ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2023 р. Справа№ 927/498/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Скрипки І.М.

секретар судового засіданні: Бендюг І.В.,

за участю представників учасників справи: згідно протоколу судового засідання від 03.10.2023,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у Фермерського господарства "Джал"

на рішення Господарського суду Чернігівської області

від 26.07.2023 (повний текст складено 10.08.2023)

у справі №927/498/23 (суддя Романенко А.В.)

за позовом Плисківської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області

до Фермерського господарства "Джал"

про стягнення боргу в сумі 1 757 921, 71 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року Плисківська сільська рада Ніжинського району Чернігівської області звернулась до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Фермерського господарства «Джал» про стягнення 1757921,71 грн, з яких: 463930,35 грн заборгованості по орендній платі за користування земельними ділянками за кадастровими номерами :03:002:0126 (площею 19,1477 га); :03:002:0127 (площею 19,1477 га) та :03:002:0128 (площею 19,1477 га) за період з серпня 2022 року по січень 2023 року на підставі договорів оренди земельної ділянки придбаної на земельних торгах (аукціоні) від 09.08.2021; 332937,40 грн пені за період з 01.10.2022 по 28.02.2023 та 961053,96 грн штрафу, нарахованих на підставі пунктів 20, 21, 22 договорів оренди.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та його мотиви

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 26.07.2023 у справі №927/498/23 позовні вимоги задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Фермерського господарства "Джал" на користь Плисківської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області 80796,86 грн заборгованості зі сплати орендної плати, 80796,86 грн штрафу та 15627,77 грн судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги, письмових пояснень та узагальнення їх доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення в повному обсязі та винести нове рішення, яким відмовити у позові у повному обсязі, мотивуючи свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно та неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник вказує, що судом не досліджено факт відсутності заборгованості у відповідача з урахуванням положень підпункту 69.14. п. 69. підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України за період з 01.03.2022 по 31.07.2022 та не враховано що за період з 01.03.2022 по 31.12.2022 орендна плата не тільки не сплачується, але й не нараховується, тому сума переплати за вказаний період зберігається та не списується в рахунок орендної плати. Судом не враховано, що наявний факт відсутності заборгованості відповідача за січень 2023 року обумовлює відсутність факту правопорушення умов договорів оренди з боку відповідача та не породжує застосування до нього господарсько-правової відповідальності.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу та заперечень проти пояснень відповідача

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, позивач подав відзив у якому просив закрити апеляційне провадження, а у випадку відмови у закритті апеляційного провадження - залишити апеляційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2023 у даній справі без задоволення, наголошуючи на необґрунтованість такої скарги.

Обставини справи встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджено матеріалами справи, 09.08.2021 між Плисківською сільською радою Борзнянського (нині - Ніжинського) району Чернігівської області (орендодавець) та Фермерським господарством «Джал» (орендар) за результатами проведення земельних торгів було укладено три договори оренди земельних ділянок, придбаних на земельних торгах (аукціоні) (далі - договори), а саме щодо:

1) земельної ділянки площею 19,1477 га, кадастровий номер :03:002:0126 (п. 3);

2) земельної ділянки площею 19,1477 га, кадастровий номер :03:002:0127 (п. 3);

3) земельної ділянки площею 19,1477 га, кадастровий номер :03:002:0128 (п.3).

Проаналізувавши зміст договорів, судом встановлено, що їх умови є ідентичними.

Так, у договорі сторони погодили наступне:

- межі земельних ділянок встановлені в натурі (на місцевості) в установленому законом порядку (п. 2 договорів);

- нормативно грошова оцінка земельної ділянки згідно з Витягом з технічної документації з нормативної грошової оцінки від 01.07.2021, виданим відділом в Борзнянському районі Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, становить 272765,59 грн; 271464,89 грн; 251196,38 грн відповідно (п. 6. договорів);

- договори укладені на 10 років. Після закінчення строку Договору орендар має переважне право на поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен, не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії Договору, повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п.п. 9., 10. договорів);

- розмір річної плати за користування (оренду) земельними ділянками, визначений за результатами земельних торгів, склав, щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0126 - 320493,56 грн - 117,50 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки; щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0127 - 321001,94 грн - 118,25 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки; щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0128 - 328066,84 грн - 130,60 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (п. 11. договорів);

- розрахунок за перший рік користування земельною ділянкою, право користування якою набуте на торгах, з врахуванням винагороди виконавця, згідно з п. 28 статті 137 Земельного кодексу України, здійснюється орендарем - як переможцем торгів наступним чином: кошти за перший рік оренди земельної ділянки в сумі 286493,56 грн, 287001,94 грн та 294066,84 грн відповідно, що дорівнює різниці між ціною продажу лота і сумою винагороди виконавця за цим лотом, на рахунок сільської ради (п.12. договорів);

- плата за користування земельною ділянкою, право щодо якої набуте на торгах, підлягає сплаті орендарем (переможцем торгів) не пізніше трьох банківських днів з дня укладення договору (п. 12., 13. договорів).

- обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, визначених законодавством (п. 14., 15. договорів);

- податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів здійснюється відповідно до вимог ПК України, крім першого року оренди, де річна плата вноситься згідно з п. 28статті 137 ЗК України та п. 12. договору (п. 15., 16. договорів);

- у разі невнесення орендної плати в строки, визначені цим договором: у 10-денний строк сплачується штраф у розмірі 100 відсотків річної орендної плати, встановленої цим Договором, та стягується пеня у розмірі 1 відсотка несплаченої суми за кожний день прострочення (п. 20., 21. договорів);

- земельна ділянка передається в оренду для ведення фермерського господарства. Цільове призначення - код 01.02 (пункти 22., 23. договорів);

- об`єкти за цими договорами оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди (п. 26., 27. договорів);

- ці договори набирають чинності після його підписання сторонами (п. 50., 52. договорів).

Згідно з витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (інформаційні довідки 325245680, , 325246199, сформовані 09.03.2023) за Фермерським господарством «Джал» зареєстроване речове право - право оренди:

- запис № 43635917 від 18.08.2021 щодо земельної ділянки кадастровий номер :03:002:0126 (площею 19,1477 га) на підставі договору оренди земельної ділянки придбаної на земельних торгах (аукціоні) б/н від 09.08.2021, строк оренди 10 років (по 09.08.2031), з правом його пролонгації;

- запис №43635525 від 18.08.2021 щодо земельної ділянки кадастровий номер :03:002:0127, площею 19,1477 га, на підставі договору оренди земельної ділянки придбаної на земельних торгах (аукціоні) б/н від 09.08.2021, строк оренди 10 років (по 09.08.2031), з правом його пролонгації;

- запис №43636199 від 18.08.2021 щодо земельної ділянки кадастровий номер :03:002:0128, площею 19,1477 га, на підставі Договору оренди земельної ділянки придбаної на земельних торгах (аукціоні) б/н від 09.08.2021, строк оренди 10 років (по 09.08.2031), з правом його пролонгації.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує, що відповідачем за перший рік оренди, за період з 09.08.2021 по 08.08.2022 включно, орендна плата за земельні ділянки була внесена в повному обсязі, однак подальші періоди (щодо в період з 09.08.2022 по січень 2023 року включно) оренда не сплачувалась, у зв`язку з чим за Фермерським господарством «Джал» утворилась заборгованість у розмірі 463930,35 грн яка підлягає стягненню. Крім того позивачем нараховано 332937,40 грн пені та 961053,96 грн штрафу на підставі п. 21 договорів.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 2 статті 509 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною 1 статті 173, абз. 4 частини 1 статті 174, частини 1 статті 175, частин 1, 7 статті 179 Господарського кодексу України цивільно-правові зобов`язання, що виникли між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності на підставі господарського договору, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарсько-договірним зобов`язаннями та регулюються Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, а господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони.

Укладені між сторонами договори за своєю юридичною природою є договорами оренди нерухомого майна (земельних ділянок, за кадастровими номерами: :03:002:0126, :03:002:0127, :03:002:0128), які на момент вирішення спору є чинними (виходячи з умов п.9 цих договорів), за відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження припинення їх дії достроково в установленому законом порядку.

Згідно з частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частинами 1 та 2 статті 93 Земельного кодексу України, статтею 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Частиною 1 статті 19 Закону «Про оренду землі» встановлено, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації такого права.

Об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлене законом (стаття 17 Закону України «Про оренду землі»).

Матеріалами справи підтверджено здійснення 18.08.2021 державної реєстрації договорів оренди.

Частиною 1 статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частиною 1 статті 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

За приписами статті 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Відповідно до абзацу першого п. 288.1. статті 288. Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Абзацом першим п. 287.1. статті 287. Податкового кодексу України визначено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Пунктом 287.3. статті 287. Податкового кодексу України визначено, що податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене в податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

За статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до п. "в" частини 1 статті 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Отже, з моменту виникнення права користування земельною ділянкою в орендаря виник обов`язок сплачувати плату за землю в вигляді орендної плати.

Виходячи з умов договорів, розмір орендної плати за землю в період з 09.08.2022 по січень 2023 року склав 463930,35 грн (156978,20 грн - за земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0128, 153597,69 грн - за земельну з кадастровим номером :03:002:0127 та 153354,46 грн - за земельну ділянку з кадастровим номером :03:002:0126).

Водночас, відповідач, посилаючись на приписи підпункту 69.14. п. 69. розділу ХХ Перехідних положень ПК України, заперечив проти задоволення позову з підстав відсутності в нього обов`язку по сплаті орендної плати за користування земельними ділянками в період 2022 року, що знаходяться на території, в межах якої проводились активні бойові дії навесні 2022 року.

Так, відповідно до підпункту 69.14. п. 69. підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України (в редакції діючої на момент подачі позову до суду, станом на 28.03.2023) тимчасово, на період з 1 березня 2022 року по 31 грудня року, наступного за роком, у якому припинено або скасовано воєнний, надзвичайний стан, не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії, або на територіях, тимчасово окупованих збройними формуваннями Російської Федерації, та перебувають у власності або користуванні, в тому числі на умовах оренди, фізичних або юридичних осіб, а також за земельні ділянки (земельні частки (паї), визначені обласними військовими адміністраціями як засмічені вибухонебезпечними предметами та/або на яких наявні фортифікаційні споруди. Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих збройними формуваннями російської федерації, визначається Кабінетом Міністрів України.

06.05.2023 набув чинності Закон України від 11.04.2023 № 3050-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно», яким змінений механізм визначення переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Згідно з цим Законом перелік указаних територій визначається в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Згідно з Постановою КМУ від 06.12.2022 № 1364 (п. 1) перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією (далі - перелік), затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.

У контексті Закону № 3050-ІХ постанова КМУ від 06.12.2022 № 1364 вважається такою, що встановила порядок визначення переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією.

Відповідно цим Законом внесені зміни до підпункту 69.14. п. 69. підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України (набули чинності з 06.05.2023), що викладений в новій редакції: за період з 1 січня 2022 року до 31 грудня 2022 року не нараховується та не сплачується плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України, та перебувають у власності або користуванні, в тому числі на умовах оренди, фізичних осіб, та за період з 1 березня 2022 року до 31 грудня 2022 року - в частині земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні, в тому числі на умовах оренди, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Починаючи з 1 січня 2023 року, за земельні ділянки (земельні частки (паї), що розташовані на територіях активних бойових дій або на тимчасово окупованих російською федерацією територіях України, які включені до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, плата за землю (земельний податок та орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) не нараховується та не сплачується за період з першого числа місяця, в якому було визначено щодо відповідних територій дату початку активних бойових дій або тимчасової окупації, до останнього числа місяця, в якому було завершено активні бойові дії або тимчасова окупація на відповідній території. Дати початку та завершення активних бойових дій або тимчасової окупації визначаються відповідно до даних Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією.

Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, визначається в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 (зареєстрований МЮУ від 23.12.2022 № 1668/39004), яким затверджений перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, прийнятий на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 06.12.2022 № 1364.

Згідно з п. 2.10. Переліку вся територія Чернігівської області віднесена до території активних бойових дій, дата початку бойових дій - 24.02.2022, дата завершення бойових дій - 03.04.2022.

Таким чином, виходячи зі змісту підпункту 69.14. п. 69. підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача за період з 09.08.2022 по 31.12.2022 плати за користування земельними ділянками комунальної власності на умовах оренди, що розміщені на території Чернігівської області (віднесеної в 2022 році до території активних бойових дій).

З урахуванням наведених висновків, в частині вимог щодо стягнення з відповідача орендної плати в період з 09.08.2022 по 31.12.2022 у розмірі 383133,49 грн слід відмовити.

Разом з тим, є необґрунтованим заперечення відповідача стосовно відсутності у нього заборгованості по податковим зобов`язанням щодо плати за землю в січні 2023 року з посиланням на витяг з інформаційної системи органів ДПС щодо стану розрахунків платника перед бюджетом та цільовими фондами, в якому зазначене позитивне сальдо в розмірі 322835,10 грн, оскільки, як правильно вказано судом першої інстанції неможливо дійти беззаперечного висновку на сплату яких податків та зборів спрямовувалась вказана сума.

Крім того, відповідач на підставі належних доказів не довів, що спірні земельні ділянки не можуть бути використанні ним за цільовим призначенням (забруднені вибухонебезпечними предметами, або непридатні для використання в зв`язку з потенційною загрозою їх забруднення вибухонебезпечними предметами тощо), а тому відсутні підстави для застосування положень частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України, підпункту 288.8. статті 288. Податкового кодексу України.

З огляду на викладене, є доведеними та обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 80796,86 грн заборгованості з оренди спірних земельних ділянок за січень 2023 року за договорами, кінцевий строк сплати якої настав 01.03.2023, відтак позов у цій частині вимог підлягає задоволенню.

Стосовно вимог про стягнення 332937,40 грн пені за період з 01.10.2022 по 28.02.2023 та 961053,96 грн штрафу, слід зазначити наступне.

За статтею 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності є Згідно з частиною 1 статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 610, частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 статті 216, статтею 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбаченим цим Кодексом, іншими законами та договором. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Пунктами 20, 21, 22 договорів сторони передбачили, що в разі невнесення орендної плати в строки, визначені цим Договором, у 10-денний строк сплачується штраф у розмірі 100 % відсотків річної орендної плати, встановленої цим Договорами, та стягується пеня в розмірі 1 відсотка несплаченої суми за кожний день прострочення.

Позивач, керуючись наведеними нормами та погодженими сторонами умовами (пункти 20, 21, 22 договорів), просив стягнути з відповідача: 332937,40 грн пені за період з 01.10.2022 по 28.02.2023, яка нарахована на заборгованість по орендній платі за користування земельними ділянками за період з серпня по грудень 2022 року, та 961053,96 грн штрафу, з огляду на прострочення останнім грошових зобов`язань по сплаті оренди.

Оскільки судом встановлено прострочення відповідача щодо здійснення сплати орендної плати у січні 2023 року, вимоги позивача щодо покладення на ФГ «Джал» господарсько-правової відповідальності у вигляді пені та штрафу у означений період є обґрунтованими.

Водночас, у зв`язку з тим, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача основної заборгованості по орендній платі за користування земельними ділянками в період з 09 серпня по 31 грудня 2022 року, похідні вимоги щодо стягнення 332937,40 грн пені, нарахованих на таку заборгованість, також не підлягають задоволенню.

Положення статті 129 Податкового кодексу України (на зміст яких посилається відповідач у відзиві на позов як підстави для звільнення його від відповідальності), не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки суб`єктом нарахування пені за цією нормою є контролюючий орган податкового зобов`язання (до якого позивач не належить), спірні правовідносини сторін виникли саме з виконання господарських зобов`язань.

В частині вимог позивача щодо стягнення штрафу в розмірі 969562,34 грн (80796,86 грн х 12) суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявленої позовної вимоги, однак, скориставшись наданим суду правом, передбаченим положеннями статей 550, 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, дійшов до висновку, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, щодо зменшення заявленого позивачем до стягнення розміру штрафу.

Так, частиною 1 статті 550 Цивільного кодексу України встановлене загальне правило про те, що кредитор має право на стягнення неустойки в усіх випадках порушення боржником зобов`язання, незалежно від того, виникли чи ні в зв`язку з цим порушенням збитки на стороні кредитора.

Водночас частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачає можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов`язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 233 Господарського кодексу України також установлене право суду на зменшення розміру санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів обох сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; тривалість прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання; невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо (аналогічний висновок про застосування норми права викладений в постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №924/243/19).

Таким чином, наведені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру до заподіяних збитків, з метою забезпечення дотримання розумного балансу інтересів кредитора та боржника.

Стаття 546 Цивільного кодексу України визначає неустойку (штраф, пеню) як один із видів забезпечення зобов`язання.

Відповідно до положень статті 3, частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами, на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами, є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (рішення Конституційного Суду від 11.07.2013 року № 7-рп/2013).

За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26.02.2020 у справі №924/456/19, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, що оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені, а також розмір, до якого підлягає її зменшення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру штрафу, що підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру штрафу наслідкам порушення, добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Суд констатує, що законодавством не встановлений перелік виключних обставин, виходячи з яких має бути прийняте рішення щодо зменшення штрафних санкцій, так само як і не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, дане питання вирішується господарським судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як правильно вказав суд першої інстанції, відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання по оплаті за користування на умовах оренди земельними ділянками комунальної власності за січень 2023 року на загальну суму 80796,86 грн (прострочено з 01.03.2023), натомість, розмір неустойки (штрафу) за порушене зобов`язання перевищує наявний борг у 12 разів, що є надмірним та створює для відповідача непосильний майновий тягар, а тому відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України зменшений судом до 80796,86 грн.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції та вважає, що зменшення розміру штрафних санкцій до зазначених сум є оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та таким, що запобігатиме настанню негативних наслідків для сторін.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 80796,86 грн основного боргу та 80796,86 грн штрафу.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

У даній справі сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.07.2023 у справі №927/498/23 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на апелянта.

Враховуючи ви ще викладене та керуючись статтями керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Джал" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.07.2023 у справі №927/498/23 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Чернігівської області від 26.07.2023 у справі №927/498/23 залишити без змін.

Матеріали справи № 927/498/23 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено: 20.11.2023 після виходу головуючого судді Тищенко А.І. з лікарняного та колегії суддів з навчання.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

І.М. Скрипка