ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2023 р. Справа№ 910/1900/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Ткаченка Б.О.

Майданевича А.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Серьогіної Лесі Миколаївни

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023

у справі № 910/1900/23 (суддя Гумега О.В.)

за позовом Акціонерного товариства "БАНК АЛЬЯНС"

до Фізичної особи - підприємця Серьогіної Лесі Миколаївни

про стягнення 40 000, 00 грн,-

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

На розгляд Господарського суду міста Києва передано позовну заяву Акціонерного товариства "БАНК АЛЬЯНС" (далі - позивач) про стягнення з Фізичної особи - підприємця Серьогіної Лесі Миколаївни (далі - відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 40 000, 00 грн за договором про надання гарантії № 2312-22 від 03.02.2022.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі № 910/2122/23 позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи - підприємцяі Серьогіної Лесі Миколаївни на користь Акціонерного товариства "БАНК АЛЬЯНС" 40 000, 00 грн заборгованості та 2 684, 00 грн судового збору.

Рішення мотивоване тим, що відповідно до ст. 569 ЦК України та умов договору гарантії позивач мав "нічим не обмежене право" на зворотну вимогу (регрес) до відповідача у розмірі суми, сплаченої за гарантією № 2312-22 вфд 04.02.2022. При цьому, достатньою підставою для виникнення у відповідача зобов`язання відшкодувати вказані кошти є факт здійснення гарантом платежу на вимогу бенефіціара. Суд відхилив як безпідставні твердження відповідача про відсутність порушення ним умов договору про надання гарантії № 2312-22 від 03.02.2022 та відсутність підстав для сплати гарантії.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі № 910/2122/23, Фізична особа - підприємець Серьогіна Леся Миколаївна звернулась до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі № 910/2122/23 скасувати прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник не погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, що відповідно до ст. 569 ЦК України та умов договору гарантії позивач мав "нічим не обмежене право" на зворотну вимогу (регрес) до відповідача у розмірі суми сплаченої гарантії, адже гарант сплачує бенефіціару відповідну суму за гарантією виключно при настанні гарантійного випадку, під яким розуміється невиконання або неналежне виконання принципалом своїх зобов`язань, при цьому, суд має перевірити, чи відбулося невиконання або неналежне виконання принципалом своїх зобов`язань, чи винен принципал у ньому, та надати відповідну правову оцінку в своєму рішенні. Однак, суд першої інстанції ухилився від надання будь-якої оцінки обставинам виконання/невиконання, належного/неналежного виконання принципалом своїх зобов`язань.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач у відзиві на апеляційну скаргу, поданому до суду, вказує на те, що визначаючи, чи відповідає вимога бенефіціара умовам гарантії, банк-гарант не повинен вдаватись до аналізу відносин, які склались між бенефіціаром та принципалом і, відповідно, встановлювати з чиєї вини відбувалось порушення принципалом зобов`язання, чи було таке порушення вимушеним.

Позивач зазначає, що відповідачем не спростовано факт невиконання ним перед бенефіціаром зобов`язання, не визнається недійсною банківська гарантія, а лише вказується на неможливість виконання зобов`язання, зокрема, через форс-мажорні обставини на підтвердження яких відповідач посилається на лист ТПП № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022. Проте, даний лист не може бути належним та допустимим щодо настання форс-мажорних обставин, оскільки не відповідає вимогам до оформлення сертифікатів про засвідчення форс-мажорних обставин.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 910/1900/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Серьогіної Лесі Миколаївни на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі № 910/2122/23. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Серьогіної Лесі Миколаївни на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі № 910/2122/23 у порядку письмового провадження без повідомлення учасників.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2023 виправлено допущені описки в ухвалі від 19.06.2023.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, тимчасові непрацездатності суддів, перебування суддів у відпустках, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/1900/23 розглядалась протягом розумного строку.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, між 03.02.2022 між Акціонерним товариством "БАНК АЛЬЯНС" (гарант) та Фізичною особою-підприємцем Серьогіною Лесею Миколаївною (принципал) укладено договір про надання гарантії № 2312-22 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого за заявою принципала банк надає на користь бенефіціара гарантію, за якою зобов`язується сплатити бенефіціару на його письмову вимогу грошову суму у разі гарантійного випадку та дотримання умов гарантії та цього договору.

Сума гарантії складає 40000,00 (сорок тисяч гривень 00 копійок) (п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 1.4 договору гарантія діє з 10.02.2022 по 11.06.2022 включно (далі - строк дії гарантії).

Згідно з п. 3.1 договору сторонами узгоджено, що після належного виконання принципалом вимог цього договору, необхідних для надання банком гарантії, оригінал гарантії передається принципалу для подальшого надання ії бенефіціару, якщо інше не передбачено умовами основного зобов`язання та гарантії. Факт отримання оригіналу гарантії підтверджується шляхом надсилання гарантом принципалу та/або бенефіціару електронної форми гарантії № 2312-22 засобами електронної пошти на адресу. Принципал підписанням цього lоговору підтверджує, що він ознайомлений із формою та текстом гарантії, зауважень не має і гарантує , що не буде мати до банку претензій з цих питань.

Пунктами 3.5, 3.6, 3.7 договору встановлено, зокрема, що гарантія надається: безвідклична, безумовна. Банк розглядає вимогу бенефіціара із доданими документами протягом строку, зазначеного в гарантії. Протягом 1 (одного) робочого дня від дати отримання вимоги бенефіціара по гарантії, банк письмово повідомляє принципала про отримання такої вимоги та направляє її копію (разом із копіями документів, якими вона супроводжувалась, якщо подання таких документів передбачалось умовами гарантії). Принципал в строк, визначений у письмовій вимозі банку зобов`язаний, зокрема, письмово повідомити банк про виявлені невідповідності у вимозі та у доданих до вимоги бенефіціара документах умовам гарантії.

У разі здійснення виплати з гарантією, гарант повідомляє принципала про здійснений платіж за гарантією у день такої виплати по телефону, електронною поштою або за допомогою інших засобів зв`язку (п. 3.10 договору)

Відповідно до пункту 3.12 договору сторони, враховуючи положення ст.569 Цивільного кодексу України, домовились, що банк має нічим не обмежене право на зворотну вимогу до принципала (регрес) у розмірі всіх сум, сплачених банком за гарантією, процентів, пені та будь-яких витрат (збитків). Достатньою підставою для виникнення зобов`язання принципала відшкодувати вказані кошти (в т.ч витрати, збитки, проценти, пеню тощо) є факт здійснення гарантом платежу на вимогу бенефіціара. Відшкодування має бути здійснено принципалом своєчасно та незалежно від відповідності/невідповідності сплати банком сум за гарантією передбаченому гарантією порядку такої сплати, а також незалежно від факту доведеності бенефіціаром настання гарантійного випадку за гарантією, дійсності вимоги чи відсутності гарантійного випадку за гарантією на бачення принципала.

Згідно з п. 4.2 договору у разі виплати гарантом грошових сум по гарантії за рахунок інших джерел, ніж сформоване грошове покриття, принципал зобов`язаний відшкодувати гаранту суму відшкодування не пізніше наступного робочого дня після здійснення гарантом платежу за гарантією, якщо інший строк не встановлений у регресній вимозі.

Пунктом 5.3. договору встановлено, що принципал не може бути звільнений від виконання зобов`язань та/або відповідальності за цим договором ні при яких обставинах, у тому числі навіть тих, що не залежать від принципала.

Відповідно до п. 6.1 договору, цей договір є укладений з дня його підписання представниками сторін до діє до повного виконання зобов`язань сторонами по цьому договору.

Згідно з п. 7.13 договору сторони дійшли згоди, що місцем виконання будь-яких зобов`язань принципала перед гарантом за цим договором є місцезнаходження гаранта.

На підставі договору позивач видав гарантію № 2312-22 від 04.02.2022 (далі - гарантія) на користь бенефіціара - Національного банку України.

Згідно з п. 2 гарантії, ця гарантія застосовується для цілей забезпечення тендерної пропозиції учасника (принципала - Фізичної особи-підприємця Серьогіної Лесі Миколаївни) процедури закупівлі відповідно до Закону України "Про публічні закупівлі" (далі - Закон).

Відповідно до п. 3 гарантії встановлено, що гарант безвідклично та безумовно зобов`язаний сплатити бенефіціару суму гарантії (40 000,00 грн) протягом 5 банківських днів після дня отримання гарантом письмової вимоги бенефіціара про сплату суми гарантії (далі - вимога). Вимога надається бенефіціаром на поштову адресу гаранта та повинна бути отримана ним протягом строку дії гарантії. Вимога може бути передана через банк бенефіціара, який підтвердить автентичним SWIFT-повідомленням на SWIFT-адресу гаранта достовірність підписів та печатки бенефіціара (у разі наявності) на вимозі та повноваження особи (осіб), що підписала(и) вимогу. Вимога повинна супроводжуватися копіями документів, засвідчених бенефіціаром та скріплених печаткою бенефіціара (у разі наявності), що підтверджують повноваження особи (осіб), що підписала(и) вимогу. Вимога повинна містити посилання на дату складання/видачі і номер цієї гарантії, а також посилання на одну з таких умов (підстав), що підтверджують невиконання принципалом своїх зобов`язань, передбачених його тендерною пропозицією:

1) відкликання тендерної пропозиції принципалом після закінчення строку її подання, але до того, як сплив строк, протягом якого тендерні пропозиції вважаються дійсними;

2) непідписання договору про закупівлю принципалом, який став переможцем тендеру;

3) ненадання принципалом, який став переможцем процедури закупівлі у строк, визначений частиною шостою статті 17 Закону, документів, що підтверджують відсутність підстав, установлених статтею 17 Закону;

4) ненадання принципалом, який став переможцем процедури закупівлі забезпечення виконання договору про закупівлю після отримання повідомлення про намір укласти договір про закупівлю, якщо надання такого забезпечення передбачено тендерною документацією.

Бенефіціар (Національний банк України) звернувся до банку з вимогою №65-0006/33457 від 11.05.2022, відповідно до якої просив перерахувати кошти за гарантією № 2312-22 від 04.02.2022 у розмірі 40 000,00 грн, у зв`язку із тим, що принципал (Фізична особа-підприємець Серьогіна Леся Миколаївна) не виконав зобов`язань, передбачених його тендерною пропозицією, виконання яких забезпечується гарантією, а саме у зв`язку з непідписанням договору про закупівлю принципалом, який став переможцем тендеру.

На виконання умов гарантії № 2312-22 від 04.02.2022 банк сплатив на користь бенефіціара кошти у розмірі 40 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 4 від 19.05.2022.

20.05.2022 банк звернувся до принципала з вимогою про сплату регресу № 21.2.3/1155, відповідно до якої вимагав у строк, передбачений п. 4.2 договору, відшкодувати суму коштів, сплачену за гарантією, а саме суму в розмірі 40000,00 грн, але не пізніше 25.05.2022.

Принципал (відповідач) не здійснив на користь позивача відшкодування коштів, сплачених за гарантією.

Оскільки відповідач, в порушення вимог законодавства та умов договору про надання гарантії № 2312-22 від 03.02.2022, не відшкодував позивачу сплачені за гарантією кошти, позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача 40 000,00 грн відшкодування по сплаченій вимозі в порядку регресу.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечив, стверджуючи про відсутність порушення ним умов договору про надання гарантії № 2312-22 від 03.02.2022 та відсутність підстав для сплати гарантії.

Відповідач вважає, що в порушення вимог п. 3 гарантії позивач не пересвідчився у причинах та обставинах не підписання Фізичною особою - підприємцем Серьогіною Л.М. договору про закупівлю.

Відповідач зазначив, що договорів про закупівлю з Національним Банком України не може бути укладений враховуючи:

- неможливість виконання умов договору про закупівлю щодо строків поставки першої партії товару (до 30.03.2023), визначених у поданій ФОП Серьогіною Л.М. тендерній пропозиції та у додатку № 8 до тендерної документації (Проєкт договору про закупівлю), оскільки повідомлення про намір укласти договір датоване 18.04.2022, а відповідь на таке повідомлення надавалась відповідачем 25.04.2022;

- у запропонованому додатку № 8 тендерної документації (Проєкт договору про закупівлю), наданому Національним Банком України, не міститься порядку зміни його умов, в той час як відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 Закону України "Про публічні закупівлі", договір про закупівлю є нікчемним у разі укладення договору з порушенням вимог частини четвертої статті 41 цього Закону;

- наявність форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме військова агресія російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні (засвідчено листом від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислової палати України), призупинення роботи (робота не на повну потужність) контрагента відповідача (ТОВ "Новий стиль").

За наведених обставин, на думку відповідача, у Національного Банку України та у гаранта були відсутні підстави вважати, що ФОП Серьогіна Л.М. не виконала зобов`язання, передбачені тендерною пропозицією, а саме не підписала договір про закупівлю як учасник, який став переможцем тендеру.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновками господарського суду першої інстанції, викладеними у оскаржуваному рішенні, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, гарантією.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 ГК України гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні. Зобов`язання за банківською гарантією виконується лише на письмову вимогу управненої сторони. Гарант має право висунути управненій стороні лише ті претензії, висунення яких допускається гарантійним листом. Зобов`язана сторона не має права висунути гаранту заперечення, які вона могла б висунути управненій стороні, якщо її договір з гарантом не містить зобов`язання гаранта внести до гарантійного листа застереження щодо висунення таких заперечень. До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 560 ЦК України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За умовами частини першої та другої статті 561 ЦК України гарантія діє протягом строку, на який вона видана. Гарантія є чинною від дня її видачі, якщо в ній не встановлено інше.

Відповідно до пп. 7, 8, 9 п. 3 розділу 1 Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою НБУ 15.12.2004 № 639 (далі - Положення):

вимога - лист або повідомлення з вимогою до банку-гаранта/банку-контргаранта сплатити кошти за гарантією/контргарантією. Вимога за гарантією складається бенефіціаром і подається у довільній формі, якщо інше не визначено умовами гарантії (у якій має зазначатися, у чому полягає порушення принципалом базових відносин, забезпечених гарантією), або надсилається у формі повідомлення банку-гаранту;

гарантійний випадок - одержання банком-гарантом/банком-контргарантом вимоги бенефіціара, що становить належне представлення, протягом строку дії або до дати закінчення дії гарантії/контргарантії, що свідчить про порушення принципалом базових відносин;

гарантія - спосіб забезпечення виконання зобов`язань, відповідно до якого банк-гарант бере на себе грошове зобов`язання перед бенефіціаром сплатити кошти в разі настання гарантійного випадку. Зобов`язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від базових відносин, які забезпечуються такою гарантією (їх припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на такі базові відносини безпосередньо міститься в тексті гарантії.

Таким чином у відносинах за гарантією беруть участь три суб`єкти - гарант, беніфіціар та принципал. Забезпечувальна функція гарантії полягає у тому, що вона (гарантія) забезпечує належне виконання принципалом його обов`язку перед беніфіціаром. Гарантія - це односторонній правочин, змістом якого є обов`язок гаранта сплатити кредитору-беніфіціару грошову суму відповідно до умов гарантій у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією. Тобто гарантія створює зобов`язання тільки для гаранта.

Водночас, оскільки гарант відповідає перед кредитором за порушення основного зобов`язання боржником, законне право вимоги кредитора до гаранта може виникнути лише у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язання боржником.

Відповідно до ст. 563 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії. Вимога кредитора до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії пред`являється у письмовій формі (ч. 1). До вимоги додаються документи, вказані в гарантії (ч. 2). У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією (ч. 3). Кредитор може пред`явити вимогу до гаранта у межах строку, встановленого у гарантії, на який її видано (ч. 4). Кредитор не може передавати іншій особі право вимоги до гаранта, якщо інше не встановлено гарантією (ч. 5).

Згідно з ч. 1 ст. 565 ЦК України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.

Відповідно до ст. 569 ЦК України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником (ч. 1). Гарант не має права на зворотну вимогу (регрес) до боржника у разі, якщо сума, сплачена гарантом кредиторові, не відповідає умовам гарантії, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником (ч. 2).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.06.2021 у справі № 910/16898/19, які є загальними щодо спорів про стягнення боргу за гарантією, враховуючи приписи статей 560, 563, 565 ЦК України, обов`язок гаранта сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії настає за умови порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією та направлення кредитором гаранту письмової вимоги разом із зазначеними в гарантії документами. За відсутності однієї із вказаних умов відповідальність гаранта не настає. Подібні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 14.11.2019 у справі № 910/20326/17, від 18.10.2018 у справі № 910/21641/17, від 20.06.2018 у справі № 904/9536/17, від 02.03.2018 у справі № 910/8297/17.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем договір про надання гарантії № 2312-22 від 03.02.2022 є договором банківської гарантії.

На підставі наведеного договору позивачем було надано принципалу (ФОП Серьогіна Л.М.) гарантію № 2312-22, за умовами якої позивач взяв на себе безвідкличні та безумовні зобов`язання сплатити бенефіціару (Національному банку України) суму гарантії (40 000,00 грн) протягом 5 банківських днів після дня отримання гарантом письмової вимоги бенефіціара про сплату суми гарантії, яка (вимога) повинна супроводжуватися копіями документів, засвідченими бенефіціаром, повинна містити посилання на дату складання/видачі і номер цієї гарантії, а також посилання на одну з умов (підстав), що підтверджують невиконання принципалом своїх зобов`язань, передбачених його тендерною пропозицією.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.04.2022 Національний банк України надіслав ФОП Серьогіній Л.М., як учаснику, який став переможцем тендеру, повідомлення про намір укласти договір про закупівлю № 65-0006/28462 від 18.04.2022.

Листом № 8 від 27.04.2022 ФОП Серьогіна Л.М. надала відповідь Національному банку України про неможливість підписання між ФОП Серьогіна Л.М. та Національним банком України договору про закупівлю за результатами конкурентної процедури закупівлі (оголошення про проведення відкритих торгів UА-2022-01- 25-019318-b, яке розміщене на офіційному сайті https://prozoiro.gov.ua/tender/UA-2022-01-25-019318-b), просила відмінити закупівлю у зв`язку з неможливістю усунення порушень, що виникли через виявлені порушення законодавства у сфері публічних закупівель.

У наведеному листі ФОП Серьогіна Л.М. зазначила, зокрема, що підписання договору про закупівлю з визначеним строком поставки першої партії товару до 30.03.2022 не є можливим, адже такий договір є нікчемним, а його підписання не створюватиме жодних правових наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю; крім того, з 28.02.2022 публічні закупівлі товарів, робіт і послуг здійснюються без застосування процедур закупівель, визначених Законом України "Про публічні закупівлі", відтак обов`язок щодо надання документів відповідно до ч. 6 ст. 17 цього Закону у переможця процедури закупівлі та підписання договору про закупівлю не виникає; виконання договру про закупівлю відповідно до вимог тендерної документації під час воєнного стану може нести пряму загрозу життю та здоров`ю співробітників.

Бенефіціар звернувся до банку з вимогою №65-0006/33457 від 11.05.2022, відповідно до якої просив перерахувати кошти за гарантією № 2312-22 від 04.02.2022 у розмірі 40 000,00 грн, у зв`язку із тим, що принципал не виконав зобов`язань, передбачених його тендерною пропозицією, виконання яких забезпечується гарантією, а саме у зв`язку з непідписанням договору про закупівлю принципалом, який став переможцем тендеру.

Листом, надісланим на електронну пошту банку, ФОП Серьогіна Л.М. повідомила банк про неможливість підписання між ФОП Серьогіна Л.М. та Національним банком України договору про закупівлю з посиланням на вищенаведені обставини та зазначила, що не має наміру сплачувати кошти банку у випадку задоволення ним вимоги Національного банку України №65-0006/33457 від 11.05.2022.

На виконання умов гарантії № 2312-22 від 04.02.2022 та договору, позивачем було сплачено на користь бенефіціара 40 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 4 від 19.05.2022.

Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із твердження апелянта, що суд має надати оцінку обставинам невиконання чи неналежного виконання принципалом воїх зобов`язань.

Так, визначаючи, чи відповідає вимога бенефіціара умовам гарантії, банк-гарант не повинен вдаватись до аналізу відносин, які склались між бенефіціаром та принципалом і, відповідно, встановлювати з чиєї вини відбулось порушення принципало зобов`язання, чи було таке порушення вимушеним.

Натомість, для виплати суми банківської гарантії достатньо встановити, що таке порушення відбулося.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 910/9397/20.

Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вірно встановлено судом першої інстанції у п. 4.2 договору сторони узгодили, що у разі виплати гарантом грошових сум по гарантії за рахунок інших джерел, ніж сформоване грошове покриття, принципал зобов`язаний відшкодувати гаранту суму відшкодування не пізніше наступного робочого дня після здійснення гарантом платежу за гарантією, якщо інший строк не встановлений у регресній вимозі.

З матеріалів справи вбачається, що 20.05.2022 позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату регресу № 21.2.3/1155, у якій вимагав у строк, передбачений п. 4.2 договору, відшкодувати суму коштів, сплачену за гарантією, а саме суму в розмірі 40 000,00 грн, але не пізніше 25.05.2022.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що, оскільки у регресній вимозі встановлений інший строк виконання грошового зобов`язання, ніж визначений у п. 4.2 договору, тому відповідач повинен був відшкодувати суму, сплачену позивачем за гарантією, у строк до 25.05.2022 включно, відповідно з 26.05.2022 відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання.

Згідно зі статтями 509, 526 ЦК України, статтями 173, 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 3.12 договору, встановлено, що банк має нічим не обмежене право на зворотну вимогу до принципала (регрес) у розмірі всіх сум, сплачених банком за гарантією. Достатньою підставою для виникнення зобов`язання принципала відшкодувати вказані кошти є факт здійснення гарантом платежу на вимогу бенефіціара. Відшкодування має бути здійснено принципалом своєчасно та незалежно від відповідності/невідповідності сплати банком сум за гарантією передбаченому гарантією порядку такої сплати, а також незалежно від факту доведеності бенефіціаром настання гарантійного випадку за гарантією, дійсності вимоги чи відсутності гарантійного випадку за гарантією на бачення принципала.

Пунктом 5.3 договору встановлено, що принципал не може бути звільнений від виконання зобов`язань та/або відповідальності за цим договором ні при яких обставинах, у тому числі навіть тих, що не залежать від принципала.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідно до ст. 569 ЦК України та умов договору позивач мав "нічим не обмежене право" (у розумінні п. 3.12, 5.3 "договору) на зворотну вимогу (регрес) до відповідача у розмірі суми, сплаченої за гарантією № 2312-22 від 04.02.2022. Достатньою підставою для виникнення у відповідача зобов`язання відшкодувати вказані кошти сторони визначили факт здійснення гарантом платежу на вимогу бенефіціара, такий платіж підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 4 від 19.05.2022.

Щодо посилання апелянта на форс-мажорні обставини на підтвердження чого надає лист Торгово-промислової палати № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022, то колегія суддів зазначає, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного (заздалегідь встановленого) характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21, від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17.

Водночас, апелянт не надав суду належних та допустимих доказів виникнення у нього форс-мажорних обставин, які унеможливили виконання своїх зобов`язань.

Як зазначачалося вище, відповідач не здійснив на користь позивача відшкодування коштів у сумі 40 000,00 грн, сплачених позивачем за гарантією № 2312-22 від 04.02.2022.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищенаведене, беручи до уваги, що достатньою підставою для виникнення у відповідача зобов`язання відшкодувати суму гарантії позивачу, сторони визначили факт здійснення гарантом платежу на вимогу бенефіціара, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 40 000,00 грн, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін, що були покладені в основу оскаржуваного судового рішення, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає про те, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994; п. 29-30), однак, це право не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Проніна проти України" від 18.07.2006; п. 23; рішення у справі "Hirvisaari v. Finland" ("Хірвісаарі проти Фінляндії; п. 32).

Однак, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що наведене місцевим судом мотивування є достатнім для обґрунтування свого рішення за аргументами та доказами, які наявні у матеріалах справи. При цьому, рівень деталізації судом своїх доводів в будь-якому разі не призвів до неправильного вирішення справи, тому підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі № 910/1900/23, відсутні.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Фізичної особи - підприємця Серьогіної Лесі Миколаївни на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі № 910/1900/23 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі № 910/1900/23 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Серьогіної Лесі Миколаївни на рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі № 910/1900/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.05.2023 у справі № 910/1900/23 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Справу № 910/1900/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді Б.О. Ткаченко

А.Г. Майданевич