СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року м. Харків Справа № 917/765/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В. , суддя Слободін М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Техекспрес-М" - адвоката Страннікова А.В. (вх. №2074П/1-18)

на рішення господарського суду Полтавської області від 21.09.2023 року у справі №917/765/23, ухвалене в приміщенні господарського суду Полтавської області (суддя Кльопов І.Г.), повний текст якого складено 25.09.2023 року

за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця м. Київ в особі регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця", м.Одеса

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техекспрес-М", м. Лубни, Лубенський район, Полтавська область

про cтягнення 112502,53грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 21.09.2023 року у справі № 917/765/23 позов задоволено; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техекспрес-М" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" 112502,53грн. пені за прострочення строку виконання робіт за договором від 10.08.2023 року №ОД/П-21-367НЮ та 2684,00грн. витрат по сплаті судового збору.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Техекспрес-М"- адвокат Странніков А.В. з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 21.09.2023 року у справі та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на таке.

Строк надання послуг починає свій відлік не з моменту направлення рознарядки, а з моменту одержання відповідачем рознарядки та не встановивши дату одержання відповідачем рознарядки, суд відповідно невірно встановив дату спливу строку, що в цілому призвело до прийняття незаконного рішення через помилковість висновків суду, покладених в основу рішення.

Договір було укладено 10.08.2021 року та він припинив свою дію 24.12.2021 року, а тому суд мав дійти висновку про відсутність підстав для застосування розміру пені, яка нарахована за той проміжок часу коли договір припинив свою дію, тобто після 24.12.2021 року, оскільки суд не мав права стягувати пеню з цих підстав, що і обумовлюється тим, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Відсутність цифрового підпису як обов`язкового елементу електронного листування є порушенням ч. 1 ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", що також підтверджує твердження відповідача про неналежний доказ всього електронного листування наданого позивачем, а факт того, що таке листування покладено судом в основу оскаржуваного рішення свідчить про використання недопустимого та недостовірного доказу, а відтак і порушення ст.ст. 76,77, 78 ГПК України.

Посилається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19.01.2022 року у справі №202/2965/21.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2023 року, суддею доповідачем у справі визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуюча суддя Терещенко О.І., суддя Тихий П.В., суддя Слободін М.М.

Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні №64/2022 від 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України. Указами Президента України Про продовження строку дії воєнного стану в Україні №133/2022 від 14.03.2022 року, №573/2022 від 15.08.2022 року, №757/2022 від 07.11.2022 року, №58/2023 від 06.02.2023 року, №254/2023 від 01.05.2023 року, №451/2023 від 26.07.2023 року, №734/2023 від 06.11.2023 року відповідно продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб.

Наказом Східного апеляційного господарського суду від 25.03.2022 року № 03 Про встановлення особливого режиму роботи суду в умовах воєнного стану встановлено особливий режим роботи суду в умовах воєнного стану з 01.04.2022 року та запроваджено відповідні організаційні заходи, зокрема: рекомендовано учасникам судових справ утриматись від відвідування суду, свої процесуальні права та обов`язки, передбачені ГПК України, реалізовувати з використанням офіційної електронної пошти суду: .

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 11.10.2023 року апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Техекспрес-М" - адвоката Страннікова А.В. на рішення господарського суду Полтавської області від 21.09.2023 року у справі №917/765/23 залишено без руху; останнього зобов`язано усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та роз`яснено, що при невиконанні вимог даної ухвали, апеляційна скарга вважається неподаною та повертається апелянту.

18.10.2023 року на адресу суду від апелянта надійшла заява про усунення недоліків (вх.№12621), на виконання вимог ухвали суду від 11.10.2023 року, яку, разом з додатками, долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 19.10.2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Техекспрес-М" - адвоката Страннікова А.В. на рішення господарського суду Полтавської області від 21.09.2023 року у справі № 917/765/23; призначено розгляд справи №917/765/23 за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Техекспрес-М" - адвоката Страннікова А.В. на рішення господарського суду Полтавської області від 21.09.2023 року у справі у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; учасникам справи встановлено строк - не пізніше 15 днів з моменту вручення даної ухвали, протягом якого вони мають право подати відзив на апеляційну скаргу, який повинен відповідати вимогам ч.2 статті 263 Господарського процесуального кодексу України, з доказами надсилання його апелянту; запропоновано учасникам справи для прискорення документообігу в межах цієї справи, надсилати їх з використанням програми "Електронний суд" (за умов відповідної реєстрації) або скеровувати документи з засвідченням електронним цифровим підписом уповноваженої особи на електронну адресу Східного апеляційного господарського суду . Реєстрація в електронному кабінеті можлива за посиланням https://id.court.gov.ua/rt.gov.ua/sud4875/; учасникам судового процесу необхідно повідомити суд про їх номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або інші засоби зв`язку, зокрема, мобільного (за їх наявності), які можуть бути використані для викликів або повідомлень; витребувано з господарського суду Полтавської області матеріали справи №917/765/23.

24.10.2023 року на адресу суду від апелянта надійшли додаткові пояснення (вх.№ 12928), які долучено до матеріалів справи, в яких останній просить врахувати їх під час розгляду справи, в обґрунтування яких, зокрема вказує на те, що в даному випадку мова йде про виключне право суду, з огляду на загальні засади розумності та справедливості, зменшити розмір пені, якщо така є надмірною та за своєю суттю перетворюється на додаткове джерело прибутків кредитора; підставами для зменшення розміру штрафу (пені, неустойки) є те, що їх обсяг перевищує розмір збитків, тобто наявність збитків, в даному випадку у позивача, є обов`язковою умовою, за наявності якої суд може зменшити розмір пені; в матеріалах справи відсутні будь-які відомості з яких можна дійти до переконання, що позивачу були завдані збитки, а з огляду на це суд має право зменшити розмір штрафу (пені, неустойки); фактично пеня (штраф, неустойка) є джерелом додаткового прибутку для позивача, а не компенсацією за якусь надмірну тривалість у наданні послуг; згідно умов договору послуги мали надаватися в м. Харкові, безумовним є факт того, що починаючи з 24.02.2022 року м. Харків перебуває під ракетними та артилерійськими обстрілами Російської Федерації, в тому числі перебуває під обстрілами саме місце здійснення ремонту, що не заперечується учасниками справи; посилається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від у справі №913/162/22.

Щодо додаткових пояснень (вх.№ 12928), які надійшли від апелянта 24.10.2023 року, які останній просить врахувати під час розгляду справи, слід зазначити таке.

Норми ГПК України мають тлумачитися у їх сукупності.

Так, п. 3 ч. 1 ст. 42 ГПК України надає право учаснику справи надавати пояснення суду.

Водночас, згідно ст. 161 ГПК України, при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Порядок, строки, механізм подання цих заяв по суті справи чітко регламентується ГПК України.

Також, відповідно до ч. 5 ст. 161 ГПК України суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.

Разом з тим, згідно ст. 266 ГПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна подати докази надсилання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу. В іншому разі суд не враховує такі доповнення чи зміни.

Втім, апелянтом не наведено підстав, передбачених ГПК України для врахування додаткових пояснень (вх.№ 12928) від 24.10.2023 року при розгляді справи, виходячи з приписів ст.269 ГПК України, відповідно до якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

06.11.2023 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№ 13583), який долучено до матеріалів справи, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, в обґрунтування якого вказує на те, що встановлення дати та самого факту направлення позивачем листа-рознарядки від 07.09.2021 року №НГ/НЗ1-202/88 відповідачу не пов`язано зі строками надання послуг з ремонту та відповідно нарахуванням штрафних санкцій, оскільки договір чітко пов`язує терміни надання послуг з фактом передачі в ремонт, який визначається датою підписання актів здавання в ремонт (п. 4.6 та п.4.9 договору); сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку.

09.11.2023 року на адресу суду з господарського суду Полтавської області надійшли матеріали справи №917/765/23 (вх.№13741).

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення господарським судом першої інстанції неоспорених обставин справи, колегія суддів встановила наступне.

10.08.2021 року, за результатами проведеної процедури публічної закупівлі, між Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця" акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі замовник/позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю ТЕХЕКСПРЕС-М (далі підрядник/відповідач) укладено договір № ОД/П-21-367НЮ про надання послуг з ремонту гідропередач.

Пунктом 1.2 договору визначено, що виконавець (відповідач) зобов`язується за завданням замовника (позивача) особисто надати послуги з ремонту гідропередач. Кількість, перелік послуг та їх вартість визначені у Додатках №1,2,3 до договору. Замовник зобов`язується прийняти та здійснити оплату за належним чином надані послуги у порядку та на умовах договору.

Відповідно до п.4.1 договору надання послуги проводиться протягом строку дії договору тільки на підставі наданої письмової заявки (рознарядки) замовника, яка вважається дозволом на надання послуг та є підтвердженням готовності замовника до приймання послуг. Передача в ремонт оформляється актом передачі в ремонт.

07.09.2021 року на виконання умов договору, позивачем надано відповідачу лист від 07.09.2021 року №НГ/Н31-202/88 про готовність до приймання послуг згідно п. 4.1, 4.2. та 4.3. договору.

Згідно п. 4.6. договору термін надання послуг - не більше 45 (сорока п`яти) календарних днів з моменту передачі в ремонт, але не пізніше 24.12.2021 року, з правом дострокового виконання.

За змістом п. 4.9 договору, дати підписання актів здавання в ремонт та здачі- приймання наданих послуг є підставою для обрахування термінів фактичного знаходження в ремонті (термінів надання послуг).

21.09.2021 року гідропередачі ГП-300 та гідропередача ГП-300-10 були передані в ремонт, що підтверджується актами прийому-передачі в ремонт.

Враховуючи строки, встановлені п. 4.6. договору, термін надання послуг сплив 05.11.2022 року.

Позивач посилається на те, що, всупереч взятим на себе зобов`язанням, відповідач не надав послуги з ремонту гідропередач в строки передбачені договором; Акт здачі-приймання наданих послуг №0102-001 про виконання послуг з ремонту гідропередачі ГП-300-10 був підписаний 01.02.2022 року; Акт здачі приймання наданих послуг №0102/02-001 про виконання послуг з ремонту гідропередачі ГП-300 був підписаний 01.02.2023 року.

Згідно розділу 6 договору, здача-приймання результатів наданих послуг здійснюється сторонами на території замовника протягом 5 (п`яти) календарних днів з дати письмового отримання замовником повідомлення виконавця про готовність до здачі результатів наданих послуг і оформлюється актом здачі-приймання наданих послуг. Акт здачі-приймання наданих послуг підписується сторонами після проведення випробувань після ремонту.

Згідно п. 6.3. у випадку мотивованої відмови замовника від прийняття результату наданих послуг сторонами складається акт із перерахуванням претензій замовника та терміном усунення дефектів виконавцем.

30.12.2021 року позивач направив лист №04/2689 відповідачу, у якому просив направити представників відповідача 05.01.2022 року до дистанції колії Одеса-Сортувальна за адресою: м. Одеса, вул. 2 Сортувальна, для виконання здачі-приймання наданих послуг після проведення налагоджувальних робіт та випробувань гідропередачі на мотовозі МТП6-021.

Позивач посилається на те, що 05.01.2022 року представники відповідача в дистанцію колії Одеса-Сортувальна не прибули, внаслідок чого випробування гідропередачі після ремонту проведено не було, що підтверджується актом.

13.01.2022 року представниками відповідача в дистанцію колії Одеса-Сортувальна було привезено мастило для заправки гідропередачі на мотовозі МТП 6 №021 та проведено випробування гідропередачі.

В процесі випробувань були виявлені недоліки в роботі гідропередачі, які зазначені у акті від 13.01.2022 року.

Позивачем було направлено лист відповідачу від 14.01.2022 року №04/85 (з вимогою щодо усунення недоліків та направлення представників відповідача для здачі-приймання наданих послуг), а також направлено акт від 13.01.2022 року щодо несправностей при випробуванні гідропередачі ГП-300.

17.02.2022 року за вих. № 04/338, 09.06.2022 року за вих. №04/727, 20.06.2022 за вих. №04/763 позивачем направлялись відповідачу листи щодо усунення недоліків та направлення представників відповідача для здачі-приймання наданих послуг.

01.08.2022 року за вих. №НЮ-09/39 позивач надіслав відповідачу претензію щодо сплати пені за прострочення строку виконання зобов`язання на суму 83 580,00 грн.

Листом від 05.10.2022 року №05/10-001 відповідач гарантував проведення своєчасного, якісного ремонту запасних частин гідропередачі ГП-300 та просив відправити запасні частини гідропередачі на адресу відповідача.

Згідно акту від 05.10.2022 року представниками відповідача на території позивача було демонтовано гідропередачу ГП-300 з мотовозу. Гідротрансформатор та фрикційний вал було демонтовано та відправлено на адресу потужностей підприємства ТОВ ТЕХЕКСПРЕС-М.

Надалі, після усунення недоліків відповідачем та проведення випробувань гідропередачі 01.02.2023 року був підписаний акт здачі приймання наданих послуг №0102/02-001 про виконання послуг з ремонту гідропередачі ГП-300.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду Полтавської області, в якому останній просив стягнути з відповідача 112 502,53грн. пені за прострочення строку виконання робіт за договором №ОД/П-21-367НЮ.

21.09.2023 року господарським судом Полтавської області ухвалено оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

Переглянувши справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення господарського суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на швидкий захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту. А відсутність своєчасного судового захисту може призводити до ситуацій, коли наступні дії суду вже не матимуть значення для особи та її прав.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh.Russia" від 24.07.2003 року, "Svitlanav. Ukraine" від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Згідно ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є договір.

За приписами ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В силу ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько- правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст.ст. 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання.

Сторони у договорі визначили відповідальність відповідача за порушення строків виконання зобов`язання у вигляді пені у розмірі 0,1 % вартості послуг, з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення (п. 8.9. договору).

Так, позивачем нараховано відповідачу пеню у розмірі 112502,53грн.

Згідно акту здачі-приймання наданих послуг №0102-001 від 01.02.2022 року вартість послуг з ремонту гідропередачі ГП-300-10 становить 418 482,00 грн.

Пеня (за прострочення виконання в ремонту гідропередачі ГП-300-10) нарахована за період з 06.11.2021 року по 31.01.2022 року у розмірі 36 407, 93 грн.

Згідно акту здачі-приймання наданих послуг №01/02-001 від 01.02.2023 року вартість послуг з ремонту гідропередачі ГП-300 становить 418 102,22 грн.

Пеня (за прострочення виконання в ремонту гідропередачі ГП-300) за період з 06.11.2021 року по 06.05.2022 року становить 76 094,60 грн.

Разом з цим, відповідач в порядку ст.ст.13,74 ГПК України не заперечує факту порушення ним строків виконання зобов`язання, за які, відповідно до укладеного договору, сторони встановили відповідальність у вигляді нарахування пені.

Таким чином, загальна сума пені за неналежне виконання умов договору, що нарахована позивачем відповідачу та заявлена до стягнення становить 112 502,53 грн.

Отже, враховуючи, що відповідач у справі порушив встановлений договором від 10.08.2021 року № ОД/П-21-367НЮ строк надання послуг з ремонту гідропередач, позивач мав достатні правові підстави для нарахування пені, передбаченої договором.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Разом з тим, ст. 258 ЦК України визначено окремі види вимог, щодо яких застосовується спеціальний строк позовної давності, згідно з пунктом 1 частини другої якої до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За матеріалами справи, відповідачем про застосування строку позовної давності заявлено не було.

А тому, господарський суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що відповідач не спростував доводів позовної заяви, не надав належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені судом.

Аргументи апелянта на те, що строк надання послуг починає свій відлік не з моменту направлення рознарядки, а з моменту одержання відповідачем рознарядки та не встановивши дату одержання відповідачем рознарядки, суд відповідно невірно встановив дату спливу строку, що, на думку апелянта в цілому призвело до прийняття незаконного рішення через помилковість висновків суду покладених в основу рішення, не приймаються, з огляду на таке.

Так, у п. 4.1. договору сторони узгодили, що надання послуги проводиться протягом строку дії договору тільки на підставі наданої письмової заявки (рознарядки) замовника, яка вважається дозволом на надання послуг та є підтвердженням готовності замовника до приймання послуг. Передача в ремонт оформляється актом передачі в ремонт.

Пункт 4.1. договору, відповідно до якого надання послуги проводиться тільки на підставі наданої письмової заявки (рознарядки) замовника, яка вважається дозволом на надання послуг та є підтвердженням готовності замовника до приймання послуг, жодним чином не визначає терміни надання послуг та не пов`язує строк надання послуг з днем направлення рознарядки.

Встановлення дати та самого факту направлення позивачем листа-рознарядки від 07.09.2021 року №НГ/НЗ1-202/88 відповідачу не пов`язано зі строками надання послуг з ремонту та відповідно нарахуванням штрафних санкцій, оскільки договір чітко пов`язує терміни надання послуг з фактом передачі в ремонт, який визначається датою підписання актів здавання в ремонт (п. 4.6 та п.4.9 договору).

Так само, не приймаються аргументи апелянта на те, що договір було укладено 10.08.2021 року та останній припинив свою дію 24.12.2021 року, а тому суд мав дійти висновку про відсутність підстав для застосування розміру пені, яка нарахована за той проміжок часу коли договір припинив свою дію, тобто після 24.12.2021 року, оскільки суд не мав права стягувати пеню з цих підстав, що якраз і обумовлюється тим, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Сам факт закінчення строку дії двостороннього правочину, виконання якого здійснено тільки однією стороною, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін цього правочину та не звільняє другу сторону такого правочину від відповідальності за невиконання нею свого обов`язку.

За змістом ч. 4 ст. 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Так, за матеріалами справи, Акт здачі-приймання наданих послуг №0102-001 про виконання послуг з ремонту гідропередачі ГП-300-10 був підписаний 01.02.2022 року; Акт здачі приймання наданих послуг №0102/02-001 про виконання послуг з ремонту гідропередачі ГП-300 був підписаний 01.02.2023 року.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постановах Великої Падати Верховного Суду від 18.01.2022 року у справі № 910/17048/17, Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 910/2153/17, де, зокрема, вказано на те, що припинення строку договору не свідчить ані про припинення договору, ані про припинення зобов`язань за договором, а тому не означає звільнення боржника від виконання обов`язку в натурі, кредитор має право вимагати виконання обов`язку в натурі впродовж того часу, коли існує відповідне зобов`язання, а не лише впродовж строку, встановленого сторонами для його виконання у договорі.

Також, колегія суддів враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 19.03.2019 року у справі №916/626/18, де, зокрема, вказано на таке: Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Частиною 2 цієї статті визначено, що припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Стаття 599 ЦК України та стаття 202 ГК України встановлюють, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Поряд з належним виконанням законодавство передбачає і інші підстави припинення зобов`язань (прощення боргу, неможливість виконання, припинення за домовленістю, передання відступного, зарахування). Однак, чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання як закінчення строку дії договору. Тобто, зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору. Відповідно до частини 7 статті 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Також, частиною 3 ст. 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, необхідно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, відповідач повинен був довести наявність обставин, які зумовлюють застосування зазначеної норми.

Втім, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 77-79 ГПК України на підтвердження зазначених обставин.

Також, не приймаються аргументи апелянта на те, що відсутність цифрового підпису як обов`язкового елементу електронного листування є порушенням ч. 1 ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", що також підтверджує твердження відповідача про неналежний доказ всього електронного листування наданого позивачем, а факт того що таке листування покладено судом в основу оскаржуваного рішення, на думку апелянта, свідчить про використання останніми недопустимого та недостовірного доказу, а відтак і порушення ст.ст. 76,77, 78 ГПК України.

В матеріалів справи містяться паперові копії листування, які було створено позивачем шляхом складання паперового письмового документа, а не у вигляді електронних даних.

Посилання апелянта на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19.01.2022 року у справі №202/2965/21, де, зокрема, вказано на те, що роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень частини першої статті 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документа не захищений від внесення правок і викривлення. Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 червня 2019 року у справі №904/2882/18, від 24 вересня 2019 року у справі №922/1151/18, від 28 грудня 2019 року у справі №922/788/19, від 16 березня 2020 року у справі №910/1162/19, не приймаються, з огляду на таке.

Так, у справі №202/2965/21, на яку посилається апелянт, предметом позову є стягнення коштів, отриманих без достатньої правової підстави, яка розглядалась в порядку цивільного судочинства.

Так само не приймаються посилання апелянта на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від у справі №913/162/22, де, Верховний Суд, зокрема вказав про те, що, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати (1) наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є (2) даний випадок винятковим, виходячи з (3) інтересів сторін, які заслуговують на увагу, (4) ступеня виконання зобов`язань, (5) причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, (6) незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, (7) поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), (8) майновий стан сторін; при цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки [аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду, зокрема, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 13.01.2020 у справі №902/855/18, від 04.02.2020 у справі №918/116/19, від 29.09.2020 у справі №909/1240/19 (909/1076/19)]; водночас слід також взяти до уваги те, що для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити [постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 (пункт 8.24) та від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц (пункт 85).

Так, у справі №913/162/22, на яку посилається апелянт Укрзалізниця звернулась до суду з позовом до Товариства про стягнення 1 242716,40 грн. пені та 475 356 грн. штрафу.

Предметом позову у справі № 917/765/23 є стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техекспрес-М" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" 112502,53грн. лише пені за прострочення строку виконання робіт за договором.

Колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 31.05.2021 року у справі №913/567/19 (913/403/20), де, між іншим, вказано на таке.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в ухвалі від 27.03.2020 року у справі № 910/4450/19 зазначив, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (п. 32 постанови від 27.03.2018 року №910/17999/16; п. 38 постанови від 25.04.2018 року № 925/3/7, п. 40 постанов від 25.04.2018 року № 910/24257/16). Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 року у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 року у справі № 923/682/16. При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Суд звертається до правової позиції, щодо послідовно та неодноразово викладалась Великою Палатою Верховного Суду в питанні визначення подібності правовідносин у судових рішеннях: п. 60 постанови від 23.06.2020 року у справі № 696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19), п. 6.30 постанови від 19.05.2020 року у справі № 910/719/19, постанова від 16.01.2019 року у справі № 757/31606/15-ц, постанова від 12.12.2018 року у справі № 2-3007/11, пункт 5.5 від 19.06.2018 року у справі №922/2383/16; п. 8.2 постанови від 16.05.2018 року у справі № 910/5394/15-г.

Таким чином, правовідносини у справах, на які посилається апелянт та обставини вказаних справ №202/2965/21 та №913/162/22 не є подібними до правовідносин у справі №917/765/23, оскільки предмети та підстави позовів у цих справах, відповідно і встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, а також їх правове регулювання є різними, що виключає подібність спірних правовідносин у цих справах.

Окрім того, колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 20.04.2023 року у справі №904/124/22, де, зокрема, вказано на таке.

В умовах триваючого воєнного конфлікту законодавець встановив певні обов`язки щодо виконання юридичними особами військово-транспортного обов`язку. Приписами частини першої статті 6 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" унормовано, що військово-транспортний обов`язок установлюється з метою задоволення потреб Збройних Сил України, інших військових формувань на особливий період транспортними засобами і технікою і поширюється на центральні та місцеві органи виконавчої влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи і організації, у тому числі на залізниці, порти, пристані, аеропорти, нафтобази, автозаправні станції дорожнього господарства та інші підприємства, установи і організації, які забезпечують експлуатацію транспортних засобів, а також на громадян - власників транспортних засобів (частина перша). Порядок виконання військово-транспортного обов`язку визначається Кабінетом Міністрів України (частина друга). Постановою КМУ від 04.11.2015 № 891 затверджено Порядок організації діяльності залізничного транспорту під час здійснення військових залізничних перевезень (далі - Порядок). Згідно з пунктом 12 Порядку підприємства залізничного транспорту забезпечують: виконання планів військових залізничних перевезень; надання рухомого складу для військових залізничних перевезень; рух військових поїздів залізницею згідно з відповідним графіком; військові ешелони, військовий транспорт, що рухається під охороною військової варти, водою, засобами опалення, освітлення; надання вантажно-розвантажувальних пристроїв та знімного військового обладнання згідно з нормативно-правовими актами; здійснення контролю за переміщенням військових ешелонів, а також в окремих випадках військового транспорту, їх першочергове навантаження та доставку за призначенням. Рухомий склад для забезпечення провадження діяльності військових частин Збройних Сил повинен утримуватися у справному стані і своєчасно проходити планово-попереджувальний ремонт та технічне обслуговування (пункт 25 Порядку). У цьому випадку Верховний Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували інших обставин, що мають істотне значення в контексті застосування частини третьої статті 551 ЦК України, зокрема, обставини щодо необхідності дотримання Залізницею військово-транспортного обов`язку в умовах воєнного стану (виконання планів перевезення, надання рухомого складу для військових залізничних перевезень, утримання рухомого складу у справному стані, тощо), що передбачає матеріально-технічне забезпечення і не може не залежати від фінансового становища підприємства. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.03.2023 у справі № 904/934/22. Враховуючи те, що Скаржник має стратегічне значення для економіки та безпеки держави, на неї покладено обов`язок щодо утримання у справному стані рухомого складу для забезпечення діяльності Збройних Сил України, суд апеляційної інстанції помилково не врахував такі інші обставини, які мають істотне та виключне значення, оскільки вони заслуговують на увагу в розумінні частини першої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України.

Отже, висновок місцевого господарського суду про задоволення позову відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі Проніна проти України (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 року).

Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Апелянту було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків господарського суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 74 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені господарським судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 269, 270, ч.1 ст. 275, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю "Техекспрес-М" - адвоката Страннікова А.В. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 21.09.2023 року у справі №917/765/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених ч. 3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуюча суддя О.І. Терещенко

Суддя П.В. Тихий

Суддя М.М. Слободін