УХВАЛА

16 листопада 2023 року

м. Київ

cправа № 905/920/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Кондратової І.Д., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

позивача - приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» - Руденко Ю.Г. (в порядку самопредставництва),

відповідача - державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - Компанія, позивач, скаржник)

на рішення господарського суду Донецької області від 15.06.2023 (суддя Кучерява О.О.)

та постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.09.2023 (головуючий суддя: Россолов В.В., судді: Склярук О.І., Хачатрян В.С.)

у справі № 905/920/22

за позовом Компанії

до державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі - Підприємство, відповідач, ДП «ВК «Краснолиманська» )

про стягнення 37 423 828,25 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Компанія звернулася до суду з позовом до Підприємства про стягнення з останнього, 26 485 327,09 грн заборгованості, 5 358 588,20 грн інфляційних втрат, 747 976,42 грн 3 % річних, 2 231 666,60 грн пені та 2 600 269,94 грн. штрафу. Загальна сума стягнення складає 37 423 828,25 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за договором про надання послуг з передачі електричної енергії від 09.10.2020 №1829-0231, на підставі чого нараховано інфляційні втрати, штраф, пеню та 3% річних.

Рішенням господарського суду Донецької області від 15.06.2023 у справі №905/920/22 позовні вимоги Компанії до Підприємства задоволено частково; стягнуто з Підприємства на користь Компанії заборгованість у сумі 26 471 327,08 грн, інфляційні втрати у сумі 5 078 008,15 грн, 3 % річних у сумі 723 011,50 грн, пеню у сумі 2 077 637,51 грн, штраф у сумі 2 461 309,50 грн, судовий збір у розмірі 552 169,41 грн; в решті позовних вимог відмовлено.

Рішення обґрунтовано доведеністю позовних вимог в частині їх задоволення. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення суми основного боргу в розмірі 14 000,01 грн суд виходив з відсутності доказів направлення відповідачу акту коригування до акту приймання-передачі послуги з передачі електричної енергії до договору від 09.10.2020 №1829-02031 від 21.02.2022 в обсязі 5290,883МВт/год, на суму 1 866 179,09 грн. Одночасно судом здійснено перерахунок розміру заборгованості штрафу, пені, 3 % річних, інфляційних втрат з огляду на неправильність проведення позивачем розрахунку.

Компанія звернулася з апеляційною скаргою до апеляційного господарського суду та просила скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення суми основного боргу в розмірі 14 000,01 грн, 3% річних в сумі 0,49 грн та інфляційних втрат в сумі 100 663,42 грн. Тобто, в апеляційному господарському суді рішення суду першої інстанції переглядалося лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення суми основного боргу в розмірі 14 000,01 грн, 3% річних в сумі 0,49 грн та інфляційних втрат в сумі 100 663,42 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 04.09.2023 рішення суду першої інстанції зі справи №905/920/22 (в частині його оскарження) залишено без змін. Апеляційний господарський суд повністю погодився з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову.

Не погоджуючись з судовими рішеннями судів попередніх судових інстанцій Компанія звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить Суд скасувати рішення господарського суду Донецької області від 15.06.2023 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення суми основного боргу в розмірі 14 000,01 грн, 3 % річних у сумі 0,49 грн та інфляційних втрат у сумі 100 663,42 грн та постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.09.2023 в повному обсязі у справі № 905/920/22, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у зазначеній частині.

Компанія у доводах касаційної скарги обґрунтовує підставу касаційного оскарження із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та зазначає, що судами попередніх інстанцій не ураховано висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, який викладений у постанові Верховного Суду від 07.07.2022 у справі № 916/1456/21 (з урахуванням пояснень представника Компанії, наданих у судовому засіданні 16.11.2023, які стосуються дати винесення постанови зі справи № 916/1456/21).

Також вказує на те, що апеляційний господарський суд в даній справі повинен був перевірити законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу у стягненні з відповідача суми основного боргу в розмірі 14 000,01 грн, 3 % річних у сумі 0, 49 грн та інфляційних втрат у сумі 100 663,42 грн, однак не дотримав вимог законодавства.

Ухвалою Верховного Суду від 16.10.2023, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі.

Від Підприємства відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.11.2023 для розгляду справи № 905/920/22 визначено колегію суддів у складі: Колос І.Б. (головуючий), Кондратова І.Д., Малашенкова Т.М.

У судовому засіданні 16.11.2023 представник Компанії брав участь в режимі відеоконференції згідно з ухвалою Суду від 06.11.2023.

Так, предметом касаційного перегляду є судові рішення попередніх інстанцій в частині висновків щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з Підприємства на користь Компанії суми основного боргу в розмірі 14 000,01 грн, 3 % річних у сумі 0, 49 грн та інфляційних втрат у сумі 100 663,42 грн.

Касаційна скарга Компанії подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України, оскільки скаржник вважає, що судами попередніх інстанцій не враховано висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 07.07.2022 у справі № 916/1456/21 (з урахуванням пояснень представника Компанії, наданих у судовому засіданні 16.11.2023, які стосуються дати винесення постанови зі справи № 916/1456/21).

Касаційне провадження у справі відкрито на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Отже, відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Отже, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття «подібні правовідносини», а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Ураховуючи наведені висновки щодо тлумачення поняття «подібні правовідносини», задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин (подібність відносин), Велика Палата Верховного Суду визнала за потрібне конкретизувати раніше викладені Верховним Судом висновки щодо цього питання та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Верховний Суд вважає безпідставними доводи скаржника про неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 07.07.2022 у справі № 916/1456/21 з огляду на таке.

Слід зазначити, що предметом розгляду даної справи № 905/920/22 є стягнення основаної заборгованості, а також інфляційних втрат, річних, пені та штрафу. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем грошових зобов`язань за договором про надання послуг з передачі електричної енергії від 09.10.2020 №1829-0231. Як свідчить зміст оскаржуваних судових рішень, факт надання послуг за спірним договором у вказаний позивачем період (з березня 2021 року по лютий 2022 року), а також обсяг та вартість наданих послуг у сумі 26 471 327,08 грн відповідачем не оспорюється та є встановленим. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення суми основного боргу в розмірі 14 000,01 грн суд виходив з відсутності доказів направлення відповідачу акту коригування до акту приймання-передачі послуги з передачі електричної енергії до договору від 09.10.2020 №1829-02031 від 21.02.2022 в обсязі 5290,883МВт/год, на суму 1 866 179,09 грн. Одночасно судом здійснено перерахунок розміру заборгованості штрафу, пені, 3 % річних, інфляційних втрат з огляду на неправильність проведення позивачем розрахунку. Таким чином суди, встановивши неналежне виконання відповідачем умов укладеного договору та, відповідно, встановивши існування заборгованості, яку відповідач не заперечує, здійснивши власне перерахування інфляційних втрат, річних, пені та штрафу, дійшли заснованого на законі висновку про часткове задоволення позовних вимог Компанії.

Отже, Суд вважає, що під час розгляду справи, яка переглядається, судами попередніх судових інстанцій встановлені та досліджені всі обставини справи та їм була надана правова оцінка, а аргументи скаржника переважно стосуються заперечення обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, та зводяться до їх переоцінки, що, у свою чергу, не може бути предметом розгляду в касаційному порядку в силу приписів частини другої статті 300 ГПК України. Судами попередніх інстанцій надано оцінку всім поданим сторонами доказам, до переоцінки яких, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

Поряд з тим у справі №916/1456/21 розглядались вимоги приватного виконавця як конкурсного кредитора про визнання його грошових вимог на суму основної винагороди приватного виконавця в межах справи про банкрутство. Висновки Верховного суду у справі №916/1456/21 стосуються питань: чи є грошовим зобов`язанням в розумінні абзацу п`ятого статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства основна винагорода приватного виконавця передбачена статтею 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»; з яким юридичним фактом або сукупністю юридичних фактів пов`язується виникнення грошового зобов`язання у боржника перед приватним виконавцем за основною винагородою та визначення його розміру як грошової вимоги кредитора у справі про банкрутство. Наведене вище виключає подібність правовідносин, як за об`єктом спору так і за змістом цих відносин.

У зв`язку з викладеним Суд вважає, що справа № 916/1456/21, на яку здійснює своє посилання скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі, яка розглядається за змістовним критерієм.

Крім того, зі змісту касаційної скарги не вбачається яку саме норму права у справі, що переглядається, судами попередніх судових інстанцій було застосовано саме без урахування висновків, викладених у справі №916/1456/21. Тобто, яка норма права не застосована під час розгляду справи № 905/920/22.

З огляду на викладене, доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення прийняті без урахування висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 07.07.2022 у справі № 916/1456/21, не знайшли свого підтвердження.

Тобто наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.

Стосовно інших доводів скаржника про те, що апеляційний господарський суд в даній справі повинен був перевірити законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачу у стягненні з відповідача суми основного боргу в розмірі 14 000,01 грн, 3 % річних у сумі 0, 49 грн та інфляційних втрат у сумі 100 663,42 грн, Суд також не приймає їх (доводи) до уваги, оскільки зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що апеляційним судом, під час перегляду рішення суду першої інстанції, досліджено та перевірено всі обставини справи, надана належна оцінка доказам та доводам, які були наведені у апеляційній скарзі Компанією (доводи є тотожними з доводами касаційної скарги), тобто, здійснена оцінка всім наданим сторонами доказам, до переоцінки яких, суд касаційної інстанції вдаватись не може, оскільки встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої й апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 73-80, 86, 300 ГПК України.

При розгляді даної справи Верховний Суд бере до уваги, що однією із основних засад справедливого судочинства вважається принцип верховенства права, невід`ємною, органічною складовою, якого є принцип правової визначеності.

Одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Сталість і незмінність остаточного судового рішення, що набуло чинності, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.

Верховний Суд також зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі «Monnell and Morris v. the United Kingdom» (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Верховний Суд виходить з того, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватись лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у даній справі в касаційній скарзі з огляду на підставу оскарження скаржником не зазначено й не обґрунтовано.

У справі ЄСПЛ «Sunday Times v. United Kingdom» Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін «передбачено законом» передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін «передбачено законом» передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом» зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі «Steel and others v. The United Kingdom»).

За наведених обставин, згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення господарського суду Донецької області від 15.06.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.09.2023 у справі № 905/920/22, оскільки після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України Судом встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постанові Верховного Суду, на яку посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення господарського суду Донецької області від 15.06.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 04.09.2023 у справі № 905/920/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Кондратова

Суддя Т. Малашенкова