ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" листопада 2023 р. м. Одеса Справа № 916/3044/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., за участю секретаря судового засідання Кафланової А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім АВ" (, 52500, Дніпропетровська область, м.Синельникове, вул.Каштанова, буд.18-В, кімн.9)

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Південний" (, 65059, м. Одеса, вул. Краснова, 6/1)

про стягнення 579996,28 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Грищенко М.О.

від відповідача: Кувшинова В.П.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім АВ" звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Південний" про стягнення 579996,28 грн.

Ухвалою суду від 07.08.2023 відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлено сторонам строк на подання заяв по суті справи.

18.08.2023 позивач звернувся до суду з клопотанням, в якому просив суд призначити справу №916/3044/23 до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін.

Ухвалою суду від 21.08.2023 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім АВ" про розгляд справи №916/3044/23 у судовому засіданні з викликом сторін задоволено; призначено розгляд справи №916/3044/23 у судовому засіданні з викликом сторін; судове засідання для розгляду справи призначено на 21.09.2023.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Сулімовської М.Б. судове засідання, призначене на 21.09.2023, не відбулося.

Ухвалою суду від 29.09.2023, враховуючи необхідність забезпечення процесуальних прав учасників провадження, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, постановлено розглянути справу у розумні строки; призначено судове засідання на 18.10.2023.

17.10.2023 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 18.10.2023 відкладено розгляд справи на 16.11.2023.

30.10.2023 позивачем подано відповідь на відзив.

В судове засідання з`явились представники сторін.

Представник позивача підтримала позовні вимоги та просить їх задовольнити.

Представник відповідача вимоги вважає необґрунтованими та просить відмовити в їх задоволенні. Зазначила, що у спірних правовідносинах, що склались між позивачем та ТОВ "Алкоресурси", банк виступає гарантом та не є тією особою, що порушила грошове зобов`язання перед позивачем, отже позов пред`явлено до неналежного відповідача. Крім того, порушення прострочення виконання зобов`язання не відбулось з боку банку, а компенсаційна складова захисту майнових прав кредитора в спірних відносинах не розповсюджується на правовідносини між банком (гарантом) та кредитором (бенефіціаром).

Відповідно до ст.233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 16.11.2023 на підставі ст.240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, 27.12.2018 між ТОВ "Торговий дім АВ" (продавець) та ТОВ "Алкоресурси" (дистриб`ютор) укладено договір дистриб`юції №131-ОП(АВ) (договір), за умовами п.1.1 якого продавець надає дистриб`ютору право офіційного представництва (не ексклюзивного) на договірній території м.Херсона та Херсонської області (далі - територія) щодо алкогольної продукції, асортимент якої зазначений в додатку № 1 (далі - продукція), протягом одного року з моменту підписання даного договору (далі - період представництва).

З метою виконання п.1.1 цього договору продавець зобов`язується в обумовлені строки передавати (поставляти) у власність продукцію в кількості та асортименті, відповідно до узгоджених (прийнятих до виконання) продавцем замовлень дистриб`ютора, а дистриб`ютор зобов`язаний приймати вказану продукцію у власність і оплачувати її (п.1.2).

Найменування, асортимент, ціна та одиниці виміру продукції, яка поставляється за даним договором, визначається специфікацією (додаток № 1), що є невід`ємною частиною цього договору (п.1.3).

Обов`язки дистриб`ютора: дистриб`ютор здійснює закупівлю, зберігання (складування), демонстрацію, поширення та реалізацію продукції у роздрібних торгових точках і іншим покупцям (за погодженням з продавцем) на території, зазначеній в п.1.1 цього договору (п.2.3.1).

Дистриб`ютор зобов`язаний для забезпечення виконання грошових зобов`язань за цим договором протягом 20 (двадцяти) банківських днів з моменту підписання цього договору: оформити банківську гарантію відповідно до чинного законодавства України на суму не менше, ніж на 1000000,00 грн., і на термін, що перевищує період представництва (п.1.1 договору) на 30 банківських днів (п.2.3.13.1).

Ціни на продукцію узгоджуються сторонами у специфікаціях на продукцію та зазначаються у видаткових та товарно-транспортних накладних (п.3.1).

Підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками видаткові та товарно-транспортні накладні є належним доказом поставки та прийняття продукції (п.3.3).

За поставлену продукцію дистриб`ютор здійснює розрахунки в українських гривнях шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця протягом 28 (двадцяти восьми) календарних днів з моменту поставки продукції (п.3.12).

Жодна із сторін не буде нести відповідальність за повне або часткове невиконання будь-якого із своїх зобов`язань, якщо невиконання буде наслідком таких обставин, як стихійні лиха (пожежа, землетруси ожеледиця, паводок тощо), війна або військові дії, збройні конфлікти, страйки, аварії, катастрофи, масові безпорядки, мітинги, що виникли після укладання даного договору, або прийняття нормативно-правових актів державними органами або органами місцевого самоврядування, що роблять не можливим виконання даного договору. Якщо будь-яка з цих обставин безпосередньо вплинула на виконання зобов`язання в строк, встановлений цим договором, то цей строк відповідно відсувається на час дії відповідної обставини (п.8.1).

Сторона, для якої створилася неможливість виконання, зобов`язана негайно, але не пізніше 5 (п`яти) календарних днів з моменту виникнення та припинення такої обставини, в письмовій формі має повідомити іншу сторону про настання обставин, про можливий строк дії та припинення вищезазначених обставин. Факти, викладені в повідомленнях, повинні бути підтверджені Торгово-промисловою палатою України або іншим компетентним органом (п.8.2).

Якщо будь-яка з таких обставин безпосередньо вплинула на виконання зобов`язань в строк, встановлений цим договором, то цей термін пропорційно відсувається на час дії відповідної обставини, у разі належного виконання п.8.2 цього Договору стороною, для якої створились такі обставини (п.8.3).

Неповідомлення та/або несвоєчасне повідомлення про настання обставин, зазначених в п.8.1, в термін, зазначений в п.8.2 цього договору, не звільняє сторону, що допустила таке прострочення та/або неповідомлення, від виконання своїх зобов`язань за цим договором (п.8.4).

Якщо обставини непереборної сили будуть тривати більше 3-х місяців підряд, сторони проводять переговори щодо доцільності подальшого виконання цього договору (п.8.5).

Сторони погодили не вважати форс-мажорними обставинами введення воєнного та надзвичайного стану в Україні на території місцезнаходження сторін та підтверджують свої зобов`язання по цьому договору (п.8.6).

Цей договір набирає чинності з моменту виконання дистриб`ютором п.2.3.13 цього договору та діє один рік і два місяці з такого виконання. Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від зобов`язань, що виникли протягом його дії (п.11.1).

Будь-які зміни чи доповнення до цього договору є дійсними лише в тому випадку, якщо вони оформлені у письмовій формі, підписані уповноваженими на це представниками сторін та скріплені печатками. Всі додатки та додаткові угоди до цього договору є невід`ємною частиною цього договору (п.12.4).

05.04.2021 додатковою угодою до договору викладено п.2.3.13.1 договору в наступній редакції: Оформити банківську гарантію відповідно до чинного законодавства України на суму не менше, ніж на 3000000,00 грн. і на термін, що перевищує період представництва (п.1.1 договору) на 30 банківських днів.

29.11.2021 додатковою угодою до договору викладено п.11.1 договору в наступній редакції: Цей Договір набирає чинності з дати його підписання Сторонами і діє до 21 грудня 2022. Закінчення строку дії даного Договору не звільняє Сторони від зобов`язань, що виникли протягом його дії.

На виконання договору ТОВ "Торговий дім АВ" поставлено, а ТОВ "Алкоресурси" прийнято товар (алкогольну продукцію) на загальну суму 2772613,70 грн. з ПДВ, що підтверджується: видатковими накладними від 31.01.2022 №12774, №11708, №11707; від 26.01.2022 №9649; від 16.02.2022 №18678, №18670 та товарно-транспортними накладними.

05.03.2021 ПАТ АБ "Південний" (гарант) видано на користь ТОВ "Торговий дім АВ" (бенефіціар) гарантію платежу № 016-001-9207-2021 (гарантія платежу), з якої вбачається, що бенефіціаром укладено з ТОВ "Алкоресурси" (принципал) договір, відповідно до умов якого принципал повинен забезпечити надання банківської гарантії на користь бенефіціара у забезпечення своїх платіжних зобов`язань за договором.

Згідно гарантії платежу з урахуванням змін від 26.01.2022 № 2:

- гарант безвідклично зобов`язується сплатити на користь бенефіціара будь-яку суму, загальний розмір якої не перевищуватиме суми гарантії, що складає 4000000,00 грн, протягом 5 банківських днів після одержання оригіналу письмової вимоги бенефіціара, яка має бути підписана уповноваженими особами бенефіціара та містити твердження про те, що принципал не виконав свої зобов`язання з оплати за поставлений за договором товар у строк, обумовлений договором;

- вимога бенефіціара повинна супроводжуватись завіреними належним чином документами, які є доказами поставки товару принципалу за договором;

- до вимоги бенефіціара мають бути додані засвідчені уповноваженою особою бенефіціара документи, що посилаються на номер договору: копії відповідних видаткових накладних на товар з підписом представника принципала, що підтверджує отримання принципалом товару; копії відповідних товарно-транспортних накладних на товар з підписом представника принципала, що підтверджує відвантаження товару принципалу; довідка банку бенефіціара по рахунку, на який надходять кошти у відповідності із умовами договору. Довідка повинна містити всі розрахункові операції між бенефіціаром та принципалом за договором;

- письмова вимога бенефіціара повинна бути направлена гаранту рекомендованим листом або кур`єрською поштою через банк бенефіціара, який має підтвердити гаранту, що підпис на письмовій вимозі бенефіціара належить уповноваженій особі, яка має право першого підпису згідно з карткою із зразками підписів бенефіціара у форматі аутентичного SWIFT-повідомлення або шляхом направлення вимоги бенефіціара разом з документами, що повинні її супроводжувати з листом-підтвердженням того, що підпис на вимозі бенефіціара належить уповноваженій особі, яка має право першого підпису згідно з карткою із зразками підписів бенефіціара;

- відповідальність гаранта перед бенефіціаром за цією банківською гарантією в будь-якому випадку обмежується сумою, на яку вона видана;

- ця гарантія набирає чинності з дати видачі та діє до 26 січня 2023 року включно, і будь-яка письмова вимога бенефіціара має бути отримана гарантом за адресою: Україна, 65059, м. Одеса, вул. Краснова, 6/1, не пізніше 16:00 годин за Київським часом цієї дати, отримувач департамент адміністрування активних операцій, після чого наші зобов`язання припиняються в будь-якому випадку, незважаючи на те, буде чи не буде повернено оригінал гарантії;

- зобов`язання гаранта перед бенефіціаром припиняються у разі: сплати гарантом бенефіціару суми, на яку видано цю гарантію; або закінчення строку дії цієї гарантії; або внесення змін до договору без узгодження із гарантом; або відмови бенефіціара від своїх прав за цією гарантією шляхом: 1) повернення бенефіціаром гаранту оригіналу цієї гарантії; або 2) отримання гарантом письмової заяви бенефіціара про звільнення гаранта від обов`язків за цією гарантією.

Як зазначено вище, на виконання договору ТОВ "Торговий дім АВ" поставлено, а ТОВ "Алкоресурси" прийнято товар (алкогольну продукцію) на загальну суму 2772613,70 грн. з ПДВ. Водночас, ТОВ "Алкоресурси" свої зобов`язання за договором не виконало, заборгованість не сплатило, у зв`язку з чим 04.05.2022 ТОВ "Торговий дім АВ" було подано вимогу про сплату грошових коштів гарантом (в межах гарантії платежу від 05.03.2021 №016-001-9207-2021 з урахуванням змін №1, №2).

Відповідач повинен був виконати взяті на себе зобов`язання за банківською гарантією до 11.05.2022 (включно) та перерахувати грошові кошти позивачу.

Разом з тим, 12.05.2022 у відповідь на вимогу гарантом оформлено повідомлення за вих. №14-001-12238-2022, згідно якого вимогу бенефіціара від 04.05.2022 задоволено в сумі 97080,00 грн. та відмовлено у задоволенні вимоги бенефіціара в розмірі 2675533,70 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням позивач звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом про стягнення з ПАТ АБ "Південний" 2675533,70 грн. гарантійного платежу.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.11.2022 у справі №916/1645/22, залишеним в силі постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.06.2023, судом встановлено факт неправомірної відмови ПАТ АБ "Південний" у виконанні взятих на себе зобов`язань за виданою гарантією платежу №016-001-9207-2021 від 05.03.2021, у зв`язку з чим позов було задоволено у повному обсязі та стягнуто на користь позивача заборгованість за банківською гарантією в розмірі 2675533,70 грн.

В свою чергу, відповідачем було виконано зобов`язання за банківською гарантією лише 09.06.2023.

З огляду на те, що відповідач допустив порушення строку сплати за гарантією, позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних в розмірі 86203,50 грн. та інфляційні нарахування в розмірі 493792,78 грн. за період з 12.05.2022 по 08.06.2023.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Судом встановлено, що спірний правочин за своїм змістом та правовою природою є Гарантією, що підпадає під правове регулювання норм §4 глави 49 Цивільного кодексу України та глави 22 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (стаття 547 Цивільного кодексу України).

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (стаття 548 Цивільного кодексу України).

З наведеного вбачається, що способи забезпечення виконання зобов`язання покликані охороняти інтереси менш захищеної сторони за договором - кредитора шляхом покладення додаткового зобов`язального обтяження на боржника та/або на третю особу. Тобто, у разі невиконання або неналежного виконання умов цивільного договору на боржника покладається додаткова відповідальність, а в ряді випадків до виконання зобов`язання притягуються разом із боржником і треті особи, зокрема, при поруці та гарантії.

Стаття 560 Цивільного кодексу України визначає, що за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною 1 статті 200 Господарського кодексу України визначено, що гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.

Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони (частина 2 статті 200 Господарського кодексу України).

Гарант має право висунути управненій стороні лише ті претензії, висунення яких допускається гарантійним листом. Зобов`язана сторона не має права висунути гаранту заперечення, які вона могла б висунути управненій стороні, якщо її договір з гарантом не містить зобов`язання гаранта внести до гарантійного листа застереження щодо висунення таких заперечень (частина 3 статті 200 Господарського кодексу України).

Отже, у відносинах за гарантією беруть участь три суб`єкти - гарант, беніфіціар та принципал. Забезпечувальна функція гарантії полягає у тому, що вона (гарантія) забезпечує належне виконання принципалом його обов`язку перед беніфіціаром. Гарантія - це односторонній правочин, змістом якого є обов`язок гаранта сплатити кредитору-бенефіціару грошову суму відповідно до умов гарантії у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією. Тобто гарантія створює зобов`язання тільки для гаранта.

Згідно із статтею 562 Цивільного кодексу України, зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.

Порядок, умови надання та отримання банками гарантій та їх виконання, серед іншого, регулюються Положенням про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженим постановою Правління Національного банку України №639 від 15.12.2004.

Так, у підпункті 9 пункту 3 розділу I Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, визначено, що гарантія - спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

За змістом положень статей 561, 566 Цивільного кодексу України, гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Обов`язок гаранта перед кредитором обмежується сплатою суми, на яку видано гарантію. У разі порушення гарантом свого обов`язку його відповідальність перед кредитором не обмежується сумою, на яку видано гарантію, якщо інше не встановлено у гарантії.

Частиною 1 статті 563 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.

Згідно із частиною 2 статті 563 Цивільного кодексу України, вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі. До вимоги додаються документи, вказані в гарантії. У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача у межах визначеного строку дії гарантії із письмовою вимогою від 04.05.2022 про сплату грошових коштів гарантом в межах гарантії платежу від 05.03.2021 №016-001-9207-2021.

Відповідач повинен був виконати взяті на себе зобов`язання за банківською гарантією до 11.05.2022 (включно) та перерахувати грошові кошти позивачу.

Разом з тим, 12.05.2022 у відповідь на вимогу гарантом оформлено повідомлення за вих. №14-001-12238-2022, згідно якого вимогу бенефіціара від 04.05.2022 задоволено в сумі 97080,00 грн. та відмовлено у задоволенні вимоги бенефіціара в розмірі 2675533,70 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням позивач звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом про стягнення з ПАТ АБ "Південний" 2675533,70 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 15.11.2022 у справі №916/1645/22, залишеним в силі постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.06.2023, позов було задоволено у повному обсязі та стягнуто на користь позивача заборгованість за банківською гарантією в розмірі 2675533,70 грн.

Зобов`язання за банківською гарантією було виконано відповідачем 09.06.2023, що підтверджено платіжною інструкцією №30219523 від 09.06.2023 (а.с.114).

Як зазначено вище, рішенням Господарського суду Одеської області від 15.11.2022 у справі №916/1645/22, залишеним в силі постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.06.2023, судом встановлено факт неправомірної відмови ПАТ АБ "Південний" у виконанні взятих на себе зобов`язань за виданою гарантією платежу №016-001-9207-2021 від 05.03.2021.

За приписами ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За наведених обставин суд констатує, що відповідач у встановлений строк свого обов`язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому слід зауважити, що у випадках порушення грошового зобов`язання суд не має правових підстав приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв`язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочення виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань, а не штрафною санкцією.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

Перевіривши наданий позивачем розрахунок збитків від інфляції та 3% річних, враховуючи встановлений судом кінцевий строк сплати гарантійної суми, суд констатує, що його здійснено арифметично вірно.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v.Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v.Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року) (рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України").

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", рішення від 10.02.2010). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що позов є обгрунтованим, документально доведеним та підлягає задоволенню. Так, з ПАТ АБ "Південний" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім АВ" підлягає стягненню - 86203,50 3% річних та 493792,78 інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 ст. 123 ГПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За змістом ч. 4 ст. 129 ГПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням позову, судові витрати в розмірі 8699,94 грн. (579966,28 х 1,5%), в порядку ст.129 ГПК України, покладаються на відповідача.

При цьому суд звертає увагу, що при зверненні до суду із даним позовом позивачем на підставі платіжного доручення від 06.07.2023 №1801 було сплачено 8700,00 грн. судового збору, тобто має місце переплата в розмірі 0,06 грн.

Згідно п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Отже, питання щодо повернення позивачу надлишково сплаченої суми судового збору буде вирішено судом після надходження відповідного клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "Південний" (, 65059, м. Одеса, вул. Краснова, 6/1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім АВ" (, 52500, Дніпропетровська область, м.Синельникове, вул.Каштанова, буд.18-В, кімн.9) - 86203 (вісімдесят шість тисяч двісті три) грн. 50 коп. 3% річних, 493792 (чотириста дев`яносто три тисячі сімсот дев`яносто дві) грн. 78 коп. збитків від інфляції, 8699 (вісім тисяч шістсот дев`яносто дев`ять) грн. 94 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.

Повний текст рішення складено і підписано 24 листопада 2023 р.