ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"24" листопада 2023 р.м. Одеса Справа № 916/3738/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Петренко Н.Д.,

розглянувши справу № 916/3738/23 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" /, адреса - 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, e-mail: /

до відповідача: Управління освіти, культури, молоді, спорту та туризму Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області /, адреса- 67661, Одеська обл., Одеський р., с. Нерубайське, пл. Партизан, 4/

про стягнення заборгованості у розмірі 602 046,21 грн

ВСТАНОВИВ:

28.08.2023 товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою /вх. № 4255/23/ до Управління освіти, культури, молоді, спорту та туризму Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області про стягнення заборгованості за договором № 14-1356/21-ТО-Т постачання природного газу від 03.12.2021 у розмірі 602 046,21 грн, з яких:

- 301 638,11 грн - основний борг за період грудень 2021 по квітень 2022, липень 2022 року, листопад-грудень 2022;

- 197 666,21 грн - пеня;

- 17 230,84 грн - 3 % річних;

- 85 511,05 грн - інфляційні витрати.

Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором № 14-1356/21-ТО-Т постачання природного газу від 03.12.2021.

Позов пред`явлено на підставі ст.ст. 11, 16, 509, 526, 530, 549, 610-612, 625, 629, 655, 692 ЦК України, ст.ст. 173-175, 193, 216, 218, 230-231 ГК України.

Ухвалою суду від 04.09.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/3738/23; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, в порядку ст.ст.247-252 ГПК України без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження.

27.10.2023 на адресу суду надійшло клопотання про зменшення розміру заявлених штрафних санкцій /вх. № 38614/23/, в якому відповідач просить встановити штрафні санкції лише у вигляді пені у розмірі 74 211,24 грн. Відповідач вказує, що зазначені в п. 7.2. договору штрафні санкції у вигляді 3% річних, інфляційні збитки та пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ не лише не узгоджується з положеннями ЦК України та ГК України, а й з приписами статті 61 Конституції України. На думку відповідача, в даному випадку наявне подвійне стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України.

Відповідач вказує, що станом на 15.02.2023 у відповідача був борг перед позивачем за договором в розмірі 301 638, 11 грн. У зв`язку із чим, нарахування пені повинно бути здійснено саме з 16.02.2023 до 16.08.2023 (з урахуванням ч. 6 ст. 232 ГПК України). За розрахунком відповідача пеня за договором, яка підлягає стягненню, складає 74 211,24 грн.

Відповідач вважає невірним розрахунок пені, здійснений позивачем, внаслідок постійного включення в період нарахування пені прострочення оплати за кожним актом-приймання передачі після сплину 6 місяців від дати, коли оплата мала бути здійснена.

Відповідач наголошує, що позивачем будь-яких доказів понесення ним збитків внаслідок допущеного відповідачем порушення грошових зобов`язань за договором не надано. Відповідач зауважує, що є органом місцевого самоврядування та відноситься до державної власності. Відповідач вказує, що з акту звіряння розрахунків за період з 01.11.2021 - 28.02.2023 слідує, що відповідач частково, але ж оплачував за надані послуги за договором, в залежності фінансування від держави. Вважає, що штрафні санкції заявлені позивачем в розмірі 300 408, 10 грн значними по відношенню до основного боргу, який складає 301 638,11 грн.

06.11.2023 на адресу суду надійшли заперечення позивача /вх. № 40012/23/ на клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, в яких позивач просить відмовити у задоволенні вказаного клопотання. Позивач зауважує, що 3 % річних та інфляційні втрати є різновидом відповідальності, розмір якої у спірних правовідносинах визначений законом, і стягнення таких коштів є компенсацією боржника за неправомірне користування коштами позивача, і не є штрафними санкціями.

Позивач вказує, що відповідач помилково ототожнює поняття «строк дії договору» та «строк оплати за договором» та остаточним розрахунком за договором вважає дату 15.02.2023.

Остаточний розрахунок за фактично переданий, відповідно до акту приймання-передачі, природний газ здійснюється до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в в якому відповідач повинен був сплатити 70 % грошових коштів за відповідний розрахунковий період.

Позивач звертає увагу, що постачання природного газу відбулося з грудня 2021 по квітень 2022, липень 2022 та з листопада 2022 по грудень 2022. Позивач зауважує, що нарахування пені здійснюється окремо по кожному місяцю поставки газу виключно на заборгованість цього місяця та розрахунок пені, що підлягає стягненню за цим договором, здійснено у відповідності до вимог ст. 232 ГК України, тобто з наступного дня від дня прострочення основного зобов`язання та в межах 6-місячногого терміну.

Позивач вказує, що заявлена до стягнення сума пені не є надмірно великою до боргу відповідача, враховуючи процентне співвідношення виконання зобов`язання (лише 9,28 % від вартості природного газу, поставленого протягом дії договору).

Позивач вказує, що доводи та аргументи відповідача, викладені у клопотанні про зменшення розміру штрафних санкцій, не підтверджуються матеріалами справи та спростовуються нормативно-правовими актами.

Статтею 42 ГПК України визначено перелік прав та обов`язків учасників справи.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 46 ГПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 42 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) - на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з ч. 4 ст. 191 ГПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Проаналізувавши клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених штрафних санкцій /вх. № 38614/23 від 27.10.2023/, господарський суд зазначає, що у наданих поясненнях відповідач фактично визнає основну заборгованість, заявлену позивачем до стягнення.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Як встановлено судом при безпосередньому дослідженні доказів, 03.12.2021 між ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" /постачальник/ та Управлінням освіти, культури, молоді, спорту та туризму Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області /споживач/ укладено договір № 14-1356/21-БО-Т постачання природного газу, за умовами якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору /п. 1.1 договору/.

Постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з листопада 2021 по грудень 2022 (включно) у кількості 235,4 тис.куб.м. /п. 2.1 договору/.

Приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу /п. 3.5 договору/.

Оплата за природний газ за відповідний розрахунковий період (місяць) здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку:

- 70 % вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється споживачем до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому споживач повинен був оплатити 70 % грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору /п. 5.1 договору/.

Споживач зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі розраховуватися за поставлений природний газ відповідно до п. 5.1 цього договору /п. 5.3 договору/.

У разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно п. 5.1 та/або строків оплати за п. 8.4 договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3 % річних, інфляційні збитки та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення /п. 7.2 договору/.

01.09.2022 між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору постачання природного газу від 03.12.2021 № 14-1356/21-БО-Т.

Судом досліджено надані позивачем акти приймання-передачі природного газу, складені на виконання зобов`язань за договором постачання природного газу від 03.12.2021 № 14-1356/21-БО-Т, а саме: від 31.12.2021 за грудень 2021; від 31.01.2022 за січень 2022; від 28.02.2022 за лютий 2022; від 31.03.2022 за березень 2022; від 25.04.20223 за березень 2022; від 30.04.2022 за квітень 2022; від 31.07.2022 за липень 2022; від 30.11.2022 за листопад 2022; від 31.12.2022 за грудень 2022. Вказані акт підписані та скріплені печатками сторін без зауважень та застережень.

Судом досліджено лист АТ «Державний ощадний банк України» від 20.06.2023, яким на запит позивача надано інформацію щодо надходжень коштів на поточний рахунок позивача від відповідача за період з 03.12.2021 по 31.05.2023.

Матеріали справи містять акт звіряння розрахунків за договором № 14-1356/21-БО-Т за період з 01.11.2021 по 28.02.2023, який підписаний та скріплений печатками сторін без зауважень та застережень. Так, відповідно до вказаного акту, станом на 28.02.2023 заборгованість відповідача становить 301 638,11 грн.

Господарський суд зазначає, що неналежне виконання відповідачем зобов`язань з оплати заборгованості за договором стало підставою для нарахування позивачем пені у розмірі 197 666,21 грн, 3% річних у розмірі 17 230,84 грн, інфляційних втрат у розмірі 85 511,05 грн.

Оскільки, відповідач не здійснив оплату поставленого природного газу у строк, визначений у договорі, то суд приходить до висновку, що права інтереси позивача порушені, що призвело до звернення позивача до суду за захистом.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 175 Господарського процесуального кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Положеннями ст. 526 ЦК України, які кореспондуються з положеннями ст. 193 ГК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Матеріали справи не містять доказів, які були б відхилені судом.

За правилами ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проаналізувавши встановлені обставини, враховуючи визнання відповідачем позовних вимог в частині основного боргу за договором № 14-1356/21-ТО-Т постачання природного газу від 03.12.2021 розмірі 301 638,11 грн, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Стосовно позовних вимог про стягнення пені у розмірі 197 666,21 грн, 3% річних у розмірі 17 230,84 грн, інфляційних втрат у розмірі 85 511,05 грн, господарський суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 3 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судом вище, у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно п. 5.1 та/або строків оплати за п. 8.4 договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3 % річних, інфляційні збитки та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення /п. 7.2 договору/.

Судом перевірено наданий позивачем розрахунок пені, інфляційного збільшення та 3 % річних, та встановлено його вірність. Так, розрахований позивачем розмір пені становить 197 666,21 грн, 3% річних - 17 230,84 грн, інфляційні втрати - 85 511,05 грн.

Господарський суд зазначає, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 10.12.2019 р. у справі № 912/2750/18 правовий аналіз положень ст.ст.526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 р. у справі № 916/190/18.

У кредитора згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 р. у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 р. у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 р. у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18.

Стосовно доводів відповідача щодо зменшення штрафних санкцій на підставі ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України до пені у розмірі 74 211,24 грн, господарський суд погоджується із доводами позивача, що заявлені вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України не є штрафними санкціями. Нараховані до стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на підставі ст. 625 ЦК України є способами захисту майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У зв`язку із чим суд відхиляє доводи відповідача в цій частині.

Суд зауважує, що положення ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України визначають право суду щодо зменшення розміру штрафних санкцій, якими як зазначено судом вище 3 % річних та інфляційні витрати не являються.

Додатково суд вказує, що застосування судами обмежень свободи договору носить винятковий характер, а виключність випадку для зменшення судом розміру процентів річних, нарахованих відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, має бути підтверджена встановленими судами дійсно надзвичайними обставинами, при цьому зміст положень статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України не зобов`язує кредитора доводити наявність у нього збитків для того, щоб притягнути боржника до відповідальності у вигляді штрафних санкцій, а посилання відповідача на збитковість його підприємства не може вважатися такою винятковою підставою для зменшення розміру річних.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 24.06.2021 у справі №904/3177/20.

При цьому за загальним правилом нараховані позивачем інфляційні втрати не підлягають зменшенню господарським судом.

Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Наведені норми визначають можливість зменшення судом розміру штрафних санкцій (стягуваної неустойки) у двох випадках:

- коли належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками (ч.1 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України та ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України);

- якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин (ч. 2 ст. 233 Господарського кодексу України).

Кожен з таких випадків передбачає врахування різних аспектів: якщо в першому випадку суд має зважати на ступінь виконання зобов`язань боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу, то в другому - законодавство передбачає необхідність врахування інтересів боржника.

Саме таку правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц.

Зі змісту ст. 233 Господарського кодексу України вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, залежить від розсуду суду.

Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного критерію для зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Частина 2 статті 233 Господарського кодексу України встановлює, що у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь у правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Також слід зазначити, що законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, дане питання вирішується господарським судом згідно з ст.86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Можливість використання судом права на зменшення розміру штрафних санкцій, як і визначення розміру, до якого вони підлягають зменшенню, законодавством віднесено на розсуд суду.

Дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Отже, дискреційні повноваження, в тому числі суду, завжди мають межі, встановлені законом.

Суд наголошує на приписах ст.233 ГК України, та ст.551 ЦК України, якими визначено право суду, а не обов`язок зменшувати штрафні санкції, а саме розмір пені.

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, від 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 27.01.2020 у справі №916/469/19.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Дослідивши доводи сторін та матеріали справи, суд враховує, що обов`язок відповідача здійснити оплату за договором виник ще у грудні 2021. Відповідач частково оплачував поставлений природний газ, остання оплата згідно акту звірки мала місце - 30.12.2022. Між сторонами існують тривалі договірні відносини. Відповідач є бюджетною установою.

За результатами надання оцінки заявленому відповідачем клопотанню, господарський суд враховуючи дискреційність наданих йому повноважень щодо зменшення розміру штрафних санкцій, перевіривши ступінь виконання зобов`язань, причини неналежного виконання зобов`язань, враховуючи баланс інтересів обох сторін, а також проаналізувавши всі фактичні обставини справи з урахування запровадженого воєнного стану Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" та статус відповідача як бюджетної установи, а також враховуючи, що відповідач не ухиляється від виконання своїх зобов`язань та визнав основний борг як і при досудовому врегулюванні спору, так і в ході розгляду справи, розмір нарахованої пені становить 65,53 % основного боргу, а також враховуючи тривалі договірні відносини між сторонами, господарський суд дійшов висновку про зменшення пені до суми 50 000,00 грн.

За правилами ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положеннями ч. 1 ст. 14 ГПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та доведені.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 130 ГПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Судом встановлено, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 252 ГПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Позивач при пред`явленні позову сплатив судовий збір у розмірі 9030,69 грн., що вбачається із платіжного доручення № від 09.08.2023.

Оскільки відповідач заявив про визнання позовних вимог пізніше, ніж через 30 днів з дня відкриття провадження/, то господарський суд на підставі ч. 1 ст. 130 ГПК України не вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Відповідно до п. 4.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI господарського процесуального кодексу України", у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Приймаючи до уваги вищезазначене, з огляду на положення ст.129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 74-75, 129, 237-241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" - задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління освіти, культури, молоді, спорту та туризму Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області /, адреса- 67661, Одеська обл., Одеський р., с. Нерубайське, пл. Партизан, 4/ на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" /, адреса - 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1, e-mail: / заборгованість за договором № 14-1356/21-ТО-Т постачання природного газу від 03.12.2021 у розмірі 454 380,00 грн /чотириста п`ятдесят чотири тисячі триста вісімдесят гривень 00 копійок/, з яких: 301 638,11 грн - основний борг за період грудень 2021 по квітень 2022, липень 2022 року, листопад-грудень 2022; 50 000,00 грн - пеня; 17 230,84 грн - 3 % річних; 85 511,05 грн - інфляційні витрати; а також судовий збір у розмірі 9 030,69 грн /дев`ять тисяч тридцять гривень 69 копійок/.

3. В іншій частині вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 24 листопада 2023 р.

Суддя Н.Д. Петренко