організації економічного співробітництва та розвитку, які закріплюють такі основні фідуціарні обов`язки директорів підприємства, як обов`язок дбайливого ставлення (діяти добросовісно на користь розвитку підприємства, приділяючи достатньо часу, зусиль і професійних навичок управлінню ним) та обов`язок лояльності (уникати конфлікту інтересів і діяти під час ухвалення рішень щодо діяльності підприємства лише в інтересах останнього);

- головною метою фідуціарних обов`язків є необхідність забезпечення економічного розвитку підприємства, а відповідно недотримання таких базових обов`язків може призвести до збитків підприємству й зобов`язання їх відшкодувати;

- таким чином, у застосуванні статті 92 ЦК України слід оцінювати не лише формальний бік питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників/акціонерів тощо. Адже навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства;

- вирішуючи питання відповідальності посадової особи перед юридичною особою, суд виходить з презумпції, що така посадова особа діяла в найкращих інтересах товариства; її рішення були незалежними та обґрунтованими; її фідуціарні обов`язки були виконані належним чином;

- водночас спростування позивачем відповідної презумпції за одним з критеріїв свідчить про неналежне виконання своїх фідуціарних обов`язків. У цьому разі вже відповідач зобов`язаний довести, що він діяв в інтересах товариства;

- про правове забезпечення стабільного розвитку і діяльності банків в Україні і створення належного конкурентного середовища на фінансовому ринку, забезпечення захисту законних інтересів вкладників і клієнтів банків йдеться в Законі України "Про банки і банківську діяльність";

- відповідно до частини першої статті 42 цього Закону в редакції, чинній у період 2012-2015 роки, керівниками банку є голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління, головний бухгалтер, його заступник, керівники відокремлених підрозділів банку;

- згідно із частинами другою та третьою статті 37 Закону України "Про банки і банківську діяльність" виконавчим органом банку, що здійснює поточне управління, є правління банку. Банк зобов`язаний створити наглядову раду, що здійснює контроль за діяльністю виконавчого органу, захист прав вкладників, інших кредиторів та учасників банку;

- відповідно до статті 39 цього Закону до виключної компетенції ради банку належать здійснення контролю за діяльністю правління банку, забезпечення функціонування системи внутрішнього контролю банку та контролю за її ефективністю, контроль за ефективністю функціонування системи управління ризиками, інші повноваження щодо контролю діяльності банку;

- за змістом статті 40 Закону України "Про банки і банківську діяльність" до компетенції правління банку належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю банку, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників банку та ради банку. Правління банку очолює голова правління, який керує роботою правління банку та має право представляти банк без доручення. Голова правління банку несе персональну відповідальність за діяльність банку;

- частини десята та одинадцята статті 42 цього ж Закону встановлює, що керівники банку зобов`язані діяти в інтересах банку, дотримуватися вимог законодавства, положень статуту та інших документів банку. Керівники банку несуть відповідальність перед банком за збитки, завдані банку їхніми діями (бездіяльністю), згідно із законом. Якщо відповідальність згідно із цією статтею несуть декілька осіб, їх відповідальність перед банком є солідарною;

- стаття 43 Закону "Про банки і банківську діяльність" передбачає, що при виконанні своїх обов`язків відповідно до вимог цього Закону керівники банку зобов`язані діяти на користь банку та клієнтів і зобов`язані ставити інтереси банку вище власних. Зокрема, керівники банку зобов`язані: ставитися з відповідальністю до виконання своїх службових обов`язків; приймати рішення в межах наданих повноважень; не використовувати службове становище у власних інтересах; забезпечити збереження та передачу майна та документів банку при звільненні керівників з посади;

- стаття 44 вказаного Закону містить вимоги щодо управління ризиками банку;

- банк створює комплексну та адекватну систему управління ризиками, що має враховувати специфіку роботи банку, встановлені Національним банком України вимоги щодо управління ризиками. Система управління ризиками має забезпечувати виявлення, ідентифікацію, оцінку, моніторинг та контроль за всіма видами ризиків на всіх організаційних рівнях та оцінку достатності капіталу банку для покриття всіх видів ризиків;

- з метою управління ризиками банки створюють постійно діючі комітети, зокрема: кредитний комітет, який щомісячно оцінює якість активів банку та готує пропозиції щодо формування резервів на покриття можливих збитків від їх знецінення; комітет з питань управління активами та пасивами, який щомісячно розглядає собівартість пасивів та прибутковість активів і приймає рішення щодо політики відсоткової маржі, розглядає питання відповідності строковості активів та пасивів та надає відповідним структурним підрозділам банку рекомендації щодо усунення розбіжностей у часі, що виникають; тарифний комітет, який щомісячно аналізує співвідношення собівартості послуг та ринкової конкурентоспроможності діючих тарифів, відповідає за політику банку з питань операційних доходів;

- за змістом Закону України "Про банки і банківську діяльність" з урахуванням, зокрема, статті 36 цього Закону, банкам забороняється здійснювати ризикову діяльність, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку;

- перелік ознак, наявність яких є підставою для висновку НБУ про провадження банком ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, визначається нормативно-правовим актом НБУ та оприлюднюється у встановленому законом порядку;

- відповідно до частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції, чинній у 2012-2015 роках, Фонд (позивач), у разі недостатності майна банку, мав право звернутися до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку;

- у разі отримання відмови у задоволенні таких вимог або невиконання вимоги у строк, установлений Фондом або уповноваженою особою Фонду, Фонд звертається з такими вимогами до суду;

- редакція частини п`ятої статті 52 цього Закону, чинна на момент подання позову у цій справі, передбачала, що у разі виявлення шкоди (збитків), завданої банку, Фонд звертається з вимогою про відшкодування на користь Фонду шкоди (збитків), завданої банку, до: пов`язаної з банком особи та/або іншої особи, рішеннями, діями (в тому числі вчиненими правочинами, операціями, укладеними договорами) та/або бездіяльністю якої завдано шкоди (збитків) банку; та/або пов`язаної з банком особи, та/або іншої особи, яка внаслідок таких рішень, дій (в тому числі правочинів, операцій, договорів) або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.

- при цьому відповідно до пункту 1 частини другої статті 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, наглядової ради і правління) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку;

- відповідно до пунктів 1, 5 частини другої статті 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду в разі делегування їй всіх або частини повноважень Фонду має право вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку; заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду;

- суди попередньої інстанції встановили, що кожен з Відповідачів у спірний період мав статус керівника банку та був наділений посадовими правами та обов`язками як особа з високим ступенем кваліфікації та досвіду, а наведені вище положення цивільного та господарського законодавства презюмують солідарну відповідальність органів юридичної особи за збитки, заподіяні юридичній особі порушенням обов`язків щодо її представництва. Члени наглядової ради і виконавчого органу банку несуть спільно відповідальність за діяльність банку в цілому. Неправомірність їх поведінки може полягати як у вчиненні певних дій, так і в їх не вчиненні, тобто бездіяльності;

- у зв`язку із викладеним Суд доходить висновку, що позовні вимоги до пов`язаних з банком осіб, які є посадовими особами органів управління банку, подані Фондом відповідно до статті 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність" мають розглядатися разом у межах однієї справи, адже у випадку завдання шкоди банку діями його посадових осіб, внаслідок чого настала неплатоспроможність банку, які несуть солідарну відповідальність перед банком як члени органу (органів) управління, повний склад правопорушення можна встановити лише шляхом системного аналізу всієї сукупності дій чи бездіяльності посадових осіб, у тому числі шляхом дослідження проведених банківських операцій у їх сукупності та взаємозв`язку і їх впливу на фінансове становище банку в цілому. А тому операції банку та їх наслідки для його платоспроможності не можна розглядати окремо;

- у зв`язку з викладеним Суд вбачає підстави для відступу від протилежної правової позиції Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладеної в постанові від 16.10.2020 у справі №910/7186/19 щодо застосування положень статті 173 ГПК України - щодо правил об`єднання та роз`єднання позовів у подібних правовідносинах, які були наведені колегією суддів в ухвалі від 28.03.2023 про передачу цієї справи разом із касаційними скаргами на розгляд Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду;

- дійшовши цього висновку, Суд зазначає, що у справі за вимогами позивача про стягнення з Відповідачів солідарно спірної суми шкоди не має місце порушення правил об`єднання позовних вимог, тому ці вимоги до відповідачів підлягають розгляду у цій справі, а підстави для залишення відповідного позову без розгляду відсутні, правильного висновку про що дійшов апеляційний суд, скасувавши протилежне рішення суду першої інстанції.

Таким чином, враховуючи наведені правові позиції Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, а також підстави та предмет позову у даній, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що у даному випадку позивачем не було порушено правила об`єднання позовних вимог, отже були відсутні підстави для залишення його позовної заяви без розгляду і оскаржувана ухвала прийнята судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Частиною 3 ст. 271 ГПК України встановлено, що у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі або заяви про відкриття справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про відкриття справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року підлягає скасуванню з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 01 грудня 2022 року, апеляційний господарський суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Отже, додаткове рішення суду, яким вирішується питання про розподіл судових витрат, є похідним від первісного судового акта, яким у даному випадку є ухвала Господарського суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року, та його невід`ємною складовою, тому скасування основного судового рішення є підставою для скасування додаткового рішення суду.

За вказаних обставин, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 01 грудня 2022 підлягає скасуванню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 , в якій він просить задовольнити його заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу і стягнути з позивача 90000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 919 грн судових витрат, пов`язаних з відправкою процесуальних документів, не підлягає задоволенню, оскільки питання про розподіл вказаних судових витрат має бути вирішено судом першої інстанції за результатами вирішення спору по суті.

Судові витрати за розгляд апеляційних скарг підлягають розподілу судом першої інстанції за результатами вирішення спору по суті.

Керуючись ст. ст. 267-285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задовольнити.

2. Скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 06 жовтня 2022 року.

3. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

4. Скасувати додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 01 грудня 2022.

5. Справу передати на розгляд до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20.11.2023.

Головуючий суддя Т.П. Козир

Судді Г.А. Кравчук

Г.П. Коробенко