РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

20.11.2023Справа № 910/7008/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Андреїшиної І.О., за участю секретаря судового засідання Березовської С.В., розглянувши матеріали господарської справи

За позовом Корпорації "ТСМ Груп" (03150, м. Київ, вул. Ямська, 72; ідентифікаційний код 37034171)

до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3; ідентифікаційний код 24584661)

про стягнення 3 760 676,31 грн,

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Сидоренко В.В.

Від відповідача: Касьянов М.Г.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Корпорації "ТСМ Груп" з позовом до Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" про стягнення заборгованості за кредитним договором № 05/19 № НАЕК 20-123-08-19-05754 від 05.08.2019 на виконання комплексу робіт у розмірі 3 760 676,31 грн, з яких: 2 056 843,45 грн основного боргу, 1 521 415,41 грн інфляційних втрат та 182 417,45 грн трьох відсотків річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.05.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи № 910/7008/23 здійснювати у порядку загального позовного провадження; призначити підготовче засідання на 07.06.2023.

06.06.2023 на електронну адресу суду представником відповідача подано клопотання про відкладення підготовчого засідання у справі № 910/7008/23 на дату після 17.08.2023.

Заява відповідача про відкладення розгляду справи мотивована тим, що відповідач знаходиться за адресою: 55001, Миколаївська область, м. Южноукраїнськ, промзона, ВП «Південноукраїнська АЕС». По всій території Миколаївської області систематично оголошуються повітряні тривоги, які передбачають на цей час перебування всього персоналу ВП «Південноукраїнська АЕС» в безпечному місці (укритті), тому представник відповідача не може бути присутнім в судових засіданнях навіть в режимі відео конференції. Також, у зв`язку з тим, що справа має великий об`єм документів, які потребують надання належної правової оцінки, враховуючи систематичні повітряні тривоги, нестабільну роботу мережі Інтернет, відповідач просить суд, надати додатковий час та продовжити строк підготовчого провадження для належного захисту відповідачем своїх прав у справі.

У засідання суду 07.06.2023 з`явився представник позивача та заперечив щодо задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що позивач у даній справі звернувся з позовом до відповідача - Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", місцезнаходженням якого є М. Київ, а не до його відокремленого підрозділу. Крім того, зауважив, що відповідач відповідно до витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань має великий штат працівників, які можуть представляти інтереси позивача в суді.

Розглянувши клопотання представника відповідача, суд на місці ухвалив відхилити дане клопотання про відкладення розгляду справи.

26.06.2023 через систему "Електронний суд" від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з відрядженням представника позивача.

Також 26.06.2023 на електронну адресу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи для належного захисту відповідачем своїх прав у справі.

Сторони участь своїх представників у засідання суду 26.06.2023 не забезпечили, про дату та час судового розгляду повідомлялися належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.06.2023 відкладено підготовче засідання на 09.08.2023.

У судовому засіданні 09.08.2023 представник позивача надав пояснення щодо поданої останнім 08.08.2023 заяви про збільшення розміру позовних вимог.

У зв`язку з порушенням правил збільшення позовних вимог суд на місці ухвалив залишити заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог без розгляду.

Представником позивача у засіданні суду 09.08.2023 надано усні пояснення щодо можливості закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті.

Відповідач участь свого представника у засідання суду 09.08.2023 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.09.2023.

Судове засідання у справі №910/7008/23 у складі судді Андреїшиної І.О., призначене на 13.09.2023, знято з розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2023 призначено судове засідання на 25.09.2023.

25.09.2023 на електронну адресу суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник позивача у засіданні суду 25.09.2023 заперечив щодо задоволення даного клопотання, підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Розглянувши клопотання представника відповідача, суд на місці ухвалив відхилити дане клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідач участь свого представника у засідання суду 25.09.2023 не забезпечив, про дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2023 відкладено судове засідання на 23.10.2023.

У зв`язку з перебуванням судді Андреїшиної І.О. на лікарняному, судове засідання, призначене на 23.10.2023 не відбулося.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2023 призначено судове засідання на 20.11.2023 о 09 год. 30 хв.

14.11.2023 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшла заява про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.11.2023 заяву представника Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", Касьянова М.Г. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.

Представник позивача у судовому засіданні 20.11.2023 підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.11.2023 проти заявлених позовних вимог заперечив.

20.11.2023 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

05.08.2019 між позивачем та відповідачем укладено договір на виконання комплексу робіт № 05/19, за яким генеральний підрядник (позивач) зобов`язується за завданням замовника (відповідача) з дотриманням вимог законодавства виконати роботи з теми: «ВП Южно-Української АЕС. Енергоблоки № 1 та 2. Комплекс інженерно-технічних засобів системи фізичного захисту. АКТЗ. ІІІ етап. Частина 2. Постачання обладнання та будівельні роботи» в цілому або за етапами в обсягах та у строки, що зазначені у Графіку виконання робіт та у Відомостях обсягів робіт (додатки № 2) та у відомостях обсягів робіт (додаток № 4) до договору (п. 1.1. договору).

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 26.04.2022, Відокремлений підрозділ «Южно - Українська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» () змінило назву на Відокремлений підрозділ «Південноукраїнська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Згідно з п. 2.1. договору договірна ціна робіт, доручених до виконання Генеральному підряднику, визначена протоколом угоди про договірну ціну (додаток № 1) і складає 26 005 143, 67 у т.ч. ПДВ 20 % з яких:

- постачання обладнання на загальну суму 8 275 970, 40 грн у т.ч. ПДВ 20 % (п. 2.1.1. договору);

- будівельно - монтажні роботи на загальну суму 16 546 146, 53 грн у т.ч. ПДВ 20 % (п. 2.1.2. договору);

- пусконалагоджувальні роботи на загальну суму 1 183 026, 74 грн у т.ч. ПДВ 20 % (п. 2.1.3. договору).

Відповідно п. 4.1.1. договору № 05/19 за виконані роботи відповідач перераховує грошові кошти на поточний рахунок позивача після підписання сторонами довідки про вартість виконаних робіт за формою КБ-3, складену на підставі актів виконаних будівельних робіт за формою КБ-2В протягом 45 банківських днів.

Згідно з п.п. 4.1.2. договору оплата за поставлене обладнання здійснюється замовником (відповідачем) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок генпідрядника (позивача) за кожну партію обладнання згідно з видатковою накладною на цю партію протягом 45 банківських днів з дати поставки. Датою поставки партії обладнання є дата накладної.

01.11.2019 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 з додатками до договору, яка є невід`ємною частиною договору.

Додатками № 1, 3, 4 до додаткової угоди № 1, сторони договору погодили нову договірну ціну договору в сумі 21 670 953, 06 грн, у т.ч. ПДВ 20 %.

Додатком № 2 до додаткової угоди № 1, сторони договору визначили новий графік виконання робіт по договору.

Додатком № 5 до додаткової угоди № 1 (специфікація обладнання), сторонами договору був визначений новий перелік обладнання та термін його постачання.

Також 17.11.2020 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 3 до договору № 05/19 від 05.08.2019, якою додатком № 1 до додаткової угоди № 3 визначили новий графік виконання робіт по договору № 05/19.

Пунктом 2 додаткової угоди № 3 продовжили строк дії договору до 30.03.2023.

Позивач вказує, що ним належним чином виконані певні види робіт, що були передбачені договором про що між позивачем та відповідачем були підписані відповідні акти приймання виконаних будівельних робіт (за формою КБ-2в) та довідки про вартість виконаних будівельних робіт (за формою КБ- 3) за відповідні періоди.

Виходячи із довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрати № 4 від 27.10.2021, № 5 від 27.10.2021, № № 7 та № 8 від 28.01.2022 (за формою КБ- 3), а саме:

- у жовтні 2021 позивачем було виконано робіт на суму 1 858 784,09 грн у т.ч. ПДВ 20%.

- у жовтні 2021 позивачем було виконано робіт на суму 184 510,81 грн у т.ч. ПДВ 20%.

- у січні 2022 позивачем було виконано робіт на суму 266 596,93 грн у т.ч. ПДВ 20%.

Таким чином, позивач зазначає, що останнім було передано відповідачу належним чином виконаних робіт, передбачених договором №05/19 на загальну суму 2 056 843,45 грн у т.ч. ПДВ 20%.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що відповідач з свого боку умови, передбачені п. 4.1.1. договору не виконав, в зв`язку з чим у відповідача перед позивачем з 01.05.2022 виникла та існує заборгованість у розмірі 2 056 843,45 грн.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 1 521 415,41 грн інфляційних втрат та 182 417,45 грн трьох відсотків річних.

Позивач звернувся до відповідача з претензією від № 2 від 06.03.2023 про сплату вказаної заборгованості. Відповідач вимоги претензії не задовольнив, що і стало підставою для звернення до господарського суду з даним позовом.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно з ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частина 1 ст. 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правовою природою укладений між сторонами договір є договором підряду, а тому до вищевказаних відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту (ст. 846 ЦК України).

Відповідно до ст. 854 Цивільного кодексу України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Підрядник має право вимагати виплати йому авансу лише у випадку та в розмірі, встановлених договором.

Як встановлено ч.4 ст. 882 Цивільного кодексу України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформлюється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Матеріалами справи, зокрема, актами № 5 від 27.10.2021, № 6 від 29.10.2021, № 7 та № 8 від 28.01.2022 підтверджено виконання робіт за договором №05/19 на загальну суму 2 056 843,45 грн.

Судом встановлено, що будь-яких зауважень щодо виконаних позивачем робіт від відповідача не надходило, вищевказані документи були підписані уповноваженим представником відповідача без жодних заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом, відповідно до п. 4.1.1. договору № 05/19 за виконані роботи відповідач перераховує грошові кошти на поточний рахунок позивача після підписання сторонами довідки про вартість виконаних робіт за формою КБ-3, складену на підставі актів виконаних будівельних робіт за формою КБ-2В протягом 45 банківських днів.

Разом з тим, відповідач не оплатив вартість виконаних робіт, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 2 056 843,45 грн.

Отже, господарським судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачем на виконання умов договору було проведено відповідні роботи, однак відповідач не виконав свої зобов`язання за договором щодо повної та своєчасної оплати за виконані позивачем роботи. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

З урахуванням наведених норм закону та умов договору, Господарський суд міста Києва вважає, що позовна вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача основної суми боргу у розмірі 2 056 843,45 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 1 521 415,41 грн інфляційних втрат, нараховані за період з 01.12.2021 по 31.03.2023 та 182 417,45 грн трьох відсотків річних, нараховані за період з 01.12.2021 по 27.04.2023

Частиною 2 ст. 193 ГК України встановлено, що кожна сторона повинна вжити всіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, ураховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджується порушення відповідачем зобов`язань за договором, а отже відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання за договором.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України.

Так, за приписами ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Відтак, враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3 % річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 роз`яснила, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 236 Господарського процесуального кодексу України, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Перевіривши розрахунок позивача по інфляційним втратам та періоди по яким заявлено інфляційне нарахуванням з урахуванням зазначеної практики Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, господарський суд вважає, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в сумі 1 521 415,41 грн.

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми 3 %, суд вважає його обґрунтованим, арифметично вірним та таким, що не суперечить нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим вимоги в цій частині підлягають задоволенню в розмірі 182 417,45 грн.

Твердження відповідача про те, що позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість, яка вже була предметом розгляду в межах позову між тими самими сторонами і з тих самих підстав у справі №910/20422/21, суд визнає помилковими, оскільки заборгованість за актами приймання виконаних будівельних робіт не були включені до позовних вимог у попередньому спорі. Крім того, це визнав і представник відповідача у судовому засіданні.

Отже, викладені у відзиві на позов аргументи не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки не спростовують доводів позивача та суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Згідно ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Відповідно до частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3; ідентифікаційний код 24584661) на користь Корпорації "ТСМ Груп" (03150, м. Київ, вул. Ямська, 72; ідентифікаційний код 37034171) основну суму боргу у розмірі 2 056 843 (два мільйони п`ятдесят шість тисяч вісімсот сорок три) грн 45 коп., 3% річних у розмірі 182 417 (сто вісімдесят дві тисячі чотириста сімнадцять) грн 45 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 521 415 (один мільйон п`ятсот двадцять одна тисяча чотириста п`ятнадцять) грн 41 коп. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 56 410 (п`ятдесят шість тисяч чотириста десять) грн 14 коп.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 27.11.2023

Суддя І.О. Андреїшина