ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2023 р.м. Одеса Справа № 916/2487/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., за участю секретаря судового засідання Толкунової М.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Броварський алюмінієвий завод" (, 04212, м. Київ, вул. Тимошенка Маршала, буд.2 літера Д)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "СТРОЙ ОПТ" (, 73000, м. Херсон, вул. Шенгелія, буд.3-А)

про стягнення 1711644,22 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Шопін І.В., адвокат, ордер серія АА №1309372 від 25.05.2023

від відповідача: Лакотош Д.В., адвокат, ордер серія ВН 1278538 від 28.08.2023

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Броварський алюмінієвий завод" звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "СТРОЙ ОПТ" про стягнення 1711644,22 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору поставки №1289 від 19.10.2020 в частині оплати поставленого товару.

Ухвалою від 03.07.2023 відкрито провадження у справі; ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 03.08.2023.

Ухвалою суду від 03.08.2023 відкладено підготовче засідання на 31.08.2023.

31.08.2023 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 31.08.2023 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "СТРОЙ ОПТ" про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву задоволено; поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "СТРОЙ ОПТ" строк на подання відзиву та прийнято відзив до розгляду; продовжено строк підготовчого провадження на тридцять днів до 02.10.2023; відкладено підготовче засідання на 27.09.2023.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Сулімовської М.Б. судове засідання, призначене на 27.09.2023, не відбулося.

Ухвалою суду від 29.09.2023 постановлено провести підготовче провадження у справі №916/2487/23 впродовж розумного строку та призначено підготовче засідання у справі на 19.10.2023.

02.10.2023 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

17.10.2023 до суду від відповідача надійшло заперечення.

Ухвалою від 19.10.2023 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Броварський алюмінієвий завод" про поновлення строку для подання відповіді на відзив, поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Броварський алюмінієвий завод" строк на подання відповіді на відзив та прийнято відповідь на відзив до розгляду, закрито підготовче провадження у справі №916/2487/23 та призначено розгляд справи по суті в судовому засіданні на 09.11.2023.

В судове засідання з`явились представники сторін.

Представник відповідача звернувся до суду із клопотанням про поновлення строку на подання додаткових доказів (копій платіжних доручень) та залучення додаткових доказів до матеріалів справи.

Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку на подання доказів заявник зазначив про часткове відновлення доступу до інтернет-банкінгу товариства, що унеможливило подання цих доказів у строк, встановлений ст.80 ГПК України.

Розглянувши вказане клопотання відповідача, суд ухвалив про відмову у його задоволенні, з огляду на таке.

Виходячи із правил доказування у господарському процесі, закріплених в ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, а також принципів змагальності сторін у господарському процесі, суд зазначає, що подання тих чи інших доказів стосовно обставин, які мають значення для справи, обмежується встановленими законом процедурами та строками. При цьому, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього.

За приписами ст.80 ГПК України, учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Суд зауважує, що відповідач у встановлений законом строк не повідомляв суд письмово про неможливість подання будь-яких доказів, не звертався до суду у встановленому порядку із заявами про встановлення додаткового строку на подання доказів.

Клопотання про поновлення строку на подання доказів не містить жодних документально підтверджених обґрунтувань підстав пропуску строку на подання доказів.

Додатково суд звертає увагу, що відповідно до ч.9 ст.80 ГПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

З доданих до клопотання про залучення доказів скріншотів електронної пошти неможливо встановити обсяг документів, які були скеровані на адресу позивача.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, просить їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив. Зазначив, що у зв`язку із розірванням договору поставки №1289 від 19.10.2020 за ініціативою позивача, всі зобов`язання ТОВ "СТРОЙ ОПТ" є припиненими; вимога щодо стягнення інфляційних збитків та 3% річних є протиправною у зв`язку із наявністю форс-мажорних обставин; відповідачем сплачено заборгованість у повному обсязі.

Відповідно до ст.233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 09.11.2023 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, 19.10.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Броварський алюмінієвий завод" (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "СТРОЙ ОПТ" (покупець, відповідач) був укладений договір поставки №1289, за умовами якого постачальник зобов`язався передати у власність покупця, а покупець - прийняти і оплатити товар, на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п.3.7 договору, у випадку, коли частина товару не була реалізованою протягом 90 днів з моменту отримання товару, покупець має право повернути його. Постачальник зобов`язаний протягом 14 календарних днів з моменту пред`явлення покупцем письмової вимоги, прийняти цей товар та/або замінити його. Постачальник зобов`язаний прийняти такий товар з одночасним оформленням відповідних товарно-супровідних документів.

Згідно п.4.2 договору, право власності на товар, а також ризик випадкової загибелі або пошкодження товару переходить до покупця з моменту одержання товару, що підтверджується підписами на видатковій накладній.

За умовами п.7.3 договору, покупець зобов`язаний оплачувати реалізований ним товар щотижня.

Відповідно до п.7.7, покупець за необхідністю надає постачальнику звіт із зазначенням кількості реалізованого товару та вказує товарні залишки на дату формування звіту. Такий звіт надається покупцем у електронному вигляді засобами електронної пошти, по факсу та у інший спосіб.

Згідно п.11.5, даний договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 30.12.2021. Договір підлягає автоматичній пролонгації на кожний наступний календарний рік у випадку, якщо жодна із сторін не відмовиться письмово від пролонгації не менше ніж за 14 днів до дати закінчення договору.

Відповідно до п.11.9, одна із сторін має право розірвати даний договір, сповістивши про це другу сторону не менше ніж за 30 днів до строку, що передбачає розірвання.

Договір підписано сторонами з протоколом розбіжностей від 23.10.2020.

На виконання умов укладеного між сторонами договору позивачем в період з 21.12.2020 по 17.05.2021 було поставлено відповідачу товар на загальну суму 2826225,54 грн.

Факт поставки товару підтверджується наявними у справі доказами, а саме - видатковими накладними, підписаними представниками обох сторін, товарно-транспортними накладними (т.2 а.с.23- 196).

У зв`язку із частковою сплатою боргу, залишок заборгованості складає 1503416,50 грн.

Згідно п.10.3 договору, в редакції Протоколу розбіжностей від 23.10.2020, якщо форс-мажорні обставини діють протягом 3 місяців поспіль і не виявляють ознак припинення, цей договір може бути розірваний покупцем або постачальником в односторонньому порядку шляхом направлення письмового повідомлення про розірвання договору іншій стороні та здійсненням відповідних взаєморозрахунків. Існування форс-мажорних обставин повинно бути підтверджено відповідним документом компетентного органу, уповноваженого на засвідчення існування та дії форс-мажорних обставин.

Як зазначає позивач, своїм листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), визнала їх надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами.

Оскільки форс-мажорні обставини тривали більше трьох місяців поспіль і не виявляли ознак припинення, на підставі умов п.10.3 договору ТОВ "Броварський алюмінієвий завод", листом №01-03/96 від 05.09.2022, повідомило ТОВ "СТРОЙ ОПТ" про розірвання договору поставки №1289 від 19.10.2020 в односторонньому порядку та вимагало не пізніше 7-денного строку повернути постачальнику не реалізований товар та провести повний розрахунок за товар, який було реалізовано.

Вказаний лист було скеровано на електронну пошту відповідача.

28.02.2023 позивачем на адресу відповідача була направлена претензія з вимогою сплатити суму основної заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення. Означена претензія була повернута на адресу позивача з відміткою поштового відділення за відсутністю адресата за вказаною адресою (т.2 а.с.200-202).

Як зазначає позивач, наразі залишок заборгованості в розмірі 1503416,50 грн. відповідачем не погашено, що і зумовило звернення до суду із даним позовом.

Окрім основного боргу, позивач просить стягнути з відповідача 180409,98 грн. інфляційного збільшення та 27817,74 грн. 3% річних.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов наступних висновків.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст.11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч.1 ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч.1 ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

У відповідності зі статтею 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець - прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами ст.663 ЦК України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 664 ЦК України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

За умовами ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 3 статті 13 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як встановлено судом, між сторонами виникли договірні відносини, за якими позивач зобов`язався поставити відповідачу товар, а відповідач, своєю чергою, зобов`язався прийняти та оплатити вартість отриманого товару в порядку та на умовах, визначених договором.

Відповідно до ст.525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч.1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Так умовами п.7.3 договору визначено, що покупець зобов`язаний оплачувати реалізований ним товар щотижня.

Проаналізувавши умови договору, суд констатує, що в даному випадку договором строк (термін) оплати покупцем поставленого товару не встановлений.

Таким чином, застосуванню підлягає ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України і боржник (покупець) повинен виконати обов`язок щодо оплати поставленого товару у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як зазначає позивач, 05.09.2022 він звернувся до відповідача із повідомленням про розірвання договору в односторонньому порядку та вимогою про сплату заборгованості. При цьому, вказаний лист було направлено на електронну пошту ТОВ "СТРОЙ ОПТ", що підтверджено скріншотом з електронної пошти (т.2 а.с.10-11).

Надаючи оцінку поданому позивачем в якості доказів направлення вимоги про сплату заборгованості скріншоту з електронної пошти, суд зауважує наступне.

Так, в частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Суд зазначає, що в якості доказів на підтвердження направлення на адресу відповідача вимоги про сплату заборгованості позивачем долучено до позовної заяви скріншот з електронної пошти.

Однак, в контексті спірних правовідносин суд враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, в якій Судом було визначено, в яких саме формах можуть існувати електронні докази, а саме: учасник справи на обґрунтування своїх вимог і заперечень має право подати суду електронний доказ в таких формах: 1) оригінал; 2) електронна копія, засвідчена електронним цифровим підписом; 3) паперова копія, посвідчена в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).

Разом з тим, додані позивачем до позовної заяви скріншоти листування не можуть бути прийняті в якості належних та допустимих доказів, з огляду на те, що роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) у розумінні положень частини 1 статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", тобто не може вважатися доказом, оскільки не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки в такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення.

Відповідна правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 202/2965/21.

Також, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21 зазначено, що Верховний Суд послідовно додержується правової позиції про те, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV, які могли б, з урахуванням інших наявних у справі доказів, достовірно підтвердити факти укладення між сторонами договорів та їх виконання в конкретних відносинах.

З наданого скріншоту не можливо встановити, хто саме є відправником повідомлення, яка підстава листування (відсутнє посилання на договір поставки, що є предметом даного спору), а також не можливо перевірити чи вносились в повідомлення правки, викривлення чи виправлення.

Водночас, суд враховує, що 28.02.2023 позивач звернувся до відповідача з претензією, в якій вимагав погасити суму основної заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3% річних у семиденний строк від дати отримання претензії.

Вказана претензія була скерована рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу відповідача, відомості щодо якої містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та повернулась без вручення з відміткою поштового відділення за відсутністю адресата за вказаною адресою (т.2 а.с.200-202).

При цьому суд враховує, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку позивача (аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі №910/16249/19, від 19.05.2021 у справі №910/16033/20, від 20.07.2021 у справі №916/1178/20).

Отже, строк виконання зобов`язань в частині оплати поставленого товару є таким, що настав.

Як встановлено судом, в матеріалах справи відсутні докази здійснення відповідачем повної оплати вартості товару, поставленого за вищевказаними накладними.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача відносно того, що заявлена до стягнення заборгованість погашена у повному обсязі, оскільки в матеріалах справи відсутні докази означеного.

Крім того, суд зауважує, що за приписами ч.4 ст.165 ГПК України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечував проти задоволення позову з підстав погашення заборгованості у повному обсязі.

Таким чином, враховуючи, що бездіяльність відповідача, яка виражається у несплаті цих коштів, суперечить вищевказаним нормам права та договору, а також те, що в установленому порядку відповідач обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення основного боргу в сумі 1503416,50 грн. є обґрунтованим, нормативно та документально доведеним, та підлягає задоволенню.

Водночас, окрім основної заборгованості, позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача 180409,98 грн. інфляційних втрат, 27817,74 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Як зазначено вище, спірним договором строк (термін) оплати покупцем поставленого товару не встановлений, у зв`язку з чим застосуванню підлягає ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, і боржник (покупець) повинен виконати обов`язок щодо оплати поставленого товару у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Вимога в порядку ч.2 ст.530 ЦК України була пред`явлена відповідачу 28.02.2023, отже строк виконання зобов`язань відповідачем, так само як і право нарахування позивачем збитків від інфляції та 3% річних, з урахуванням дати направлення вимоги, Нормативів пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 №958, та семиденного строку на сплату боргу, настав 11.03.2023.

Разом з тим, як слідує з розрахунку заявленої до стягнення заборгованості, збитки від інфляції та річні нараховані позивачем за період з 13.09.2022 по 26.05.2023, тобто початок нарахування охоплює період, який передував направленню вимоги в порядку ч.2 ст.530 ЦК України.

З урахуванням наведеного, судом здійснено розрахунок збитків від інфляції та річних за період з 12.03.2023 по 26.05.2023.

Розрахунок збитків від інфляції:

У період з 12.03.2023 року по 26.05.2023 року індексація на суму 1503416,50 грн.

[Сукупний індекс інфляції] = 101,50% х 100,20% х 100,50% = 102,212% (за період Березень 2023 - Травень 2023) [Інфляційні нарахування] = 1503416,50 грн. (сума боргу) х 102,212% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 1503416,50 грн. (сума боргу) = 33248,28 грн.

Розрахунок 3% річних:

Період розрахунку: з 12.03.2023 року по 26.05.2023 року - 76 днів

[Проценти] = 1503416,50 грн. (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 76 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 9391,20 грн.

Таким чином, належною до стягнення сумою збитків від інфляції є 33248,28 грн., 3% річних - 9391,20 грн.

У задоволенні вимог в частині 147161,70 грн. збитків від інфляції та 18426,54 грн. 3% річних слід відмовити.

Що стосується тверджень відповідача відносно того, що у зв`язку із розірванням договору поставки №1289 від 19.10.2020 за ініціативою позивача, всі зобов`язання ТОВ "СТРОЙ ОПТ" є припиненими, суд зазначає наступне.

Загальний порядок укладення, зміни і розірвання цивільно-правових договорів врегульовано Главою 53 Цивільного кодексу України. Порядок укладення, зміни і розірвання господарських договорів встановлено Главою 20 Господарського кодексу України

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, розірвання договору.

В силу приписів ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Цивільне законодавство базується на принципі обов`язкового виконання сторонами зобов`язань за договором. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п.10.3 договору, в редакції Протоколу розбіжностей від 23.10.2020, якщо форс-мажорні обставини діють протягом 3 місяців поспіль і не виявляють ознак припинення, цей договір може бути розірваний покупцем або постачальником в односторонньому порядку шляхом направлення письмового повідомлення про розірвання договору іншій стороні та здійсненням відповідних взаєморозрахунків. Існування форс-мажорних обставин повинно бути підтверджено відповідним документом компетентного органу, уповноваженого на засвідчення існування та дії форс-мажорних обставин.

Як зазначає позивач, своїм листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), визнала їх надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами.

Оскільки форс-мажорні обставини тривали більше трьох місяців поспіль і не виявляли ознак припинення, на підставі умов п.10.3 договору ТОВ "Броварський алюмінієвий завод", листом №01-03/96 від 05.09.2022, повідомило ТОВ "СТРОЙ ОПТ" про розірвання договору поставки №1289 від 19.10.2020 в односторонньому порядку та вимагало не пізніше 7-денного строку повернути постачальнику не реалізований товар та провести повний розрахунок за товар, який було реалізовано.

Таким чином, укладеним між сторонами договором, з урахуванням Протоколу розбіжностей до нього, передбачена можливість розірвання договору в односторонньому порядку з одночасним здійсненням взаєморозрахунків між сторонами.

Отже, твердження відповідача щодо припинення його обов`язку з погашення існуючої заборгованості не є обґрунтованими та суперечать положенням укладеного між сторонами договору.

Суд також критично ставиться до посилання відповідача на форс-мажорні обставини, які визнані позивачем, в контексті протиправності, на думку відповідача, вимог щодо стягнення інфляційних збитків та 3% річних.

Так відповідно до положень чинного законодавства, наявність форс-мажорних обставин звільняє від відповідальності за порушення зобов`язань, а не від виконання самого зобов`язання.

Згідно ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v.Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v.Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року) (рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України").

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", рішення від 10.02.2010). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Так з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "СТРОЙ ОПТ" на користь позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Броварський алюмінієвий завод" підлягає стягненню 1503416,50 грн. основного боргу, 9391,20 грн. 3% річних та 33248,28 грн. збитків від інфляції.

У задоволенні решти позову в частині стягнення 147161,70 грн. збитків від інфляції та 18426,54 грн. 3% річних суд відмовляє.

У зв`язку із частковим задоволенням позову витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам, а саме: на відповідача - в розмірі 23190,84 грн., на позивача - в розмірі 2483,82 грн.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "СТРОЙ ОПТ" (, 73000, м. Херсон, вул. Шенгелія, буд.3-А) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Броварський алюмінієвий завод" (, 04212, м. Київ, вул. Тимошенка Маршала, буд.2 літера Д) - 1503416 (один мільйон п`ятсот три тисячі чотириста шістнадцять) грн. 50 коп. основної заборгованості, 9391 (дев`ять тисяч триста дев`яносто одну) грн. 20 коп. 3% річних, 33248 (тридцять три тисячі двісті сорок вісім) грн. 28 коп. збитків від інфляції, 23190 (двадцять три тисячі сто дев`яносто) грн. 84 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Судові витрати в розмірі 2483,82 грн. покласти на позивача.

5. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч.ч.1, 2ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.

Повне рішення складено і підписано 20 листопада 2023 р.