СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2023 року м. Харків Справа № 922/2371/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Соляник Н.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: Деркач А.В., довіреність № 14/20-73-23 від 16.06.2023;

від відповідача (апелянта): не з`явилися;

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України", с. Гонтарівка, Вовчанський район, Харківська область (вх. №1804 Х/2),

на рішення Господарського суду Харківської області від 05.07.2023 (повний текст складено 05.07.2023) у справі №922/2371/23 (суддя Присяжнюк О.О.),

за позовом Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг", м. Київ,

до відповідача Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України", с.Гонтарівка, Вовчанський район, Харківська область,

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Державне публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (надалі ДПАТ "НАК "Украгролізинг") звернулося до Господарського суду Харківської області з позовом до Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" (надалі ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка") про стягнення заборгованість в сумі 221273,05грн, з яких: 205354,71грн - сума основного боргу за лізинговими платежами, 789,69грн - пеня, 244,13грн - індекс інфляції, 1114,52грн - 25% річних, 13770,00грн - штраф за п. 8.1. договору.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконання відповідачем умов договору фінансового лізингу №20-21-178ств-фл/376 від 31.08.2021 в частині повної та своєчасної сплати лізингових платежів на суму 205354,71грн, внаслідок чого позивачем застосовано до відповідача штрафні санкції, а також на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано суму втрат від інфляції та відсотки річних.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 05.07.2023 у справі №922/2371/23 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 221273,05грн, з яких: 205354,71грн - сума заборгованості за лізинговими платежами, 789,69грн - сума пені, 244,13грн - індекс інфляції, 1114,52грн - 25% річних, 13770,00грн - штраф за п. 8.1. договору, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 3319,10грн.

Задовольняючи позовні вимоги, господарський суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до погодженого між сторонами графіку погашення заборгованості строк оплати лізингових платежів є таким, що настав, тоді як відповідач не надав суду доказів сплати існуючої заборгованості в сумі 205354,71грн. Судом також встановлено, що нарахування всіх штрафних санкцій здійснено позивачем до запровадження воєнного стану в Україні, а саме по 23.02.2022 включно. Перевіривши здійснені позивачем розрахунки, суд визнав вимоги про стягнення з відповідача пені, штрафу, інфляційних втрат і 25% річних законними та обґрунтованими, а тому задовольнив позовні вимоги повністю.

Не погодившись з ухваленим рішенням, відповідач - ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 05.07.2023 у справі №922/2371/23 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки режиму воєнного стану в Україні, як форс-мажорним обставинам при виконанні сторонами своїх зобов`язань за договором, внаслідок чого суд не застосував відповідні норми матеріального права, а саме ст.ст. 614, 617 ЦК України та ст. 218 ГК України, які передбачають звільнення боржника від відповідальності внаслідок дії непереборної сили та необхідність наявності вини як обов`язкового елементу для настання відповідальності за порушення зобов`язання. Зокрема, скаржник зазначає наступне:

- Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 введено військовий стан в Україні, який неодноразово було продовжено, на цей час до 15.11.2023; населений пункт, де розташоване підприємство ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" - с.Гонтарівка Вовчанського району Харківської області, було окуповане військами РФ в перші години 24.02.2022 та звільнено ЗСУ 12.09.2022; територія с.Гонтарівка (яка входить до Старосалтівської селищної територіальної громади) з 12.09.2022 включена наказом Мінреінтеграції від 20.02.2023 №56 до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ; з моменту деокупації і станом на сьогоднішній день на звільнених територіях відбуваються заходи з гуманітарного розмінування територій;

- відповідач, із посиланням на вказані обставини, а також на лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, зазначає, що здійснення господарської діяльності для нього з 24.02.2022 стало неможливим внаслідок дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме військової агресії РФ та її наслідків у вигляді замінованих сільськогосподарських угідь, а також постійних ракетних та артилерійських обстрілів як території Харківської області в цілому, так і території Старосалтівської селищної громади Чугуївського (колишнього Вовчанського) району, тому, на думку апелянта, суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин норми ст.ст. 611, 617 ЦК України та ст. 218 ГК України;

- крім того, за твердження скаржника, судом не досліджувалось питання, а позивач не було доведено, що ним вчинялись дії щодо виконання зустрічного зобов`язання з прийняття від відповідача належних до сплати платежів в період окупації, а саме в період з 24.02.2022 по 12.09.2022, що, у свою чергу, дає відповідачу право зупинити виконання свого обов`язку та відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі на підставі ч. 3 ст. 538 ЦК України;

- як також вказує апелянт, ані договором, ані чинним законодавством не врегульоване питання щодо місця, способу та порядку виконання грошового зобов`язання на тимчасово окупованих територіях під час активних бойових дій, а тому відповідач справедливо міг розраховувати на те, що позивач прибуде за отриманням виконання грошового зобов`язання за місцезнаходженням відповідача;

- крім того, на думку відповідача, місцевий господарський суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення ч. 1 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України, які передбачають зменшення розміру штрафних санкцій, зокрема, судом, а також залишив поза увагою відсутність жодних збитків у позивача, а відтак суд повинен був зменшити неустойки до 0 грн;

- у доповнення до викладеного апелянт вказує на неврахування місцевим судом тих обставин, що положення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу в частині визначення 25% річних від простроченого грошового зобов`язання не відповідають принципам розумності та справедливості; розмір відсотків річних очевидно не є співмірним до вчиненого правопорушення та наслідків у вигляді заявлених до стягнення процентів річних, встановлених за домовленістю сторін; на думку відповідача, економічно обґрунтованим є інший розмір відсотків, який відповідає ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме 3% річних від простроченої суми.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2023 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Мартюхіна Н.О., суддя Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 04.09.2023, зокрема, поновлено ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Харківської області від 05.07.2023 у справі №922/2371/23; відкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу; з урахуванням клопотання відповідача розгляд справи призначено у судовому засіданні на 25.10.2023 о 11:30 год.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до апеляційного суду 15.09.2023 від ДПАТ "НАК "Украгролізинг", позивач заперечує проти доводів та вимог апеляційної скарги, просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що за умовами п. 3.4.14. договору лізингоодержувач не має права в односторонньому порядку на зменшення сум чи затримку сплати лізингових платежів внаслідок будь-яких обставин, у тому числі форс-мажору. За твердженням позивача, обставини непереборної сили не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме відсутність будь-якої можливості виконання зобов`язання. Однак, у даному випадку відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що форс-мажорні обставини, засвідчені листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1, поширюються саме на правовідносини, що є предметом судового розгляду в даній справі, та впливають у даному конкретному випадку на виконання ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" його договірних зобов`язань, які виникли до 24.02.2022. При цьому, нарахування неустойки та штрафних санкцій здійснені позивачем до запровадження воєнного стану в Україні, а саме по 23.02.2022 включно, оскільки порушення зобов`язань відповідачем у частині своєчасної сплати лізингових платежів мало місце ще до початку введення воєнного стану. Посилання відповідача на положення ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України та твердження про те, що неустойка та штрафні санкції є непомірним тягарем для відповідача та джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків кредитора, позивач вважає недоречним, оскільки неустойка та штрафні санкції є мірою відповідальності за порушення відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань, розмір яких зменшено позивачем, що в свою чергу суд першої інстанції визнав законним і обґрунтованим.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.09.2023 задоволено клопотання представника ДПАТ "НАК "Украгролізинг" Деркач А.В. про участь у судовому засіданні, призначеному на 25.10.2023 об 11:30 год. по справі №922/2371/23 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 23.10.2023 задоволено клопотання представника ДПАТ "НАК "Украгролізинг" Пилипенка А.В. про участь у судовому засіданні, призначеному на 25.10.2023 об 11:30 год. по справі №922/2371/23 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

24.10.2023 до Східного апеляційного господарського суду від ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" надійшло клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги у справі №922/2371/23, яке мотивовано неможливістю представника відповідача - адвоката Костирі Г.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 25.10.2023 оголошено перерву у судовому засіданні у справі №922/2371/23 на 06.11.2023 о 11:00 год.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 30.10.2023 задоволено клопотання представника ДПАТ "НАК "Украгролізинг" Деркач А.В. про участь у судовому засіданні, призначеном на 06.11.2023 об 11:00 год. по справі №922/2371/23 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Судове засіданні апеляційної інстанції 06.11.2023 проводилося в режимі відеоконференції за участю представника позивача, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві, просив залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Уповноважені представники відповідача (апелянта) у судове засідання 06.11.2023 не з`явилися; про дату та час судового засідання всі учасники сторони повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін, або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу, а також те, що явка сторін не визнавалася судом обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника відповідача (апелянта), у зв`язку з чим переходить до її розгляду по суті.

Згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Відповідно до частини 2 наведеної статті передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 269 ГПК України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як встановлено господарським судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 31.08.2021 між Державним публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (лізингодавець) та Державним підприємством "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу №20-21-178ств-фл/376 (надалі - договір), за умовами якого позивач передав відповідачу у користування Трактор "Беларус-892" (зав. №Y4R900Z04K1130697) (1 од.) (надалі - предмет лізингу) строком на 48 (сорок вісім) місяців, а останній зобов`язався сплачувати за це лізингові платежі на умовах договору.

Факт отримання відповідачем техніки у користування підтверджується актом приймання-передачі сільськогосподарської техніки № 6 від 06.09.2021.

Відповідно до п. 3.4.3. договору лізингоодержувач (відповідач) зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати лізингові платежі відповідно до умов договору.

Пунктом 4.2. договору передбачено, що з моменту підписання акту лізингоодержувач сплачує лізингодавцю лізингові платежі, що включають:

- відшкодування вартості предмета лізингу рівними частками за весь термін лізингу від невідшкодованої попереднім лізинговим платежем вартості предмета лізингу (п. 4.2.1. договору);

- комісію за організацію лізингової операції в розмірі 1 (одного) відсотка (без ПДВ) від вартості предмету лізингу відповідно до законодавства України щодо оподаткування податком на додану вартість, яка сплачується одночасно із сплатою першого, другого та третього лізингового платежу в частині відшкодування вартості предмета лізингу та комісії за супроводження договору згідно з графіком сплати лізингових платежів, що є додатком до цього договору (п. 4.2.2. договору);

- комісію за супроводження договору в розмірі 14 (чотирнадцяти) відсотків річних (без ПДВ) від невідшкодованої попереднім лізинговим платежем та черговими лізинговими платежами вартості предмета лізингу, відповідно до законодавства України щодо оподаткуванням податком на додану вартість (п. 4.2.3.договору).

Черговість сплати лізингових платежів у частині відшкодування вартості предмета лізингу кратна 3 місяцям. Термін сплати кожного лізингового платежу встановлюється числом дати підписання акта. Перший лізинговий платіж у частині відшкодування вартості предмета лізингу сплачується через три місяці з дати підписання акта, подальші платежі - через кожних 3 місяці. Черговість сплати лізингових платежів у частині комісії за супроводження договору кратна 1 місяцю. Термін сплати кожного лізингового платежу встановлюється числом дати підписання акта. Перший лізинговий платіж сплачується через 1 місяць з дати підписання акта, подальші платежі - через кожен 1 місяць, (п. 4.3. договору).

За умовами п. 4.4. договору розмір лізингових платежів, їх складових частин встановлюється графіком сплати лізингових платежів, що є додатком до договору .

Як вказує позивач, враховуючи те, що акт приймання-передачі був підписаний 06.09.2021, тому відповідач повинен був сплатити чергові лізингові платежі у наступному порядку: №6 в сумі 33707,81грн не пізніше 06.03.2022; №7 в сумі 4685,63грн не пізніше 06.04.2022; №8 в сумі 4685,63грн не пізніше 06.05.2022; №9 в сумі 33373,13грн не пізніше 06.06.2022; №10 в сумі 4350,94грн не пізніше 06.07.2022; №11 в сумі 4350,94грн не пізніше 06.08.2022; №12 в сумі 33038,44грн не пізніше 06.09.2022; №13 в сумі 4016,25грн не пізніше 06.10.2022; №14 в сумі 4016,25грн не пізніше 06.11.2022; №15 в сумі 32703,75грн не пізніше 06.12.2022; №16 в сумі 3681,56грн не пізніше 06.01.2023; №17 в сумі 3681,56грн не пізніше 06.02.2023; №18 в сумі 32369,06грн не пізніше 06.03.2023; №19 в сумі 3346,88грн не пізніше 06.04.2023; №20 в сумі 33346,88грн не пізніше 06.05.2023; в частині відшкодування вартості предмета лізингу - через кожні 3 місяці; в частині комісії за супроводження договору - через кожен 1 місяць з дати підписання акта приймання-передачі.

Однак, як вказує позивач, відповідач не здійснив сплату вказаних лізингових платежів, чим порушив умови п. 3.4.3. договору.

20.12.2021 (за вих. №14/1025) та 22.02.2023 (за вих. №14/116) позивачем на адресу відповідача були направлені вимоги про сплату заборгованості за лізинговими платежами, пені, штрафу, індексу інфляції та 25 % річних.

З огляду на те, що відповідачем заборгованість за договором фінансового лізингу №20-21-178ств-фл/376 від 31.08.2021 погашена не була, позивач звернувся з цим позовом до Господарського суду Харківської області про стягнення з відповідача заборгованості в загальній сумі 221273,05грн, з яких: 205354,71грн борг за лізинговими платежами; 789,69грн - пеня; 244,13грн індекс інфляції; 1114,52грн - 25 % річних; 13770,00грн - штраф за п. 8.1 договору.

Як вже зазначалося раніше, за результатами розгляду позовних вимог Господарським судом Харківської області 05.07.2023 ухвалено оскаржуване рішення у справі №922/2371/23, яким позовні вимоги задоволено повністю з підстав, зазначених вище.

Надаючи кваліфікацію спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції частково не погоджується з висновком місцевого суду про задоволення позову повністю, натомість колегія суддів вбачає наявність підстав для часткової відмови у задоволенні позову з огляду на таке.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України (надалі ГК України) майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України (надалі ЦК України), з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

З положень ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України вбачається, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що перед-бачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 174 ГК України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 627, 629 ЦК України).

Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що фінансовий лізинг - вид правових відносин, за якими лізингодавець зобов`язується відповідно до договору фінансового лізингу на строк та за плату, визначені таким договором, передати лізингоодержувачу у володіння та користування як об`єкт фінансового лізингу майно, що належить лізингодавцю на праві власності та набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, а також які передбачають при цьому додержання принаймні однієї з ознак (умов) фінансового лізингу, передбачених п.п. 1 - 4 ч. 1 ст. 5 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 вказаної статті до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з врахуванням особливостей, встановлених законом; до відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Лізингові платежі, належні до сплати за договором фінансового лізингу, здійснюються в порядку, встановленому договором фінансового лізингу (ч. 1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг").

Частиною 7 ст. 17 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингодавець має право стягнути з лізингоодержувача заборгованість із сплати лізингових платежів на дату розірвання договору.

Відповідно до ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно приписів ст.ст. 525 та 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено господарським судом, на виконання договору фінансового лізингу №20-21-178ств-фл/376 від 31.08.2021 позивач передав відповідачу у користування Трактор "Беларус-892" (зав. №Y4R900Z04K1130697) (1 од.) строком на 48 (сорок вісім) місяців, а останній зобов`язався сплачувати за це лізингові платежі на умовах договору.

Враховуючи несплату відповідачем лізингових платежів у відповідності до умов договору, за розрахунком позивача станом на 19.05.2023 заборгованість відповідача в частині лізингових платежів складає 205354,71грн.

У той же час, відповідач доказів погашення основної заборгованості суду не надав та суму заборгованості не спростував.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем взагалі не заперечується факт несплати лізингових платежів починаючи 06.02.2022, а також прострочення сплати окремих лізингових платежів у 2021 році, за що позивач нарахував штраф на підставі п. 8.1. договору.

Отже, враховуючи встановлені обставини справи та наведені норми законодавства, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості зі сплати лізингових платежів в сумі 205354,71грн, а також вважає відповідача таким, що прострочив виконання свого зобов`язання за договором фінансового лізингу №20-21-178ств-фл/376 від 31.08.2021.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач нарахував на суму несплачених лізингових платежів та просить стягнути з відповідача пеню в загальному розмірі 789,69грн за період з 07.10.2021 по 14.02.2022; інфляційні втрати в загальному розмірі 244,13грн за період жовтень 2021 року по січень 2022 року; 25% річних від суми основного боргу, що складає 1114,52грн; штраф за прострочення сплати окремих лізингових платежів відповідно до умов п. 8.1. договору в розмірі 13770,00грн.

При цьому, суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивача визнав його арифметично та методологічно правильним, а тому відповідні вимоги задовольнив.

В апеляційній скарзі відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції, зазначає про необхідність відмови у задоволенні позову з підстав наявності форс-мажорних обставин з 24.02.2022, пов`язаних з військовою агресією проти України та воєнними діями, зокрема, на території, на якій здійснює свою господарську діяльність ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка".

Оцінюючи вказані доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, щодо наявності форс-мажорних обставин як підстава невиконання відповідачем договірних зобов`язань зі сплати лізингових платежів, колегія суддів виходить з наступного.

Приписами ст. 617 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Частиною 2 ст. 218 ГК України визначено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України", ТПП України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до ст.ст. 14, 141 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.

Статтями 4.1, 4.2, 4.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44 (5), Торгово-промислова палата України відповідно до ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" здійснює засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з усіх питань договірних відносин, інших питань, а також зобов`язань/обов`язків, передбачених законодавчими, відомчими нормативними актами та актами органів місцевого самоврядування, крім договірних відносин, в яких сторонами уповноваженим органом із засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено безпосередньо регіональну ТПП.

Проте, відповідачем не надано у встановленому процесуальним законом порядку належних та допустимих доказів, які б підтверджували безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між військовою агресією проти України та неможливістю виконання ним зобов`язання зі сплати лізингових платежів.

Разом з тим, у п. 3.4.14. договору сторони погодили, що лізингоодержувач не має права в односторонньому порядку на зменшення сум чи затримку сплати лізингових платежів внаслідок будь-яких обставин, у тому числі форс-мажору.

Колегія суддів зазначає, що 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, Президент України видав Указ №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", на підставі якого в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 введено воєнний стан.

Відповідні обставини, про які зазначає відповідач в апеляційній скарзі (військова агресія РФ, окупація частини території Харківської області та її подальше звільнення Збройними Силами України) дійсно є загальновідомими.

Торгово-промислова палата України листом від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 (на який посилається апелянт у даній справі) засвідчила, що військова агресія РФ проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили). Вказаний лист адресований "Всім, кого це стосується", тобто необмеженому колу суб`єктів, його зміст носить загальний інформаційний характер та констатує абстрактний факт наявності форс-мажорних обставин без доведення причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

Разом з тим, вказаний загальний офіційний лист ТПП України не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору, зокрема, укладеного між сторонами даної справи, виконання якого стало неможливим через наявність зазначених обставин. Лист, як вже зазначалось, фактично адресований "Всім кого це стосується".

Колегія суддів зазначає, що підтвердження форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) у випадку невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання через військову агресію проти України повинно супроводжуватися конкретними доказами на підтвердження неможливості виконати зобов`язання в строк та належним чином саме через ці обставини.

Верховний Суд у постанові від 07.06.2023 у справі №906/540/22 зазначив, що лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не є безумовною підставою вважати, що форс-мажорні обставини настали для всіх без винятку суб`єктів. Кожен суб`єкт, який в силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин.

Тобто, відповідно до вищенаведених норм чинного законодавства та правової позиції Верховного Суду щодо їх застосування, саме лише посилання учасника справи на лист ТПП України від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не може бути визнано підставою для висновку про настання форс-мажорних обставин у кожному конкретному випадку, отже такий учасник не звільняється від обов`язку доведення неможливості виконання своїх зобов`язань внаслідок форс-мажорних обставин.

Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб (абз.3 ч.3 ст.14 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні"). Згідно з ч.1 ст.14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Верховний Суд у постановах від 01.06.2021 у справі №910/9258/20 та від 17.08.2022 y справі №922/854/21 вказав, що підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної Торгово-промислової палати.

Водночас, сертифікат Торгово-промислової палати не є єдиним доказом існування форс-мажорних обставин; обставин форс-мажору має оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі №908/2287/17, від 21.07.2021 у справі №912/3323/20, від 25.11.2021 у справі №905/55/21).

Тобто навіть за наявності сертифікату ТПП України підлягає доведенню те, що відповідні обставини є надзвичайними і невідворотними, об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 23.08.2023 у справі №910/6234/22.

Проте, відповідачем, всупереч вищенаведеному, не надано до матеріалів справи сертифікату або іншого документа, що засвідчував би зв`язок між обставинами, на які посилається ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка", та неможливістю виконання вказаним підприємством своїх договірних зобов`язань зі сплати лізингових платежів, а також не наведено жодного обґрунтування щодо наявності такого зв`язку між військовою агресією проти України та неможливістю виконання ним основного зобов`язання за договором.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні та відповідачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 76-77 ГПК України, які би свідчили про те, що саме військова агресія РФ проти України унеможливила виконання відповідачем свого зобов`язання з оплати лізингових платежів, в тому числі протягом півтора року після настання строку для виконання зобов`язання з оплати чергового лізингового платежу.

Судова колегія також вважає необхідним зазначити, що положення ст. 617 ЦК України передбачають звільнення саме від відповідальності за порушення зобов`язання, а не від необхідності виконання відповідних договірних зобов`язань, зокрема з оплати лізингових платежів. У той же час, ст. 218 ГК України передбачає можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо сторона договору доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору).

До вказаних законодавчих норм не було внесено будь-яких змін щодо їх застосування під час воєнного стану, так само як і до ч. 1 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Введення воєнного стану на території України дійсно є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань.

У спірному ж випадку апелянтом не доведено належними та допустимими доказами наявності будь-якого зв`язку між невиконанням відповідачем своїх зобов`язань з оплати лізингових платежів та воєнними діями в Україні, які розпочались з 24.02.2022.

Виходячи із змісту п. 4.1. договору вбачається, що сторони передбачили необхідність сплати відповідачем лізингових платежів, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок позивача.

Судова колегія зауважує, що наведені скаржником обставини введення воєнного стану в Україні, військова агресія, місце реєстрації відповідача у с.Гонтарівка Вовчанського району Харківської області та перебування села під постійними ракетними та артилерійськими обстрілами самі по собі не можуть бути достатнім підтвердженням відсутності у суб`єкта господарювання грошових коштів на рахунках та неможливість виконання відповідачем зобов`язань за договором з оплати лізингових платежів.

Відповідачем не надано до матеріалів справи будь-яких належних та допустимих у розумінні ст.ст. 76 - 77 ГПК України доказів на підтвердження відсутності у нього грошових коштів у розмірі, достатньому для здійснення розрахунків з позивачем, та не доведено того, що саме стало наслідком неможливості оплати лізингових платежів, а також не наведено належного обґрунтування ані щодо відсутності грошових коштів на його рахунках, ані щодо неможливості з будь-яких підстав, пов`язаних з воєнними діями або пошкодженням його майна, провести оплату на користь позивача, шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача.

Суд також враховує, що с.Гонтарівка Вовчаснького району Харківської області було звільнено з під окупації збройних сил рф у вересні 2022 року, тоді як відповідачем будь-якими доказами не доведено неможливості проведення оплати лізингових платежів з цього моменту до звернення позивача до господарського суду з позовом у травні 2023 року.

Відповідач не наводить жодних аргументів та не надає доказів на підтвердження того, що останнім не здійснювалась господарська діяльність протягом вересня 2022 року по травень 2023 року, керівництво відповідача не виїхало та перебувало саме в населеному пункті с.Гонтарівка Вовчаснького району Харківської області, де було відсутнє електропостачання, зв`язок та інтернет, у зв`язку з чим відповідач не мав об`єктивної можливості провести розрахунки з позивачем.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Аналогічні положення містить і ст. 218 ГК України, на яку посилається апелянт.

Наведені в апеляційній скарзі обставини, на які посилається відповідач, а саме, введення воєнного стану в Україні, завдання підприємству шкоди внаслідок воєнних дій та мінування сільськогосподарських угідь, за оцінкою апеляційного суду, хоча і є трагічними, і можуть бути підставою для подальшого притягнення держави-агресора до відповідальності, разом з тим, не можуть мати наслідком ні повне, ні часткове звільнення ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" від сплати основної заборгованості за договором та здійснених на неї нарахувань(до 24.02.2022).

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач не довів наявності обставин, які б об`єктивно унеможливили своєчасне виконання ним свого обов`язку зі сплати лізингових платежів за договором.

Що стосується вимог позивача про стягнення штрафних санкцій, а саме пені в загальному розмірі 789,69грн за період з 07.10.2021 по 14.02.2022 та штрафу за прострочення сплати окремих лізингових платежів відповідно до умов п. 8.1. договору у розмірі 13770,00грн, колегія суддів зазначає таке.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 8.1. договору сторони домовились та встановили, що за будь-яке порушення умов договору (у тому числі строків розрахунків та сум платежів), що не передбачене п. 8.4. договору, лізингоодержувач зобов`язаний сплатити на користь лізингодавця штраф у розмірі 0,1% від невідшкодованої вартості предмета лізингу.

У разі порушення умов договору вдруге лізингоодержувач зобов`язаний сплатити на користь лізингодавця штраф у розмірі 3% від невідшкодованої вартості предмета лізингу.

Позивач в обґрунтування правомірності нарахування штрафу на підставі п. 8.1. договору посилається на те, що відповідач систематично порушував умови договору в частині своєчасної сплати лізингових платежів (більш ніж вдруге), що підтверджено письмовими вимогами від 20.12.2021 (за вих. №14/1025) та від 22.02.2023 (за вих. №14/116), у зв`язку з чим відповідачу нарахований штраф у розмірі 3% від невідшкодованої вартості предмета лізингу, що становить 13770,00грн.

Колегія суддів зазначає, що настання форс-мажорних обставин не є підставою для звільнення сторони від відповідальності за невиконання зобов`язання, строк виконання якого сплив до дати настання таких обставин.

Враховуючи наведене, з огляду на умови договору, положення діючого законодавства та факт невиконання відповідачем зобов`язань щодо своєчасної сплати лізингових платежів, перевіривши розрахунок позивача, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає про наявність правових підстав для стягнення штрафних санкцій, а саме пені в загальному розмірі 789,69грн за період з 07.10.2021 по 14.02.2022.

Однак, колегія суддів зазначає, що з наданих позивачем до матеріалів справи доказів неможливо встановити обґрунтованість нарахування штрафу на підставі п. 8.1. договору у розмірі 13770,00грн саме до 22.02.2022, тобто до настання форс-мажорних обставин, на які посилається відповідач.

Так, дослідивши наданий позивачем розрахунок основного боргу станом на 19.05.2023, судом встановлено, що в колонці "прострочено днів" не вбачається інформації про будь-яку прострочку відповідачем сплати лізингових платежів до 06.03.2022.

Із наданого позивачем листа від 20.12.2021 (за вих. №14/1025), який ним направлявся на адресу відповідача з вимогами про сплату заборгованості, не вбачається можливим встановити та достовірно перевірити обставини систематичної несплати (більш ніж вдруге) відповідачем лізингових платежів.

За відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження періодичності (точної дати) сплати відповідачем лізингових платежів до 22.02.2022, зокрема банківських виписок, платіжних доручень тощо, колегія суддів не може вважати обґрунтованою та достовірною інформацію, викладену в листі позивача від 20.12.2021 (за вих. №14/1025) про наявність боргу в загальній сумі 50152,50грн, тобто наявність порушень зі сплати лізингових платежів більше ніж вдруге.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не погоджується з доводами позивача про те, що всі штрафні санкції нараховані лізингодавцем до 22.02.2022, тобто до початку військової агресії проти України та проведення військових дій на території відповідача. Водночас, з урахуванням інформації, наявної в розрахунку позивача про систематичну несплату відповідачем лізингових платежів починаючи з 06.03.2022, суд вважає, що нарахування штрафу на підставі п. 8.1. договору у розмірі 13770,00грн відбулось вже після виникнення форс-мажорних обставин, на які посилається відповідач.

Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що хоча наведені відповідачем доводи та обставини не свідчать про можливість його звільнення від виконання основного зобов`язання зі сплати лізингових платежів або ж від сплати штрафних санкцій за зобов`язання, які виникли до настання форс-мажорних обставин, однак такі обставини (непереборної сили) свідчать про доцільність зменшення розміру штрафних санкцій, а саме у розмірі нарахованого позивачем після 24.02.2022 (як вже зазначалось, зворотного не доведено) штрафу на підставі п. 8.1. договору у розмірі 13770,00грн.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, зменшення неустойки (зокрема, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією із сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення пені направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а не обов`язком, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Колегія суддів враховує, що право суду щодо зменшення розміру пені має реалізовуватись з огляду на конкретні обставини справи та з урахуванням наявних у ній доказів (аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 31.03.2020 у справі №910/8698/19).

У постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі №922/2141/21 міститься висновок, що, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань застосування таких санкцій до боржника є стимулювання належного виконання ним договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені та/або штрафу фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

Апеляційний господарський суд також зауважує, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (постанови Верховного Суду від 30.09.2019 у справі №905/1742/18; від 14.07.2021 у справі №916/878/20 та інші).

Стаття 86 ГПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Також колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що встановлення конкретного розміру зменшення за умов наявності підстав для його застосування, є дискреційним повноваженням суду, який застосовує таке зменшення діюче законодавство не містить норми, яка б визначала конкретну формулу для визначення розміру відсотку зменшення, що зумовлює використання апеляційним судом загальних принципів, визначених, зокрема, у ст. 2 ГПК України, а також загальних засад цивільного законодавства, закріплених у ст. 3 ЦК України, серед яких, зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів зазначає про можливість зменшення розміру штрафних санкцій, а саме у розмірі нарахованого позивачем після 24.02.2022 штрафу на підставі п.8.1. договору у розмірі 13770,00грн, зважаючи на наступні обставини:

- відповідно до Указу Президента України №64/2022 "Про введення воєнного стану" від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні із 05:30 24.02.2022 введено воєнний стан строком на 30 діб, який надалі був продовжений;

- військова агресія рф проти України зумовила наявність швидкого погіршення стану економіки України та прискорення інфляційних процесів, що в тому числі негативно вплинуло на майновий стан відповідача;

- обставини для суб`єктів господарювання суттєво різняться в залежності від того де знаходиться їх виробництво: на лінії фронту, на тимчасово окупованих територіях, чи в тилу; у даному випадку місцезнаходженням відповідача є с.Гонтарівка Вовчанського району Харківської області, яке було окуповане військами РФ в перші години 24.02.2022 та звільнено ЗСУ 12.09.2022; територія с.Гонтарівка (яка входить до Старосалтівської селищної територіальної громади) з 12.09.2022 включена наказом Мінреінтеграції від 20.02.2023 №56 до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ; з моменту деокупації і станом на сьогоднішній день на звільнених територіях відбуваються заходи з гуманітарного розмінування територій, в тому числі сільськогосподарських земель відповідача;

- зазначені вище обставини щодо окупації тієї території, на якій здійснювало господарську діяльність підприємство відповідача, є загальновідомим фактом, що в розумінні норм процесуального законодавства не потребує доведення; натомість позивач знаходиться у м.Києві, яке з квітня 2022 року є територіально віддаленим від безпосередніх бойових дій;

- при цьому, слід врахувати й ті обставини, що територія, на якій знаходяться земельні ділянки відповідача та активи, тимчасово перебували в окупації, по ній велись артилерійські та ракетні обстріли, як наслідок відповідач тривалий час був позбавлений можливості здійснювати господарську діяльність та поніс значні збитки;

- наведене об`єктивним чином вплинуло на фінансову спроможність та порушили господарську діяльність відповідача, яку останній здійснює в тому числі з метою забезпечення стабільної роботи сільськогосподарського підприємства, у т.ч. для вирішення соціально-важливих питань працевлаштування населення та відновлення нормального життя в найбільш постраждалих від військової агресії районах України;

- ані предмет, ані підстави позову не містять жодного обґрунтування наявності та розміру збитків у позивача через прострочення виконання відповідачем сплати лізингових платежів за договором;

На переконання судової колегії, наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання, право кредитора щодо стягнення заявлених сум перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985 №39/248, а також міститься у мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 №7-рп/2013.

З огляду на викладені обставини справи та приймаючи до уваги особливості місцезнаходження підприємства ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" та вид господарської діяльності, яка у цей час має важливе значення для забезпечення соціально-важливих питань працевлаштування населення та відновлення нормального життя в найбільш постраждалих від військової агресії районах України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає можливим використати своє дискреційне право шляхом зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій, а саме у розмірі нарахованого позивачем після 24.02.2022 штрафу на підставі п. 8.1. договору у розмірі 13770,00грн.

У зв`язку з цим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню штрафні санкції в загальному розмірі 789,69грн, нараховані за період з 07.10.2021 по 14.02.2022.

Відносно доводів апеляційної скарги відповідача в частині стягнення втрат від інфляції за період з жовтня 2021 року по січень 2022 року у розмірі 244,13грн та 25% річних у розмірі 1114,52грн, колегія суддів виходить з наступного.

Правова позиція про можливість зменшення розміру процентів річних викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, де вказано, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд за певних умов з урахуванням конкретних обставин справи може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.

Відповідне зменшення заявлених до стягнення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила з урахуванням конкретних обставин справи, які склалися у справі №902/417/18.

Проаналізувавши зазначену вище постанову, колегія суддів зазначає, що правовідносини у справі № 902/417/18 хоча і є подібними, однак не є аналогічними правовідносинам сторін у цій справі №922/2371/23.

Як вбачається зі змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18:

" 6.8. У пункті 5.5 договору сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загаченої вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем та дев`яносто шести відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів. З дня закінчення строків сплати, передбачених пунктом 2.1 договору, вважається, що продавцем пред`явлена вимога щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення (минулий та майбутній) та відсотків річних. При затримці платежу продавець має право виставити рахунок по сплаті відсотків за користування чужими грошима та інфляційних нарахувань з моменту прострочення до фактичної оплати, а покупець зобов`язаний оплатити його в строк не більше трьох банківських днів."

Задовольняючи частково касаційну скаргу, Велика Палата Верховного Суду зазначила: " 8.40. Щодо суми заборгованості за договором поставки, яка станом на момент звернення з позовом (20.07.2018) складала 98381,92грн, сплаченої відповідачем у повному обсязі після відкриття провадження у справі, позивач нарахував 40306,19грн пені, 30830,83грн штрафу, 110887,30грн відсотків річних, що разом складає 182024,32грн, перевищуючи майже в два рази суму прострочення."

Колегія суддів зазначає, що у сторони у цій справі №922/2371/23 в договорі передбачили інший розмір процентів річних, а саме 25% річних від простроченої суми.

Як вбачається з розрахунку 25% річних, розмір простроченої у 2021 2022 роках заборгованості станом на 14.02.2022 складає загальну суму 90278,43грн. При цьому, 25% річних за порушення грошового зобов`язання нараховані позивачем в розмірі 1114,52грн, що у відсотковому співвідношенні складає 1,23% від загального розміру прострочених лізингових платежів.

Таким чином, заявлений позивачем до стягнення розмір 25% річних не є надмірними, а є співмірними з розміром основного зобов`язання відповідача, виконаного останнім з порушенням строку, встановленого договором.

Суд також приймає до уваги, що відсотки річних нараховані позивачем за період до 22.02.2022, тобто до настання форс-мажорних обставин, на які посилається відповідач.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 18.03.2020 по справі №902/417/18, зважаючи на те, що справи №902/417/18 та №922/2371/23 хоча є подібними, однак не є аналогічними, оскільки є різними предмети та підстави позову, зміст позовних вимог та фактичні обставини, а також має місце не однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.10.2023 у справі № 904/4334/22).

Відтак суд не може зменшити розмір заявлених до стягнення інфляційних втрат.

Судом апеляційної інстанції перевірено розрахунок позивача щодо нарахування пені, інфляційних втрат, 25% річних, та встановлено, що розмір таких нарахувань відповідає умовам договору, є арифметично вірним та таким, що не суперечить нормам чинного законодавства.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги ДПАТ "НАК "Украгролізинг" підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення 205354,71грн основного боргу за лізинговими платежами, 789,69грн пені, 244,13грн втрат від інфляції та 1114,52грн - 25% річних. В задоволенні вимог щодо стягнення штрафу за п. 8.1. договору в розмірі 13770,00грн слід відмовити.

Доводи апелянта були спростовані в даній постанові апеляційного господарського суду, крім того, судова колегія апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що апеляційна скарга ДП "Дослідне господарство "Гонтарівка" підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Харківської області від 05.07.2023 у справі №922/2371/23 підлягає скасуванню в частині стягнення штрафу за п. 8.1. договору в розмірі 13770,00грн із прийняття в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В решті рішення Господарського суду Харківської області від 05.07.2023 у справі №922/2371/23 підлягає залишенню без змін.

З огляду на те, що суд частково задовольняє апеляційну скаргу, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, розподіляються між сторонами пропорційно до задоволених вимог відповідно до ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281, 282, 283, 284 ГПК України, Східний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" на рішення Господарського суду Харківської області від 05.07.2023 у справі №922/2371/23 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 05.07.2023 у справі №922/2371/23 в частині стягнення штрафу за п. 8.1. договору в розмірі 13770,00грн - скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

Змінити абз. 2 резолютивної частини рішення Господарського суду Харківської області від 05.07.2023 у справі №922/2371/23 щодо розподілу судового збору, а саме: стягнути з Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" (62570, Харківська обл., Вовчанський р-н, с. Гонтарівка, вул. Дмитрівська, буд. 102, ) на користь Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (01601, м. Київ, вул. Мечникова, 16-А, ) - 3112,65грн судового збору за подання позовної заяви.

В решті рішення Господарського суду Харківської області від 05.07.2023 у справі №922/2371/23 залишити без змін.

Стягнути з Державного публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Украгролізинг" (01601, м. Київ, вул. Мечникова, 16-А, ) на користь Державного підприємства "Дослідне господарство "Гонтарівка" Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України" (62570, Харківська обл., Вовчанський р-н, с. Гонтарівка, вул. Дмитрівська, буд. 102, ) - 309,67 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені ст. 286 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 16.11.2023.

Головуючий суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя О.В. Плахов