РІШЕННЯ

м. Київ

24.10.2023Справа № 910/11353/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Шатан Т.О., розглянув у відкритому судовому засіданні справу №910/11353/23

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» (код 32614518, Бориспіль-7, Міжнародний державний аеропорт "Бориспіль", м. Бориспіль, Київська область, 08301)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіаційна компанія "Роза Вітрів" (код 32657656, вул. Волоська, буд. 50/38, оф.134, м. Київ, 04071)

про стягнення 1 510 798, 59 грн,

за участі представника позивача Дзюбенка С.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аерохендлінг» (далі - Товариство, позивач) звернулося через систему "Електронний суд" до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Авіаційна компанія "Роза Вітрів" (далі - Компанія, відповідач) про стягнення 1 510 798,59 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором, укладеним 01.09.2020 Товариством і Компанією у формі Додатку В 1.1 до Стандартної угоди ІАТА про наземне обслуговування в редакції січня 2013 року, в частині оплати наданих позивачем у грудні 2021 року та січні-лютому 2022 року послуг, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 1 007 409,71 грн., за прострочення сплати якої додатково нараховані пеня в сумі 156 243,15 грн, інфляційні втрати - 305 070,23 грн і 3% річних у сумі 42 075,50 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2023 прийнято позовну заяву до розгляду; відкрито провадження у справі №910/11353/23; постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 05.09.2023.

08.08.2023 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог і просив у задоволенні позову відмовити.

15.08.2023 позивач подав суду відповідь на відзив.

У підготовчому засіданні 05.09.2023 було оголошено перерву до 03.10.2023.

03.10.2023 відповідач подав суду клопотання про долучення копії рішення, а також просив розглядати справу без участі представника відповідача.

Суд протокольної ухвалою від 03.10.2023 постановив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні на 24.10.2023.

У судове засідання 24.10.2023 представники відповідача не з`явилися, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, з`ясувавши обставини, дослідив в порядку статей 209-210 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) докази у справі.

Після закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами суд перейшов до судових дебатів.

У судовому засіданні 24.10.2023 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення відповідно до статті 233 ГПК України.

Судом, відповідно до вимог статей 222-223 ГПК України, секретарем судового засідання велися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.09.2020 Товариством і Компанією укладено договір у формі Додатку В 1.1 до Стандартної угоди ІАТА про наземне обслуговування в редакції січня 2013 року (далі - Додаток В; Договір).

Додаток В укладено за спрощеним порядком, відповідно до якого сторони погодились, що умови Основної Угоди та Додатку А до Стандартної угоди про наземне обслуговування в редакції 2013 року, оприлюдненої Міжнародною асоціацією повітряного транспорту, застосовуються таким чином, якби такі умови були б повністю повторені у цьому документі. Підписавши Додаток В сторони підтвердили, що вони ознайомлені із Основною угодою та Додатком А.

Відповідно до параграфів 1 та 2 Договору, Товариство надає Компанії послуги з наземного обслуговування та додаткові послуги, визначені Додатком В, а Компанія оплачує надані послуги.

Пунктом 8.1 параграфу 8 Додатку В передбачено, що він набирає чинності з 01.09.2020 та діє до 31.12.2021.

Згідно з пунктом 8.2 параграфу 8 Додатку В у разі якщо за 30 днів до закінчення терміну дії Додатку В жодна зі сторін не повідомить у письмовому вигляді іншу сторону про своє рішення не продовжувати строк дії Додатку В, Додаток В вважається продовженим на таких самих умовах на кожний наступний рік.

Відповідно до пункту 7.1 параграфу 7 Додатку В, незважаючи на положення Під-Статті 7.1 Основної угоди, розрахунки за надані послуги з наземного обслуговування здійснюються у національній валюті України за курсом Національного банку України на дату виставлення рахунку. Товариство виставляє Компанії рахунки за надані послуги один раз на місяць, до 10-го чиста місяця, що слідує за звітним. Відповідна сума оплачується Компанією протягом 15 календарних днів з дати одержання рахунку та акту наданих послуг від Товариства на електронну адресу Компанії: або відповідно до поштового повідомлення, штампу або відмітки про одержання повноважною особою Компанії за адресою: 04071, Україна, м. Київ, вул. Щекавицька, 30/39, офіс 12.

Пунктом 7.5 параграфу 7 Додатку В передбачено, що рахунки виставляються Товариством на підставі карток з наземного обслуговування рейсів Компанії в аеропорту «Бориспіль», підписаних повноважними представниками сторін. Під кожен рахунок Товариство надає звіт про надані послуги із зазначенням номеру і дати рейсу, бортового номеру повітряного судна та обсягу наданих послуг.

Договір підписано уповноваженими особами та скріплено печатками.

Договір у встановленому порядку не оспорений, не розірваний, не визнаний недійсним.

Відповідно до частини першої статті 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Отже, укладений сторонами Договір за своєю правовою природою є договором надання послуг.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частин перша статті 903 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

На виконання умов Договору протягом грудня 2021 року та січня-лютого 2022 року, Товариство надало Компанії послуги, визначені Додатком В, що підтверджується картками з наземного обслуговування рейсів Компанії в аеропорту «Бориспіль».

Позивач на виконання пунктів 7.1 та 7.5 параграфу 7 Додатку В на підставі карт про наземне обслуговування сформувало та направило на електронну пошту відповідача, вказану в пункті 7.1 Додатку В, рахунки на оплату, акти надання послуг та відомості обліку, у тому числі:

1) Рахунок на оплату № 20 від 09.01.2022 на суму 159071,38 грн., в тому числі ПДВ, разом з яким Авіакомпанії надіслано Акт надання послуг № 8 від 09.01.2022 та Відомість обліку за 9 січня 2022 року;

2) Рахунок на оплату № 42 від 12.01.2022 на суму 194642,75 грн., в тому числі ПДВ, разом з яким Авіакомпанії надіслано Акт надання послуг №19 від 12.01.2022 та Відомість обліку за 12 січня 2022 року;

3) Рахунок на оплату № 74 від 17.01.2022 на суму 179073,12 грн., в тому числі ПДВ, разом з яким Авіакомпанії надіслано Акт надання послуг № 48 від 17.01.2022 та Відомість обліку за 17.01.2022;

4) Рахунок на оплату № 99 від 24.01.2022 на суму 136747,59 грн., в тому числі ПДВ, разом з яким Авіакомпанії надіслано Акт надання послуг №66 від 24.01.2022 та Відомість обліку за 24 січня 2022 року.

5) Рахунок на оплату № 110 від 26.01.2022 на суму 132106,34 грн., в тому числі ПДВ, разом з яким Авіакомпанії надіслано Акт надання послуг № 68 від 26.01.2022 та Відомість обліку за 26 січня 2022 року.

6) Рахунок на оплату № 202 від 03.02.2022 на суму 101474,35 грн., в тому числі ПДВ, разом з яким Авіакомпанії надіслано Акт надання послуг № 168 від 03.02 2022 та Відомість обліку за 03 лютого 2022 року.

7) Рахунок на оплату № 238 від 13.02.2022 на суму 104294,18 грн., в тому числі ПДВ, разом з яким Авіакомпанії надіслано Акт надання послуг № 190 від 13.02.2022 та Відомість обліку за 13 лютого 2022 року.

Позивач вказує, що відповідач не виконав зобов`язання з оплати наданих послуг у розмірі 1 007 409,71 грн.

У зв`язку із невиконанням Компанією обов`язків щодо оплати наданих послуг, Товариство 31.01.2023 надіслало претензію від 17.01.2023 № 01-12-12. Разом із вказаною претензією на адресу відповідача повторно надіслано вказані вище рахунки на оплату, акти надання послуг та відомості обліку, які отримані Компанією 08.02.2023.

31.05.2023 позивачем надіслано на адресу відповідача листа від 25.05.2023 №01-12/99 із вимогою щодо погашення заборгованості та повторно надіслало рахунки на оплату, акти наданих послуг та відомості обліку послуг, в тому числі відносно тих послуг, стягнення заборгованості за які є предметом цього позову.

Лист Товариством від 25.05.2023 №01-12/99 із додатками отримано Компанією 07.06.2023.

У свою чергу, відповідач умови Договору не виконав та за надані послуги грошові кошти не перерахував; доказів протилежного суду не подано.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказав, зокрема, про те, що виникнення обов`язку з оплати послуг виникає у Компанії лише після отримання оригіналів рахунків та актів наданих послуг, докази чого в матеріалах справи відсутні.

Також, відповідач зазначає, що пеня нарахована позивачем без урахування приписів частини шостої статті 232 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та спеціального строку позовної давності.

Крім того, відповідач просить врахувати виникнення форс-мажорних обставин з 24.02.2022 та зменшити розмір пені.

Водночас, відповідачем до матеріалів справи не додано жодних належних і допустимих доказів, відповідно до статей 76-79 ГПК України, які спростовують докази позивача, надані, як на підтвердження виникнення заборгованості, так і доказів їх надіслання на адреси Компанії.

Позивач документально підтвердив надсилання рахунків та актів наданих послуг як на електронну пошту, так і на пошту відповідача, вказану у Договорі.

Крім того, рахунки та акти наданих послуг надсилалися відповідачу разом з претензією та листом.

Докази, що підтверджують факт надсилання рахунків та актів на адресу відповідача, долучені до матеріалів справи.

Частина першою статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (частина друга статті 193 ГК України).

Аналогічні положення містяться в статті 526 ЦК України.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Отже, відповідач, в порушення вищезазначених норм ЦК України та умов Договору, не здійснив оплату наданих послуг, тобто не виконав свої зобов`язання належним чином, а тому позовні вимоги щодо стягнення 1 007 409,71 грн основної заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім основної заборгованості позивач заявив до стягнення 156 243,15 грн пені, 305 070,23 грн інфляційних втрат і 42 075,50 грн 3 % річних.

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно частиною першою статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно з частиною першою статті 230 ГК України, пунктом 3 частини першою статті 611 ЦК України у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня). Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частин першої та третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Пунктом 7.6 параграфу 7 Додатку В визначено, що у випадку несвоєчасної оплати рахунків подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Судом встановлено, що відповідач обов`язку зі сплати грошових коштів у визначений строк не виконав, допустивши прострочення виконання зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань та відповідно є підставою для застосування встановленої пунктом 7.6 параграфу 7 Додатку В відповідальності у вигляді нарахування пені.

Суд, перевіривши розрахунок пені дійшов висновку, що позивачем здійснено розрахунок пені з урахуванням умов оплати, визначених пунктом 7.6 параграфу 7 Додатку В та положень частини шостої статті 232 ГК України.

Щодо зменшення розміру пені, судом враховане таке.

Положенням статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною третьою статті 551 ЦК України унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, право на нарахування неустойки виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини першої статті 550 ЦК України.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Відповідач не надав суду належних і допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлені до стягнення суми, а також доводили його скрутне матеріальне становище на день вирішення спору.

Отже, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у частині стягнення пені, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, перевіривши здійснені позивачем розрахунки 3 % річних та інфляційних втрат, Господарський суд міста Києва дійшов висновку, що вони правильні.

Що ж до доводів відповідача стосовно форс-мажорних обставин, то вони відхиляються судом, виходячи з такого.

Відповідно до статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (частина перша статті 617 ЦК України).

Тобто, згідно чинного законодавства, можливе звільнення від відповідальності за невиконання зобов`язання, а не від виконання в цілому. В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 по справі №904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Тобто, обставина стає форс-мажорною для сторін правовідносин щодо тих чи інших зобов`язань виключно у разі доведення неможливості виконання конкретних зобов`язань. Отже, такі обставини, як оголошена чи неоголошена війна, військові дії, введення воєнного стану самі по собі не є абсолютними форс-мажорними обставинами.

Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено в Законі України "Про торгово-промислові палати в Україні" та деталізовано в розділі 6 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням президії ТПП України від 15.07.2014 за №40(3) (з наступними змінами).

Відповідно до частини першої статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" засвідчення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили) здійснюється сертифікатом про такі обставини.

За умовами пункту 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за заявою зацікавленої особи щодо кожного окремого договору, контракту, угоди тощо, а також податкових та інших зобов`язань/обов`язків, виконання яких настало згідно з законодавчим чи іншим нормативним актом або може настати найближчим часом і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

У сертифікаті про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) вказуються дані заявника, сторони за договором (контрактом, угодою тощо), дата його укладення, зобов`язання, що за ним настало чи настане найближчим часом для виконання, його обсяг, термін виконання, місце, час, період настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили його виконання, докази настання таких обставин (пункт 6.12 Регламенту).

Отже, форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються виключно сертифікатом.

Слід зазначити, що введення воєнного стану на території України не означає, що відповідач не може здійснювати господарську діяльність та набувати кошти, адже протилежного відповідачем не доведено та не підтверджено відповідними доказами.

Одночасно, відповідачем не надано відомостей про те, що позивач перебуває в кращому становищі порівняно з відповідачем, з огляду на запровадження воєнного стану, тобто такі форс-мажорні обставини, стосуються обох сторін.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що введення воєнного стану не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань та особою, яка посилається на такі обставини, має бути підтверджено не лише факт настання цих обставин, а саме їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, тому суд відхиляє заперечення відповідача як недоведені документально.

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні ЄСПЛ «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Статтею 73 ГПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин, враховуючи подані докази, які оцінені судом у порядку статті 86 ГПК України, позовні вимоги слід задовольнити.

За приписами статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору слід покласти на відповідача.

Керуючись статтями 129, 130, 185, 191, 233, 236, 237, 238, 240 та 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіаційна компанія "Роза

Вітрів" (04071, м. Київ, вул. Волоська, 50/38, офіс 134; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" (08301, Київська область, Бориспільський район, Бориспіль-7, Міжнародний аеропорт «Бориспіль»; ) 1 007409,71 грн. - заборгованості, 156243,15грн - пені, 305070,23 грн - інфляційних втрат, 42075,50 грн. - 3% річних та витрати по сплаті судового збору в сумі 18129,59 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20.11.2023.

Суддя Ігор Курдельчук