РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

21.11.2023Справа № 910/7938/23 (910/7171/23)

Суддя Господарського суду міста Києва Пасько М.В. розглянувши матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша лізингова компанія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АНКОР ПЕРСОНАЛ УКРАЇНА"

про стягнення 115.519, 66 грн. в межах справи № 910/7938/23

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення боргу в межах справи № 910/7938/23.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.07.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Розглянувши матеріали справи в спрощеному провадженні без виклику сторін, суд -

ВСТАНОВИВ:

В поданій позовній заяві Товариство з обмеженою відповідальністю "Перша лізингова компанія" (далі - позивач) просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АНКОР ПЕРСОНАЛ УКРАЇНА" (далі - відповідач) на його користь заборгованість в розмірі 69.760, 59 грн., відшкодування вартості послуг , що не відносяться до місячних платежів в розмірі 120, 00 грн., пеню в розмірі 31.797, 83 грн., інфляційні втрати в розмірі 11.850, 48 грн., 3% річних в розмірі 1.990, 76 грн. та судовий збір в розмірі 2.684,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.11.2016 року між Позивачем та Відповідачем було укладено договір оренди транспортних засобів № RE001888 надалі - Договір).

Згідно умов вказаного Договору Позивач зобов`язався надати Відповідачу в користування транспортні засоби, а Відповідач - повинен був здійснювати щомісячні платежі за користування транспортними засобами відповідно до встановленого сторонами графіку.

Відповідно до ст. 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

Відповідач не надав суду відзиву чи інших документів, які б могли спростувати обставини викладені в позовній заяві.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У частині 2 вказаної статті Кодексу України з процедур банкрутства також визначено, що Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Укладені між Позивачем та Відповідачем Договір до Загальних умов за своєю правовою природою є договором оренди.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), як це визначено ст. 610 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, Позивач виконав свої договірні зобов`язання у повному обсязі, надавши в користування транспортні засоби Відповідачу.

Водночас Відповідач, порушив умови Договору не здійснивши вчасну оплату за користування транспортними засобами.

Частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що оплата за користування транспортними засобами не була сплачена Відповідачем у встановлені сторонами строки, відповідно до розрахунків Позивача, які на думку суду є вірними, Відповідач повинен сплатити Позивачу заборгованість в розмірі 69.760, 59 грн., відшкодування вартості послуг , що не відносяться до місячних платежів в розмірі 120, 00 грн., пеню в розмірі 31.797, 83 грн., інфляційні втрати в розмірі 11.850, 48 грн., 3% річних в розмірі 1.990, 76 грн. та судовий збір в розмірі 2.684,00 грн.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Також, судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі, тому їх тлумачення та застосування залежить від практики, а роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах "Кантоні проти Франції" від 11.11.1996 ["Cantoni v. Frace", заява № 17862/91, §31-32), "Вєренцов проти України" від 11.04.2013 ("Vyerentsov v. Ukraine", заява № 20372/11, §65)].

Крім того, суд керується тим, що судовий розсуд - це право суду, яке передбачене та реалізується на підставі чинного законодавства, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Частиною 3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судовій збір відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 86, 129, 232, 233, 236-241 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АНКОР ПЕРСОНАЛ УКРАЇНА" (ідентифікаційний код 36218922; 01033, місто Київ, вулиця Жилянська, будинок 31) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша лізингова компанія" (ідентифікаційний код 30436756; 04070, місто Київ, вулиця Іллінська, будинок 8) заборгованість в розмірі 69.760, 59 грн., відшкодування вартості послуг , що не відносяться до місячних платежів в розмірі 120, 00 грн., пеню в розмірі 31.797, 83 грн., інфляційні втрати в розмірі 11.850, 48 грн., 3% річних в розмірі 1.990, 76 грн. та судовий збір в розмірі 2.684,00 грн.

3.Видати наказ відповідно до ст. 327 ГПК України.

4.Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню в порядку та строк визначені розділом ІV ГПК України.

Суддя М.В. Пасько