ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" листопада 2023 р. Справа№ 910/14265/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Агрикової О.В.

Кравчука Г.А.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Національної поліції України

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.09.2023

у справі №910/14265/23 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Національної поліції України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК"

про стягнення 4 425 237,60 грн,

ВСТАНОВИВ:

Національна поліція України (далі - НПУ, позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "МІК" (далі - Товариство, відповідач) 346 677,60 грн пені та 4 078 560,00 грн штрафу, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором про закупівлю форменого одягу (костюм (сорочка, брюки) жіночий) (код згідно з ЄЗС ДК 021:2015-18110000-3) №154НП від 25.05.2022 в частині своєчасної поставки товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.09.2023 вказану позовну заяву з доданими до неї матеріалами відповідно до приписів частини 1 статті 27 та пункту 1 частини 1 статті 31 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) направлено за територіальною підсудністю до Господарського суду Запорізької області.

Постановляючи вказану ухвалу, суд виходив із відсутності правових підстав для застосування положень частини 5 статті 29 ГПК України, оскільки предметом спору є вимога про стягнення штрафних санкцій, а тому позов НПУ має бути пред`явлений за правилами статті 27 ГПК України - за місцезнаходженням відповідача.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою, НПУ звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та повернути позов разом з доданими документами для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не з`ясовано обставини, що мають значення для справи, та неправильно застосовано норми процесуального права.

В обґрунтування скарги апелянт вказує на те, що пунктами 1.5., 5.1. та 9.12. договору визначено місце виконання договору за адресою позивача у місті Києві, а тому, в силу приписів статей 2, 4, 7 та частини 5 статті 29 ГПК України, скаржник пред`явив позов за місцем виконання договору; статтею 30 ГПК України для спору, що виник з цього договору, не встановлено виключної підсудності; сплата штрафних санкцій є грошовим зобов`язанням, оскільки праву кредитора (НПУ) вимагати від боржника (Товариства) сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати, передбачений пунктом 9.1. договору, а тому відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 532 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) даний позов правомірно було пред`явлено до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2023 апеляційну скаргу НПУ передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Агрикової О.В., Кравчука Г.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.10.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14265/23 та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги НПУ на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.09.2023 у справі №910/14265/23 до надходження матеріалів справи з Господарського суду міста Києва.

09.10.2023 матеріали справи № 910/14265/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою НПУ на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.09.2023 у справі №910/14265/23, розгляд якої вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; Товариству встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 03.11.2023.

Товариство скористалося правом, наданим статтею 263 ГПК України, та надало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, відповідач зауважив, що зі змісту договору поставки не вбачається особливостей зі сплати відповідачем штрафних санкцій тільки в певному місці, про які йдеться у частині 5 статті 29 ГПК України, на яку посилається позивач;

місце поставки товару не відповідає визначеному місцезнаходженню позивача у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та не є в даному випадку місцем виконання Товариством зобов`язань зі сплати нарахованих НПУ штрафних санкцій за змістом наведеної норми частини 5 статті 29 ГПК України;

предметом спору за позовом НПУ є стягнення штрафних санкцій за прострочення строків поставки, що не пов`язано з виконанням обов`язку в певному місці, а отже підстав для розгляду спору за місцем виконання договору відсутні;

предметом спору не є виконання зобов`язання з поставки товару за місцезнаходженням позивача, оскільки поставка є фактично виконаною;

спірні правовідносини не мають особливостей щодо виконання зобов`язань в чітко визначеному місці, а умови укладеного між сторонами договору поставки не містять жодних вимог щодо виключного місця виконання відповідачем своїх зобов`язань з оплати штрафних санкцій;

штрафні санкції не є грошовим зобов`язанням, а є його способом забезпечення і заходом відповідальності;

у порушення пункту 4 частини 1 статті 532 ЦК України в пункті 1.5. договору хибно визначено місце виконання з оплати штрафних санкцій за місцезнаходженням кредитора (позивача), адже це є місцем фактичного отримання штрафних санкцій, натомість місцем виконання оплати штрафних санкцій у будь-якому разі буде місцезнаходження відповідача (місто Запоріжжя), який буде платником штрафних санкцій;

якщо суд задовольнить позов, то згідно з положеннями статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" місцем виконання судового рішення буде Запорізька область;

сторони не можуть у договірному порядку визначити місце виконання зобов`язання в частині проведення розрахунків, грошової відповідальності, оскільки відбувається підміна понять місця виконання платіжних зобов`язань з місцем їх отриманням;

договір є припинений, а тому не може породжувати для сторін прав та обов`язків, зокрема, в частині визначення місця виконання зобов`язань з оплати штрафних санкцій (пункт 1.5. договору), а тому до відносин з оплати слід застосовувати загальні положення як і для визначення територіальної підсудності, так і примусового стягнення присуджених коштів.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 255 ГПК України ухвала суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду першої інстанції.

Частиною 2 статті 273 ГПК України встановлено, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.

Згідно з частинами 1, 2 статті 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 8, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Разом із цим, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 4 статті 269 ГПК України).

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що є у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах (стаття 1 ГПК України).

У параграфі 3 глави 2 розділу І ГПК України сформульовані правила територіальної юрисдикції (підсудності). У вказаному параграфі ГПК України встановлені вимоги щодо визначення загальної підсудності (стаття 27), особливості визначення підсудності справи, у якій однією зі сторін є суд або суддя (стаття 28), правила альтернативної підсудності (стаття 29) та правила виключної підсудності (стаття 30).

Відповідно до частин першої, другої статті 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до частини 1 статті 29 ГПК України право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

Згідно з частиною 5 статті 29 ГПК України позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Отже, вказана норма надає позивачу диспозитивне право на пред`явлення позову не лише за адресою місцезнаходження відповідача, а також за місцем виконання договору.

Правило територіальної підсудності, закріплене у частині 5 статті 29 ГПК України, є прикладом підсудності, яка застосовується для деяких позовів, особливий характер яких обумовлює доцільність надання позивачеві можливості пред`явити позов не лише в судах за місцем проживання відповідача, тобто у порядку застосування положень загальної територіальної підсудності, але і в інших судах.

Визначена частиною 5 статті 29 ГПК України підсудність за місцем виконання договору не залежить від сторін договору і можливої зміни ними свого місця проживання, не надає жодній із сторін переваг порівняно з іншою.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що 25.05.2022 між НПУ (далі за текстом договору - Покупець) та Товариством (далі за текстом договору - Постачальник) укладено договір про закупівлю форменого одягу (костюм (сорочка, брюки) жіночий) (код згідно з ЄЗС ДК 021:2015-18110000-3) №154НП, за умовами пункту 1.1. якого Постачальник зобов`язався поставити Покупцю товар костюм (сорочка, брюки) жіночий) (код згідно з ЄЗС ДК 021:2015-18110000-3), а останній - прийняти та оплатити вказаний товар в порядку та на умовах визначених цим договором.

Згідно з пунктом 1.5. вказаного правочину місце виконання договору в частині поставки товару визначено місто Київ (конкретні реквізити, адреси поставки будуть повідомлені Постачальнику безпосередньо перед поставкою товару), а стосовно інших зобов`язань, у тому числі щодо сплати штрафних санкцій - вулиця Богомольця, 10, місто Київ, 01601.

Сторони у пункті 5.1. договору передбачили, що постачальник зобов`язується здійснити поставку товару за адресою Покупця у місті Києві (конкретні реквізити, адреси поставки будуть повідомлені Постачальнику безпосередньо перед поставкою товару).

Штрафні санкції згідно цього договору та/або законодавства України сплачуються Постачальником шляхом перерахування коштів на реєстраційний рахунок Покупця, який відкритий в Державній казначейській службі України, м. Київ. Місцем виконання грошових зобов`язань постачальника щодо сплати штрафних санкцій є місцезнаходження Покупця (пункт 9.10. договору).

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частин 1, 3 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Отже, договір про закупівлю форменого одягу (костюм (сорочка, брюки) жіночий) (код згідно з ЄЗС ДК 021:2015-18110000-3) №154НП від 25.05.2022 є двостороннім договором, за яким відповідач зобов`язався поставити товар за адресою позивача у місті Києві, а останній - прийняти та оплатити відповідний товар, однак у випадку несвоєчасної поставки товару Постачальник несе відповідальність, зокрема, у вигляді сплати штрафних санкцій.

У зв`язку з цим колегія суддів погоджується з доводами Товариства про те, що штрафні санкції не є за своєю правовою природою грошовим зобов`язанням, а є його способом забезпечення і заходом відповідальності.

Відповідно до частини 1 статті 197 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання підлягає виконанню за місцем, визначеним законом, господарським договором, або місцем, яке визначено змістом зобов`язання.

Згідно з приписами частини 1 статті 532 ЦК України місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі.

Отже, вказані приписи законодавства встановлюють, що місце виконання договору може визначатися самим правочином, а у протилежному випадку - законом, місцем, яке визначено змістом зобов`язання або приписами частини 2 статті 197 ГК України, абзацом 2 частини 1 статті 532 ЦК України.

Відповідно до пункту 1.5. договору місцем його виконання визначено місто Київ.

Як було раніше зазначено, за приписами частини 5 статті 29 ГПК України позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

Колегія суддів зазначає, що спір за позовом НПУ пред`явлено щодо стягнення штрафних санкцій, однак вказані грошові вимоги виникли з правовідносин щодо поставки товару, а місцем виконання договору як в частині оплати товару, так і в частині поставки товару визначено місто Київ. До предмету доказування у даній справі входить, в тому числі, чи була здійснена поставка товару відповідачем на визначену позивачем суму позову за адресою у місті Києві.

Таким чином, зважаючи на визначення сторонами місця виконання основного зобов`язання у договорі та предмету дослідження у цій справі, колегія суддів дійшла висновку, що в даних правовідносинах у позивача було наявне право обирати суд, який має розглянути спір, або за місцезнаходженням відповідача відповідно до частини 1 статті 27 ГПК України або за місцем виконання договору згідно з положеннями частини 5 статті 29 ГПК України.

При цьому судова колегія зауважує, що спір у справі №910/14265/23 не віднесений процесуальним законом до справ, для яких визначена виключна підсудність.

Враховуючи право позивача на вибір суду, якому підсудна справа та звернення позивача саме до Господарського суду міста Києва, справа №910/14265/23 підлягає розгляду саме вищевказаним судом.

Колегією суддів відхиляються заперечення відповідача в частині неможливості породжувати права та обов`язки для сторін внаслідок припинення договору поставки, зокрема, пункту 1.5., оскільки, за доводами позивача, спірна заборгованість нарахована до моменту розірвання договору, а тому згідно з положеннями частини 3 статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання припиняється з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором, при цьому припинення договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Також безпідставним є посилання Товариства на судову практику у справах №910/2355/23, №925/1488/21, №923/20/22, оскільки за положеннями частини 4 статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не судів апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 280 ГПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Передаючи справу №910/14265/23 за територіальною підсудністю до Господарського суду Запорізької області, Господарський суд міста Києва припустився порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення помилкової ухвали.

За вищенаведених обставин у їх сукупності колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 12.09.2023 у справі №910/14265/23 як такої, що не відповідає фактичним обставинам справи та нормам процесуального права, задоволення апеляційної скарги позивача та направлення справи до Господарського суду міста Києва для вирішення питання про відкриття позовного провадження.

Отже, апеляційна скарга НПУ підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала від 12.09.2023 - скасуванню із передачею справи №910/14265/23 до Господарського суду міста Києва для вирішення питання про відкриття позовного провадження.

Судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, у відповідності до статті 129 ГПК України, мають бути вирішені судом першої інстанції, за результатом розгляду справи по суті.

Керуючись статтями 27, 29, 253-255, 269, 270-271, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Національної поліції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.09.2023 у справі №910/14265/23 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 12.09.2023 у справі №910/14265/23 скасувати.

3. Справу №910/14265/23 повернути до Господарського суду міста Києва для вирішення питання про відкриття провадження.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

Г.А. Кравчук