РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.09.2023Справа № 910/8079/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Крисько О.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/8079/22

За позовом Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва «Київавтошляхміст»

до Акціонерного товариства «Укртелеком»

в особі Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Київська міська рада

про стягнення 1504998,78 грн.

Представники учасників справи:

від позивача: Гуцул В.О.;

від відповідача: Крупка Н.М.;

від третьої особи: Сказко М.І.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва «Київавтошляхміст» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Акціонерного товариства «Укртелеком» (далі - відповідач) в особі Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком» про стягнення 1504998,78 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за договором про надання в користування місць в мережевих (кабельних) каналах для прокладення кабелів №12-16/438-24 від 02.01.2014 після його розірвання не здійснив демонтаж обладнання, у зв`язку з чим позивачем заявлено про стягнення неустойку на підставі частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України у розмірі 1504998,78 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.11.2022 відкрито провадження у справі №910/8079/22 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

22.11.2022 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає та просить суд у їх задоволенні відмовити, оскільки вважає, що спірний договір від 02.01.2014 про надання в користування місць в мережевих (кабельних) каналах для прокладання кабелів не є договором найму, а тому відсутні правові підстави для оплати на користь позивача неустойки, передбаченої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

03.01.2023 року через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якої позивач наголошує на тому, що спірний договір за своєю правовою природою є договором найму (оренди), оскільки йому притаманні всі елементи та ознаки такого договору, зокрема: позивач надав відповідачу у користування майно - мережеві (кабельні) канали на балансових спорудах, і таке майно є неспоживчим; в договорі сторони визначили мету користування майном - для прокладання кабелів відповідача; за користування майном позивача вноситься плата, яка підлягає індексації. Водночас, позивач зазначає про те, що Закон України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж» та Правила надання доступу до інфраструктури об`єкта транспорту набрали чинності після укладення між сторонами у справі спірного договору від 02.01.2014. При цьому, позивач просить визнати поважними причини пропуску строку на подання відповіді на відзив та прийняти її до розгляду, посилаючись на те, що пропуск строку зумовлений ситуацією, яка сталася в Україні в енергетичній інфраструктурі через військову агресію російської федерації.

25.01.2023 року через відділ діловодства суду відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, в яких наголошує на тому, що договір від 02.01.2014 про надання в користування місць в мережевих (кабельних) каналах для прокладання кабелів не відповідає вимогам Закону України «Про оренду державного та комунального майна», яким би мав керуватись позивач при укладенні договору та не передбачає передачі відповідачу в користування жодного індивідуально визначеного майна. Відтак, оскільки за своєю правовою природою, укладений між сторонами договір не є договором найму та не передбачає отримання/повернення майна позивача в розумінні статті 785 Цивільного кодексу України та статей 13, 27 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у відповідача відсутній обов`язок сплачувати на користь позивача неустойку за час прострочення повернення майна. При цьому, відповідач зауважує на тому, що на момент укладення сторонами договору його умови відповідали вимогам глави 32 Цивільного кодексу України право користування чужим майном.

Судове засідання, призначене на 26.01.2023, не відбулось у зв`язку з тривалою повітряною тривогою.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2023 підготовче засідання у справі призначено на 02.02.2023.

У судовому засіданні 02.02.2023 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, зокрема, про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Київську міську раду та відкладення підготовчого засідання на 21.02.2023.

Так, відповідно до статті 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Слід зазначити, що метою участі третіх осіб у справі є обстоювання ними власних прав і законних інтересів, на які може справити вплив рішення чи ухвала суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виступає в процесі на боці тієї сторони, з якою в неї існують певні правові відносини. Залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, до участі у справі вирішується господарським судом з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес до даної справи. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з`ясовувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.

Враховуючи предмет та підстави позову, суд дійшов висновку про залучення до участі у справі Київську міську раду в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, оскільки рішення у даній справі може вплинути на її права та обов`язки.

Водночас, з огляду на перебування судді Васильченко Т.В. 21.02.2023 у відпустці, ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.02.2023 підготовче засідання у справі призначено на 28.03.2023.

У судовому засіданні 28.03.2023 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про задоволення клопотання позивача та відкладення підготовчого засідання у справі на 18.04.2023.

20.04.2023 року через відділ діловодства суду від Київської міської ради надійшли письмові пояснення у справі, за змістом яких третя особа вважає помилковими твердження відповідача про те, що спірний договір є договором сервітуту, оскільки зі змісту цього договору вбачається, що його предметом є користування мережевими (кабельними) каналами, які необхідні позивачу для прокладання кабелів з метою використання їх у своїй господарській діяльності.

Судове засідання, призначене на 18.04.2023, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2023 підготовче засідання у справі призначено на 01.05.2023.

01.05.2023 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на пояснення Київської міської ради, відповідно до якого АТ «Укртелеком» зазначає, що доводи Київради не узгоджуються з нормами чинного законодавства, в свою чергу умови спірного договору відповідають нормам глави 32 Цивільного кодексу України «Право користування чужим майном».

У судовому засіданні 01.05.2023, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про відкладення підготовчого засідання на 23.05.2023.

Втім, судове засідання, призначене на 23.05.2023, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.05.2023 підготовче засідання у справі призначено на 20.06.2023.

У судовому засіданні 20.06.2023, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про продовження позивачу строку на подання відповіді на відзив до дати її фактичного подання. При цьому, виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті на 11.07.2023.

Так, розглянувши заяву позивача про продовження строку на подання відповіді на відзив, з урахуванням приписів Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до статті 113 Господарського процесуального кодексу України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства (стаття 114 ГПК України).

Слід зазначити, що приписи чинного Господарського процесуального кодексу України не визначають строк, який має бути встановлений учасникам справи для подання до суду заяв по суті справи, втім такий строк є обмеженим, враховуючи приписи частини 3 статті 177 Господарського процесуального кодексу України за якими, підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі та у виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів, а тому в кожному конкретному випадку, виходячи з обставин конкретної справи, суд самостійно встановлює такі строки.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2022 року, що постановлена у судовому засіданні 14.12.2022 та занесена до протоколу судового засідання, зокрема, про встановлення позивачу строку протягом 5 днів з дня отримання цієї ухвали для подання відповіді на відзив на позов та доказів направлення відповіді на відзив відповідачу.

Ухвала Господарського суду міста Києва від 14.12.2022 була отримана позивачем 22.12.2022, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №356.

Таким чином, враховуючи дату отримання позивачем ухвали Господарського суду міста Києва від 14.12.2022 у справі №910/8079/22 - 22.12.2022, в якій було встановлено позивачу строк на подання відповіді на відзив протягом 5 днів з дня отримання цієї ухвали, позивач повинен надати відповідь на відзив у строк до 27.12.2022 року включно.

У визначений судом строк позивачем подано до суду заяву про продовження строку для подання відповіді на відзив у зв`язку із значним пошкодженням та руйнуванням енергетичної інфраструктури України, спричиненої військовою агресією російської федерації проти України, та, як наслідок, аварійних відключень електричної енергії у місті Києві, що впливає на строки подання відповіді на відзив.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, принцип рівності сторін - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. (п. 33 Рішення у справі "Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands" від 27.10.1993 (Заява №14448/88) та п. 38 Рішення у справі "Ankerl v. Switzerland" від 23.10.1996 (Заява №17748/91)).

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (п.33 Рішення ЄСПЛ по справі "Dulaurans c. France" (заява №34553/97)).

Частиною 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи принцип верховенства права, з метою забезпечення принципу змагальності (ст. 13 ГПК України) та всебічного, повного і об`єктивного визначення обставин справи, які підлягають встановленню, беручи до уваги обґрунтування поданої заяви, суд дійшов висновку про наявність підстав для продовження позивачу строку для подачі відповіді на відзив до дати фактичного її подання та прийняття відповіді до розгляду.

У судових засіданнях по розгляду справи по суті, судом у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України, оголошувались перерви, зокрема до 28.09.2023.

У судовому засіданні 28.09.2023 року позивач та третя особа позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, відповідач заперечив проти їх задоволення, просив відмовити.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 28.09.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.01.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Укртелеком» в особі директора філії Дирекція первинної мережі ПАТ «Укртелеком» (сторона-2) та Комунальним підприємством по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва «Київавтошляхміст» (сторона-1) укладено договір №12-16/438-24 про надання у користування місць в мережевих (кабельних) каналах для прокладення кабелів (надалі - договір), відповідно до умов пункту 1.1 якого сторона-1 надає в користування стороні-2 місця в мережевих (кабельних) каналах штучних споруд для прокладання кабелів загальною довжиною 8587,32 м.п.

Додатковою угодою №4 від 03.01.2017 у зв`язку з наданням у користування стороні-2 додаткових місць в мережевих (кабельних) каналах балансових штучних споруд для прокладення кабелів зв`язку ВОК-144 загальною довжиною 5701,4 м.п., сторони виклали пункт 1.1 договору в наступній редакції: «сторона-1 надає в користування стороні-2 місця в мережевих (кабельних) каналах штучних споруд для прокладання кабелів зв`язку загальною довжиною 14 288,9 м.п.».

За умовами пунктів 3.1, 3.2, 3.3 договору розмір плати за договором складає 20351,95 грн, у тому числі ПДВ 3391,99 грн в місяць. Плата вноситься стороною-2 щомісячно, не пізніше 30-го числа поточного місяця, на підставі рахунку сторони-1, виставленого до 15-го числа поточного місяця. Сторони узгодили, що розмір плати на місяць підлягає щомісячному коригуванню на індекс інфляції. Сторона-1 вправі додатково змінювати розмір плати за цим договором, повідомивши про це сторону-2 за 30 календарних днів. Зміна плати підтверджується підписанням сторонами додаткової угоди.

Також додатковою угодою № 4 від 03.01.2017 викладено пункт 3.1 договору у новій редакції, відповідно до якої плата за користування місцями в мережевих (кабельних) каналах балансових штучних споруд для прокладання кабелів складає 65443,16 грн., в т.ч. ПДВ 10 907,19 грн. та вноситься стороною-2 щомісячно не пізніше 30 числа наступного місяця за звітним, на підставі акта наданих послуг та рахунка сторони -1, виставленого до 15 числа наступного місяця за звітним.

Пунктом 2.2.1 договору передбачено, що сторона-2 зобов`язана своєчасно проводити оплату згідно з умовами договору.

Додатковою угодою №1 від 31.12.2014 сторони виклали пункт 2.3 договору у наступній редакції: передбачені цим договором права та обов`язки ПАТ «Укртелеком», у тому числі проведення розрахунків, здійснює Київська міська філія ПАТ «Укртелеком».

За приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Згідно пункту 7.1 договору (в редакції протоколу розбіжностей) даний договір набирає чинності з 01.01.2014 року та діє протягом трьох календарних років. Термін дії даного договору може бути змінений за згодою сторін, що підтверджується підписанням відповідної додаткової угоди.

Додатковою угодою №3 від 30.12.2016 до договору сторони продовжили строк дії вказаного договору до 31.12.2018 року та внесли зміни до Розділу 7 договору, виклавши його у новій редакції.

Так, відповідно до пункту 7.1 договору (у редакції додаткової угоди № 3 від 30.12.2016) сторони встановили, що договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2018 з правом пролонгації на 2 (два) роки. Якщо за один місяць до закінчення терміну дії договору жодна із сторін письмово не виявила бажання його припинити, дія договору продовжується на наступні два роки на тих же умовах.

За умовами пункту 7.2 договору (у редакції додаткової угоди № 3 від 30.12.2016) даний договір може бути розірваний в односторонньому порядку за ініціативою однієї із сторін через 30 календарних днів після письмового попередження про це іншої сторони.

20.11.2018 року листом №053/282/01-13/2702 КП «Київавтошляхміст» повідомило АТ Укртелеком про припинення дії договору №12-16/438-24 від 02.01.2014 з 31.12.2018 року, а у квітні 2019 року за наслідками переговорів сторін позивач листом №053/282/01-13/785 від 05.04.2019 повідомив відповідача про те, що у зв`язку зі зміною обставин не заперечує проти продовження строку дії договору на строк до 30.06.2019. У випадку відсутності з боку відповідача заперечень щодо пролонгації дії договору №12-16/438-24 від 02.01.2014 на строк до 30.06.2019, позивач просив відповідача повідомити про це письмово.

Листом № 14-10/89 від 09.04.2019 відповідач висловив згоду на продовження дії договору на тих самих умовах до 30.06.2019.

Відповідно до частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни (частина 3 статті 653 Цивільного кодексу України).

Таким чином, за висновком суду, договір №12-16/438-24 від 02.01.2014 був продовжений за згодою сторін до 30.06.2019, про що свідчать наявні в матеріалах справи листи №053/282/01-13/785 від 05.04.2019 та № 14-10/89 від 09.04.2019.

При цьому суд відзначає, що з урахуванням умов пункту 7.1 та 7.2 договору (у редакції додаткової угоди №3 від 30.12.2016) сторони договору не були позбавлені можливості дійти згоди про зміну або розірвання договору не залежно від того, яким чином вносяться зміни в договір - шляхом укладання додаткової угоди або у спрощений спосіб шляхом обміну листами.

Водночас, судом враховано, що рішенням Господарського суду міста Києва від 07.10.2021 у справі №910/10184/19 за позовом Акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком» до Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва «Київавтошляхміст» про визнання договору укладеним та за зустрічним позовом Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва «Київавтошляхміст» до Акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком» про зобов`язання вчинити дії встановлено, що дію договору №12-16/438-24 від 02.01.2014 за взаємною згодою сторін було продовжено до 30.06.2019, а з 01.07.2019 строк дії вказаного договору закінчився.

У вказаному рішенні суд також вказав, що сам по собі факт не укладення сторонами після 30.06.2019 додаткової угоди щодо зміни строку дії та/або припинення договору та факт продовження використання позивачем місць в мережевих (кабельних) каналах штучних споруд для прокладання кабелів після 01.07.2019 жодним чином не свідчить про досягнення сторонами згоди на продовження дії договору та його автоматичну пролонгацію на тих самих умовах. Та обставина, що строк дії договору було продовжено лише до 30.06.2019, неодноразово визнавався сторонами як в адресованих один одному листах (зокрема, лист ПАТ «Укртелеком» №14-10/139 від 10.06.2019 та лист КП «Київавтошляхміст» №053/282/01-13/1525), так і в заявах по суті справи, поданих під час першого розгляду справи.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2022 у справі №910/10184/19 рішення Господарського суду міста Києва від 07.10.2021 залишено без змін.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі №920/291/21, від 30.08.2022 у справі №904/1427/21 та від 24.05.2018 у справі №922/2391/16.

Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

При цьому, частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України" та від 28.11.1999 року в справі «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Христов проти України" від 19.02.2009 та "Пономарьов проти України" від 03.04.2008).

Таким чином, судове рішення у господарській справі №910/10184/19, яким встановлено факт продовження терміну дії договору №12-16/438-24 від 02.01.2014 лише до 30.06.2019 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі й у даній справі, не можуть йому суперечити.

У свою чергу, відповідно до пункту 2.2.5 договору сторона-2 зобов`язана при розірванні договору демонтувати кабель, прокладений на підставі цього договору, у термін 10 днів з дати розірвання договору, у протилежному випадку сторона-1 має право демонтувати даний кабель власними силами з відшкодуванням витрат на це стороною-2.

Отже, зважаючи на те, що термін дії договору закінчився 01.07.2019 року, позивач звернувся до відповідача з листом №053/282/01-13/1644 від 02.07.2019, в якому просив у десятиденний термін виконати зобов`язання, передбачені умовами пункту 2.2.5 договору.

Проте відповідач в порушення умов пункту 2.2.5 договору в термін до 10.07.2019 не звільнив мережеві (кабельні) канали штучних споруд та не здійснив демонтаж кабелів зв`язку, які були прокладені згідно договору, який припинив свою дію.

У зв`язку з тим, що відповідач після припинення дії договору продовжував користуватися мережевими (кабельними) каналами, позивач звернувся до відповідача з листом №053/282/01-11/1278 від 25.05.2020, в якому вимагав погасити заборгованість за користування місцями в мережевих (кабельних) каналах штучних споруд для прокладення кабелів за період з липня 2019 року по квітень 2020 року у розмірі 837414,55 грн.

У відповідь на вказаний лист відповідач листом №2718-вих-80Д731-80Д822-2020 повідомив про те, що оскільки договір закінчив свою дію 30.06.2019, то відсутні правові підстави для оплати доданого позивачем до листа рахунку на оплату на суму 837414,55 грн.

Відтак, зважаючи на те, що після припинення дії договору відповідач не повернув позивачеві мережеві (кабельні) канали штучних споруд, які були надані відповідачу в користування для прокладання кабелів зв`язку, шляхом здійснення демонтажу зазначених кабелів, позивач просить стягнути з відповідача неустойку у розмірі 1504998,78 грн, нарахованої відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, яка визначає, що якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення. При цьому, оскільки плата за червень 2019 року, тобто на момент припинення дії договору, становила 82825,48 грн. (з урахуванням коригування розміру місячної плати у сумі 65443,16 грн. на індекс інфляції попереднього місяця), то розмір неустойки за період з липня 2019 року по березень 2020 року становить 1504998,78 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності у відкритому судовому засіданні, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

За приписами статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом, відповідач в порушення умов пункту 2.2.5 договору в термін до 10.07.2019 включно не здійснив демонтаж кабелю зв`язку, який прокладений в мережевому каналі штучних споруд на підставі цього договору, дія якого закінчилась 01.07.2019, а отже є таким, що прострочив виконання зобов`язання. Та обставина, що АТ «Укртелеком» до сьогодні не здійснено демонтаж кабелів зв`язку, прокладених в мережевих каналах штучних споруд, не заперечується та визнається відповідачем.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Водночас, суд зазначає, що після припинення договору оренди користування майном стає неправомірним. Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору оренди - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України.

Предметом позову у даній справі, є вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки, нарахованої відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, у зв`язку з порушенням відповідачем умов договору щодо повернення після закінчення строку користування майном мережевих (кабельних) каналів штучних споруд шляхом демонтажу прокладених у них кабелів відповідача.

При цьому, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач у відзиві на позовну заяву наголошував на тому, що укладений між сторонами у справі договір за своєю правовою природою не є договором найму (оренди), а відтак застосування до правовідносин сторін положень статті 785 Цивільного кодексу України є безпідставним.

Вирішуючи питання щодо правомірності нарахування та стягнення з відповідача неустойки, передбаченої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

За умовами договору від 02.01.2014, укладеного між сторонами у справі, позивач надав відповідачеві у користування місця в мережевих (кабельних) каналах штучних споруд для прокладання кабелів зв`язку, а відповідач прийняв ці місця і зобов`язаний був оплачувати користування зазначеними місцями згідно з умовами договору.

Відповідно до пунктів 2.2.2, 2.2.3 договору відповідач зобов`язаний здійснювати проведення робіт в мережевому каналі після отримання відповідного дозволу від позивача; проводити роботи в мережевому каналі відповідно до погодженої проектної документації та дозволів на проведення робіт.

При цьому, згідно з пунктом 2.1.2 договору позивач був зобов`язаний забезпечувати доступ відповідача до мережевого каналу в порядку доступу до кабельної каналізації електрозв`язку, затвердженому згідно діючого законодавства. На момент укладання даного договору діють Правила надання в користування кабельної каналізації електрозв`язку, затверджені рішенням НКРЗІ від 23.08.2012 №428.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про телекомунікації" кабельна каналізація електрозв`язку - це обладнання та споруди, призначені для прокладання, монтажу та експлуатаційного обслуговування кабелів телекомунікацій, що включають трубопроводи (канали кабельної каналізації), закладні та оглядові пристрої в колодязях, кабельних шафах, шахтах, колекторах, мостах, естакадах, тунелях, будівлях, а також приміщення для вводу кабелів і розміщення лінійного обладнання; канал кабельної каналізації електрозв`язку - це окремо виділені місця в колекторах, телекомунікаційних колодязях, тунелях, акведуках, шляхопроводах, на мостах, мостових переходах, естакадах, трубопроводах, а також інші надземні та підземні інженерні споруди, що призначені для прокладання або використовуються для прокладання магістральних, з`єднувальних та розподільних проводових і оптоволоконних кабелів електрозв`язку, а також розміщення супутніх лінійних технічних засобів телекомунікацій.

Відповідно до Правил надання в користування кабельної каналізації електрозв`язку, затверджених рішенням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері зв`язку та інформатизації від 23.08.2012 № 428, бронювання місця в ККЕ (кабельній каналізації електрозв`язку) - це послуга постачальника, яка полягає у закріпленні за замовником місця в каналі ККЕ для подальшого використання згідно з виданими технічними умовами до дати підписання акта прокладання кабелю, але не більше строку дії ТУ; використання ККЕ - це послуга постачальника з надання замовнику у користування місця у каналі ККЕ на договірних умовах на певний строк; вільна ємність ККЕ - це вільна площа каналу/каналів ККЕ, яка не зарезервована/заброньована, доступна до використання і не передбачена оператором, провайдером телекомунікацій для використання в найближчі дванадцять місяців; надання в користування ККЕ - це забезпечення можливості прокладання кабелів електрозв`язку в каналах ККЕ шляхом виконання комплексу організаційно-технічних заходів з метою взаємо з`єднання телекомунікаційних мереж для власних потреб та/або надання телекомунікаційних послуг, що включає надання замовнику послуг з: розробки та видачі ТУ, погодження робочого проекту, технічного нагляду постачальником ККЕ, бронювання місця в ККЕ, надання місця в каналі ККЕ, використання ККЕ; надання місця в каналі ККЕ - це послуга постачальника, яка полягає у наданні замовнику місця в каналі/каналах ККЕ з метою прокладання кабелю замовника.

Правилами надання доступу до інфраструктури кабельної каналізації електрозв`язку, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 04.04.2018 № 253 (далі - Правила), які встановлюють порядок здійснення доступу до інфраструктури кабельної каналізації електрозв`язку, що належить власникам (володільцям), які не є операторами, провайдерами телекомунікацій, іншим суб`єктам господарювання (операторам, провайдерам телекомунікацій або уповноваженим ними особам) для власних потреб, надання або отримання телекомунікаційних послуг та порядок взаємодії власника інфраструктури кабельної каналізації електрозв`язку і замовника, визначено ряд понять, що характеризують інфраструктуру кабельної каналізації електрозв`язку та режим її використання. Зокрема, відповідно до п. 2 указаних Правил: використання інфраструктури кабельної каналізації електрозв`язку - це послуга власника (володільця) інфраструктури об`єкта доступу з надання замовнику згідно з виданими технічними умовами з доступу у користування інфраструктури, у тому числі місця у каналі кабельної каналізації електрозв`язку, на договірних умовах на певний строк; вільна ємність кабельної каналізації електрозв`язку - це вільна площа каналу/каналів кабельної каналізації електрозв`язку, яка доступна до використання і не передбачена проектом власника для використання в найближчі дванадцять місяців; замовник - суб`єкт господарювання (оператор, провайдер телекомунікацій або уповноважена ним особа), який звернувся чи має намір звернутися до власника інфраструктури кабельної каналізації електрозв`язку із запитом про надання доступу до конкретного елемента інфраструктури кабельної каналізації електрозв`язку або який уклав договір з доступу; доступ до інфраструктури кабельної каналізації електрозв`язку - це право замовника на користування інфраструктурою кабельної каналізації електрозв`язку для розміщення, модернізації, експлуатаційного та технічного обслуговування технічних засобів телекомунікацій відповідно до законодавства та на підставі договору з доступу для власних потреб та/або надання телекомунікаційних послуг; елементи інфраструктури кабельної каналізації електрозв`язку - це складові кабельної каналізації електрозв`язку, у тому числі місця обмеженої ємності в трубопроводах (каналах кабельної каналізації), закладних та оглядових пристроях, в колодязях, кабельних шафах, шахтах, колекторах, мостах, естакадах, тунелях, будівлях, а також у приміщеннях для введення кабелів і розміщення лінійного обладнання, що надаються або можуть надаватися власником у користування замовнику на умовах договору з доступу до інфраструктури кабельної каналізації електрозв`язку.

З наведеного визначення терміну «використання кабельної каналізації електрозв`язку» вбачається, що Кабінет Міністрів України визначає діяльність з надання доступу до місця у каналі кабельної каналізації електрозв`язку як послугу.

Отже, з системного аналізу наведених положень нормативних актів слідує, що використання інфраструктури кабельної каналізації електрозв`язку - це діяльність з надання доступу до місця у каналі кабельної каналізації електрозв`язку, а діяльність з надання місця у кабельній каналізації електрозв`язку є послугою.

Суд відзначає, що правові, економічні та організаційні засади забезпечення доступу до інфраструктури об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики, кабельної каналізації електрозв`язку, будинкової розподільної мережі для розташування технічних засобів електронних комунікацій з метою забезпечення розвитку інформаційного суспільства в Україні регламентовано Законом України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж».

Згідно з визначенням термінів, наведених у статті 1 цього Закону: інфраструктура об`єкта транспорту - виробничо-технологічні комплекси і споруди авіаційного, автомобільного, залізничного, морського і річкового, трубопровідного транспорту, міського електротранспорту, що надаються або можуть надаватися власником інфраструктури об`єкта доступу у користування замовнику на договірних засадах; об`єкт доступу - об`єкти будівництва, транспорту, електроенергетики, кабельна каналізація електрозв`язку, будинкова розподільна мережа; доступ до інфраструктури об`єкта доступу - право замовника на користування елементами інфраструктури об`єкта доступу для розміщення, модернізації, експлуатаційного та технічного обслуговування технічних засобів телекомунікацій відповідно до законодавства та на підставі договору з доступу; договір з доступу - договір, укладений згідно з законодавством між власником інфраструктури об`єкта доступу і замовником про доступ до інфраструктури об`єкта доступу з метою користування нею або її елементами для забезпечення можливості надання телекомунікаційних послуг замовником і отримання таких послуг їх споживачами, з урахуванням умов, визначених цим Законом.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж» забезпечення доступу до інфраструктури об`єкта доступу здійснюється за такими принципами: 1) державне регулювання доступу до інфраструктури об`єкта доступу; 2) доступ до інфраструктури об`єкта доступу виключно на договірній основі; 3) забезпечення недискримінаційного доступу замовника до інфраструктури об`єкта доступу з метою користування ним; 4) доступність та відкритість інформації щодо можливості доступу до інфраструктури об`єкта доступу; 5) забезпечення надання доступу до інфраструктури об`єкта доступу на строк не менше строку надання телекомунікаційних послуг споживачам; 6) ефективне користування інфраструктурою об`єкта доступу, доступ до якого є обмеженим.

За приписами частини 1, 2 статті 16 Закону України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж» доступ до інфраструктури об`єкта доступу здійснюється на підставі договору з доступу між власником інфраструктури об`єкта доступу та замовником, що укладається відповідно до законодавства з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Укладення договору з доступу здійснюється після видачі замовнику технічних умов з доступу та погодження власником інфраструктури об`єкта доступу проектної документації з доступу.

Як вбачається з умов спірного договору, предметом договору є доступ до елементів інфраструктури об`єкта транспорту (зокрема, до штучних споруд мостів, шляхопроводів тунельного типу та шляхопроводів через залізничні колії) з метою прокладання кабелів зв`язку в мережних каналах штучних споруд (в кабельній каналізації електрозв`язку), а тому, за висновком суду, даний договір є договором про надання послуг з доступу до елементів інфраструктури об`єкта транспорту, при цьому, суд відхиляє посилання позивача на те, що Правила надання доступу до інфраструктури кабельної каналізації електрозв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 04.04.2018 №253 та Закон України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж» були прийняті після укладення договору між сторонами, оскільки вони прийняті під час дії договору і сам цей факт не впливає на визначення суті правовідносин щодо надання послуг з доступу до елементів інфраструктури об`єкта транспорту.

У той же час, передача в оренду майна, яке є комунальною власністю, а також майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання такого майна, регулюються Законом України «Про оренду державного та комунального майна».

Особливість таких відносин полягає у відповідній процедурі передачі такого майна в оренду, характерних ознаках об`єкта оренди, проведенні обов`язкової оцінки об`єкта оренди за відповідною методикою, відповідності договору оренди в частині істотних умов (у тому числі орендної плати, встановленої за відповідною методикою) типовому договору оренди певного майна, визначенні орендаря на конкурсних засадах тощо.

Так, статтею 1 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992, що діяв на дату укладення сторонами спірного договору від 02.01.2014, передбачено, що цей Закон регулює організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності.

Згідно з частиною 2 статті 2 вказаного Закону державну політику у сфері оренди майна, яке перебуває в комунальній власності, здійснюють органи місцевого самоврядування.

Статтею 5 вказаного Закону, зокрема, встановлено, що орендодавцем цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке перебуває у комунальній власності, є органи місцевого самоврядування, які уповноважені управляти цим майном.

Відповідно до частини 2 статті 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди майна, що перебуває у комунальній власності, затверджують органи місцевого самоврядування.

За умовами частини 1, 2 статті 11 Закону оцінка об`єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Оцінка об`єкта оренди передує укладенню договору оренди.

Крім цього, частиною 2 статті 19 вказаного Закону встановлено, що саме органами місцевого самоврядування визначаються методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем.

Отже, вимогами Закону України «Про оренду державного та комунального майна» на Київську міську раду, як орган місцевого самоврядування, покладено відповідні повноваження, метою яких є ефективне використання державного та комунального майна при передачі його в оренду фізичним та юридичним особам, зокрема, виступати орендодавцем такого майна, здійснювати попередню оцінку об`єкта оренди, визначати розмір орендної плати тощо.

У свою чергу, з умов укладеного між сторонами договору від 02.01.2014 вбачається, що зміст цього договору не відповідає умовам Типового договору оренди майна; вказаний договір не містить істотні умови, властиві для договору оренди, які визначені у статті 11 Закону, зокрема, в частині умов щодо страхування об`єкту оренди, визначення в договорі складу і вартості майна, що передається в оренду, тощо. Порядок укладання спірного договору не відповідає положенням Закону України «Про оренду державного та комунального майна» і в частині проведення попередньої оцінки об`єкта оренди, передачі об`єкта оренди в строкове платне користування за конкурсом тощо.

За таких обставин, аналіз наведених норм матеріального права та умов спірного договору, укладеного між сторонами у справі, дає підстави для висновку про те, що відносини, які виникають з тимчасового користування місцем в мережевих каналах штучних споруд не мають ознак, притаманних відносинам у сфері оренди комунального майна, оскільки розміщення та прокладання кабелів зв`язку в кабельній каналізації електрозв`язку проводиться за окремою процедурою, відмінною від процедури передачі в оренду комунального майна; договір на користування такими місцями укладається без проведення конкурсів, а самі об`єкти доступу - мостові споруди, балансоутримувачем яких є позивач, не передаються відповідачу у користування, оскільки останньому надається лише право прокладання в кабельних каналах (кабельній каналізації) штучних споруд (мостових споруд) кабелів зв`язку.

При цьому сама кабельна каналізація електрозв`язку, яка не є елементом будівлі (споруди) або частиною нерухомого майна, не є індивідуально визначеним майном та не входить до переліку об`єктів оренди, визначеного у статті 4 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Водночас, умовами спірного договору не встановлений обов`язок відповідача щодо повернення з тимчасового платного користування після припинення дії цього договору певного індивідуально визначеного нерухомого майна, а передбачене пунктом 2.2.5 договору зобов`язання відповідача демонтувати кабель, прокладений на підставі цього договору, що не можна вважати обов`язком щодо повернення об`єктів інфраструктури транспорту - мостових споруд. У матеріалах справи також відсутні докази, які б свідчили про передачу позивачем відповідачу за актом приймання-передачі будь-яких об`єктів нерухомого майна або іншого індивідуально визначеного майна, за несвоєчасне повернення якого може бути застосована відповідальність у вигляді неустойки, передбаченої частиною 2 статті 785 Цивільного кодексу України.

Навпаки зміст спірного договору вказує на те, що за своєю правовою природою він є договором про надання послуг.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що відносини у сфері розташування технічних засобів електронних комунікацій регулюються спеціальними нормами що регулюють порядок надання доступу до інфраструктури кабельної каналізації електрозв`язку та нормами глави 63 Цивільного кодексу України (послуги).

При цьому питання щодо правових наслідків порушення зобов`язання за договорами про доступ до елементів інфраструктури об`єкта транспорту та відповідальності за його порушення унормовано загальними положеннями цивільного законодавства і не потребує субсидіарного застосування норм про оренду комунального майна та норм глави 58 Цивільного кодексу України (найм) в цій частині.

Відтак, положення частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України щодо відповідальності наймача у разі неповернення речі після припинення дії договору найму у вигляді сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення до правовідносин сторін у даній справі, застосуванню не підлягають.

Водночас суд враховує, що Закон України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж» від 07.02.2017, набрав чинності 04.06.2017, тобто після укладання спірного договору від 02.01.2014, втім під час його дії.

Так, відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж» чинні на день набрання чинності цим Законом договори, предметом яких є доступ до елементів інфраструктури об`єкта доступу, діють до завершення строку їх дії на умовах, визначених такими договорами.

На вимогу замовника або власника інфраструктури об`єкта доступу такі договори мають бути приведені у відповідність із частиною шостою статті 16 цього Закону у місячний строк з дня виставлення вимоги.

Отже, статтею 16 Закону України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж» врегульовано порядок укладення договору доступу.

Водночас пункт 2 Розділу VI Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону передбачає продовження дії раніше укладених договорів, а також право сторін ініціювати приведення такого договору у відповідність до вимог статті 16 цього Закону.

Судом встановлено, що з огляду на закінчення строку дії договору та на виконання вимог Закону України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж», ПАТ «Укртелеком» направило Комунальному підприємству по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва «Київавтошляхміст» примірники проекту договору листом №14-10/83 від 02.04.2019, однак останній відмовився від їх підписання у зв`язку з відсутністю затверджених рішенням Київської міської ради тарифів.

При цьому, позовна вимога ПАТ «Укртелеком» до КП «Київавтошляхміст» про визнання договору з доступу до інфраструктури об`єкту транспорту та/або її окремих елементів укладеним, починаючи з 01.07.2019, за тарифами, що передбачені пунктом 4 частини 7 статті 17 Закону України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж», була предметом розгляду господарськими судами у справі №910/10184/19.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.10.2021 у справі № 910/10184/19 за позовом Акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком» до Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва «Київавтошляхміст» про визнання договору укладеним та за зустрічним позовом Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва «Київавтошляхміст» до Акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком» про зобов`язання вчинити дії, шляхом демонтажу кабелів, які розміщені в мережевих (кабельних) каналах штучних споруд, що набрало законної сили, встановлено, що позивачем за первісним позовом при зверненні до відповідача із пропозицією укласти договір з доступу до інфраструктури об`єкта транспорту та/або її окремих елементів не виконано умов, дотримання яких є обов`язковими під час процедури укладення договору з доступу, а запропонований позивачем проект договору не відповідає вимогам пункту 8 частини 6 статті 16 Закону України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж» у зв`язку з чим відмовлено у визнанні укладеним договору з доступу до інфраструктури об`єкта транспорту та/або її окремих елементів в редакції, що була надіслана на адресу відповідача листом від 10.06.2019 №14-10/139 та оскільки саме через неправомірні дії позивача за зустрічним позовом щодо відмови у видачі АТ «Укртелеком» технічних умов з доступу процедура укладення нового договору з доступу наразі триває, суд дійшов висновку, що вимоги позивача за зустрічним позовом про зобов`язання відповідача за зустрічним позовом демонтувати кабелі, які розміщені в мережевих (кабельних) каналах штучних споруд, які перебувають на балансі КП «Київавтошляхміст», є передчасними та задоволенню не підлягають.

При цьому, судом встановлено, що з 01.07.2019 договір №12-16/438-24 припинив свою дію, відтак, починаючи з 01.07.2019 у відповідача за зустрічним позовом був відсутній обов`язок сплачувати КП «Київавтошляхміст» плату за користування місцями в мережевих (кабельних) каналах штучних споруд для прокладання кабелів у розмірі, що була встановлена у договорі №12-16/438-24 від 02.01.2014.

Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (заява №48553/99), а також рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» (заява №28342/95)).

Таким чином, обставини припинення дії договору №12-16/438-24 від 02.01.2014 з 01.07.2019, відсутності укладеного між сторонами у справі нового договору з доступу до інфраструктури об`єкта транспорту, а також обставини щодо відсутності у АТ «Укртелеком» обов`язку сплачувати КП «Київавтошляхміст» плату за користування місцями в мережевих (кабельних) каналах штучних споруд для прокладання кабелів у розмірі, що була встановлена у договорі №12-16/438-24 від 02.01.2014, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 07.10.2021 у справі № 910/10184/19, що набрало законної сили, та відповідні обставини не доказуються при розгляді даної справи № 910/8079/22, у якій беруть участь вказані особи, щодо яких встановлено ці обставини.

Відповідно до частини 2 пункту 1 статті 4 Закону передбачено, що доступ до інфраструктури об`єкта доступу забезпечується виключно на договірній основі.

Згідно з пунктом 4 частини 7 статті 17 Закону розмір плати за доступ до елементів інфраструктури об`єкта доступу визначається власником інфраструктури цього об`єкта доступу згідно з методикою визначення плати за доступ до елементів інфраструктури об`єкта доступу, затвердженою відповідним державним органом влади згідно з цим Законом, і не може перевищувати за доступ до елементів інфраструктури об`єкта транспорту - 5 відсотків мінімальної заробітної плати за один канало-кілометр кабельної каналізації електрозв`язку на місяць.

Відповідно до частини 5 статті 180 Господарського кодексу України ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Частиною 1 статті 191 Господарського кодексу України державні регульовані ціни запроваджуються Кабінетом Міністрів України, органами виконавчої влади, державними колегіальними органами та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень у встановленому законодавством порядку.

Згідно з приписами статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 57 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання як встановлення плати за доступ до об`єкта будівництва, транспорту, енергетики, кабельної каналізації електрозв`язку, будинкової розподільної мережі комунальної власності відповідно до Закону України "Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж".

У відзиві на позовну заяву відповідачем повідомлено, що 12.03.2020 Київською міською радою прийнято рішення "Про встановлення плати за доступ до елементів інфраструктури об`єктів будівництва, транспорту, енергетики, кабельної каналізації електрозв`язку, будинкової розподільної мережі комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Відповідно до пункту 1 вказаного рішення Київської міської ради № 236/8406 від 12.03.2020 плата за доступ до елементів інфраструктури об`єктів будівництва, транспорту, енергетики, кабельної каналізації електрозв`язку, будинкової розподільної мережі комунальної власності територіальної громади міста Києва (далі - об`єкт) визначається підприємствами, установами, організаціями територіальної громади міста Києва, за якими закріплені такі об`єкти на праві господарського відання чи оперативного управління, в тому числі, перебувають на балансі (далі - балансоутримувачі), у розмірі, що не перевищує граничний розмір, встановлений статтею 17 Закону України "Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж".

Разом з цим, позивачем не було надано суду доказів встановлення розміру плати за доступ до інфраструктури об`єкта транспорту, яка підлягала застосуванню за надані відповідачу послуги з доступу у спірний період з липня 2019 року по березень 2020 року, розрахунок якої здійснено позивачем в порядку, визначеному статтею 17 Закону України "Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж".

Таким чином, на момент звернення позивача з позовом у даній справі господарські відносини між сторонами не були приведені у відповідність до вимог Закону України «Про доступ до об`єктів будівництва, транспорту, електроенергетики з метою розвитку телекомунікаційних мереж», шляхом укладання нового договору з доступу до інфраструктури об`єкта транспорту та/або її окремих елементів, зокрема, не встановлено розмір плати за доступ до інфраструктури об`єкта транспорту, розрахунок якої зобов`язаний здійснити позивач з урахуванням вимог та особливостей, визначених вказаним законом.

За таких обставин, з огляду на викладені раніше висновки суду щодо відсутності підстав для застосування до правовідносин сторін положень частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, у зв`язку з відсутністю саме договірних орендних відносин між сторонами у справі, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 1 504 998,78 грн. неустойки, нарахованої останнім у зв`язку з неповерненням відповідачем мережевих каналів штучних споруд шляхом демонтажу прокладених кабелів зв`язку відповідно до частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України, задоволенню не підлягають.

Згідно з пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 129, 236-240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Комунального підприємства по ремонту і утриманню мостів і шляхів м. Києва «Київавтошляхміст» до Акціонерного товариства «Укртелеком» про стягнення 1504998,78 грн відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 21.11.2023.

Суддя Т.В. Васильченко