ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2023 р.м. Одеса Справа № 916/3046/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., розглянувши справу

за позовом: Концерну "Військторгсервіс" в особі відокремленого структурного підрозділу філія "Південна" Концерну "Віськторгсервіс" (, 65012, м. Одеса, пров. Штабний, 1)

до відповідача: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

про стягнення 39967,90 грн.

в с т а н о в и в:

Позивач Концерн "Військторгсервіс" в особі відокремленого структурного підрозділу філія "Південна" Концерну "Віськторгсервіс" звернувся до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про стягнення 39967,90 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору про надання послуг від 09.12.2020 №09/12-01.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 01.08.2023 позовну заяву Концерну "Військторгсервіс" в особі відокремленого структурного підрозділу філія "Південна" Концерну "Військторгсервіс" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвала суду про відкриття провадження у справі, направлена відповідачу на адресу, відомості щодо якої підтверджені відділом адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області, повернулась до суду з відміткою поштового відділення про відсутність адресата за вказаною адресою.

Суд враховує, що відповідно до п.5 ч.6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При цьому суд зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками "адресат вибув", "адресат відсутній" і т. п., з врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі №910/16249/19, від 19.05.2021 у справі №910/16033/20, від 20.07.2021 у справі №916/1178/20).

За наведеного суд констатує, що судом було вжито належних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд даної справи.

Відзив на позовну заяву, будь-які заяви та клопотання від відповідача не надходили.

Таким чином, суд доходить висновку, що відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов у встановлений судом строк.

Разом з тим, стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує учасників судового процесу та їх представників добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України, яка кореспондується із ч.2 ст.178 цього Кодексу, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням наведеного, розгляд справи проводився за наявними матеріалами.

Суд зазначає, що згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах "Савенкова проти України" від 02.05.2013, "Папазова та інші проти України" від 15.03.2012 року).

Європейський суд, щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У зв`язку із чим, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, судом було здійснено розгляд справи поза межами строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, впродовж розумного строку.

У відповідності до ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Судове рішення підписано без його проголошення у відповідності до приписів ч.4 ст.240 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд, -

в с т а н о в и в:

Як встановлено судом та слідує з матеріалів справи, 09.12.2020 між Концерном "Військторгсервіс" в особі відокремленого підрозділу філії "Південна" (надавач послуг, позивач) та фізичною особою-підприємцем Калліопіним Русланом Олександровичем (споживач, відповідач) укладено Договір про надання послуг №09/12-01, за умовами якого надавач послуг надає посередницькі послуги у сприянні господарській діяльності споживача відповідно до класифікації видів економічної діяльності споживача на території надавача послуг, а споживач оплачує надавачу послуг узгоджену винагороду за надання таких послуг.

Згідно п.1.2 договору, місце надання посередницьких послуг: Одеська область, смт.Чорноморське, вул.Гвардійська, 36/49.

Відповідно до п.1.4, згідно даного договору до споживача не переходить право володіння та розпорядження місцем розташування майна, за винятком можливості використання корисних властивостей місця розташування майна для цілей господарської діяльності, а до надавача послуг не переходить право володіння, користування та розпорядження об`єктом розміщення та обладнання, необхідного для обслуговування останнього.

Початком надання послуг, згідно даного договору, є дата підписання даного договору сторонами (п.1.5).

За умовами п.2.3.1, споживач зобов`язаний своєчасно здійснювати платежі за надані послуги, відповідно до умов договору.

В розділі 3 договору сторони дійшли згоди щодо плати та порядку розрахунків.

Так, плата за один місяць надання послуг, згідно даного договору, складає 15000,00 грн. з ПДВ. Розрахунок за надані послуги здійснюється споживачем до 15 числа поточного місяця на розрахунковий рахунок надавача послуг. Всі кошти вважаються сплаченими сторонами одна одній, з моменту їх списання банком з рахунку відповідного платника.

Згідно п.7.1, даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до 31.03.2021.

Договір підписано сторонами без жодних зауважень.

31.03.2021 між сторонами укладено Додаткову угоду №ВКС-3760 до договору, відповідно до якої сторони домовились визначити до 31.12.2021 строк дії договору про надання послуг №ВКС-09/12-01 від 09.12.2020, або до моменту його дострокового розірвання, а в частині розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Як зазначає позивач, за відповідачем обліковується заборгованість з оплати наданих послуг в розмірі 35000,00 грн., що підтверджено карткою рахунку 3771 за період з 09.12.2020 по 31.12.2021, яка наразі не погашена, що і зумовило звернення позивача до суду із даним позовом.

Окрім основної заборгованості в розмірі 35000,00 грн., позивач просить стягнути з відповідача 3851,92 грн. збитків від інфляції та 1115,98 грн. 3% річних.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Частиною 1 статті 52 ЦК України встановлено, що фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", єдиною державною інформаційною системою, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, є єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Згідно з ст. 4 вказаного Закону, державна реєстрація базується на таких основних принципах, як, зокрема, обов`язковість державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі; об`єктивність, достовірність та повнота відомостей у Єдиному державному реєстрі.

Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру (ч.1 ст. 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців").

Як вбачається з Безкоштовного запиту з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, фізичною особою-підприємцем Калліопіним Русланом Олександровичем 23.04.2020 набуто статус фізичної особи-підприємця, а 09.08.2022 припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 по справі № 338/180/17 викладено позицію стосовно того, що фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до відповідного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою (частина 8 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань"). У разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою її права й обов`язки за укладеними під час здійснення підприємницької діяльності договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою. Відтак, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України у вказаній редакції спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою зареєстрованою підприємцем.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст.11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч.1 ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч.1 ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором надання послуг, який підпадає під правове регулювання Глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

За умовами ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу).

У відповідності до положень ч. 1, 3 ст. 6, ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Також сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що між позивачем та відповідачем на підставі Договору №09/12-01 від 09.12.2020 виникли зобов`язальні правовідносини, згідно з якими позивач зобов`язався надавати відповідачу послуги, а відповідач, в свою чергу, зобов`язався здійснювати оплату за надані послуги.

При цьому, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, отримані у спірному періоді послуги у встановленому порядку не заперечив, кошти за надані послуги в повному обсязі згідно рахунків не сплатив.

Отже, приймаючи до уваги встановлення судом під час розгляду справи обставини наявності у відповідача заборгованості перед позивачем у спірний період на підставі Договору №09/12-01 від 09.12.2020 у розмірі 35000,00 грн., враховуючи, що бездіяльність відповідача, яка виражається у несплаті цих коштів, суперечить вищевказаним нормам права та договору, а також те, що в установленому порядку відповідач обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, суд дійшов висновку, що позов в цій частині є обґрунтованим, нормативно та документально доведеним, та підлягає задоволенню.

Водночас, окрім основного боргу, позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача 3851,92 грн. інфляційних втрат, 1115,98 грн. 3% річних.

За приписами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Як слідує з наведеного позивачем розрахунку збитків від інфляції та 3% річних, останній позивачем здійснено за період з 09.12.2020 по 31.12.2021 на загальну суму боргу 35000,00 грн.

Водночас, відповідно до відомостей картки рахунку 3771, заборгованість відповідача виникла наростаючим підсумком.

При цьому, позивачем не враховано положення п.3.2 договору, відповідно до якого розрахунок за надані послуги здійснюється споживачем до 15 числа поточного місяця, а також часткову оплату платежів відповідачем.

Отже, з урахуванням вказаного, судом здійснено власний розрахунок річних та збитків від інфляції.

Розрахунок збитків від інфляції:

1) У період з 15.12.2020 року по 06.01.2021 року індексація на суму 5806,45 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 100,90% = 100,900% (за період Грудень 2020)

[Інфляційні нарахування] = 5806,45 грн. (сума боргу) х 100,900% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 5806,45 грн. (сума боргу) = 52,26 грн.

2) У період з 15.01.2021 року по 28.01.2021 року індексація на суму 15000,00 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 101,30% = 101,300% (за період Січень 2021)

[Інфляційні нарахування] = 15000,00 грн. (сума боргу) х 101,300% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 15000,00 грн. (сума боргу) = 195,00 грн.

3) У період з 15.02.2021 року по 31.12.2021 року індексація на суму 15000,00 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 101,00% х 101,70% х 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% = 108,603% (за період Лютий 2021 - Грудень 2021) [Інфляційні нарахування] = 15000,00 грн. (сума боргу) х 108,603% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 15000,00 грн. (сума боргу) = 1290,52 грн.

4) У період з 15.03.2021 року по 26.03.2021 року індексація на суму 9677,40 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 101,70% = 101,700% (за період Березень 2021)

[Інфляційні нарахування] = 9677,40 грн. (сума боргу) х 101,700% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 9677,40 грн. (сума боргу) = 164,52 грн.

5) У період з 15.04.2021 року по 31.12.2021 року індексація на суму 15000,00 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% = 105,731% (за період Квітень 2021 - Грудень 2021) [Інфляційні нарахування] = 15000,00 грн. (сума боргу) х 105,731% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 15000,00 грн. (сума боргу) = 859,62 грн.

6) У період з 15.04.2021 року по 31.12.2021 року індексація на суму 5000,00 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 100,70% х 101,30% х 100,20% х 100,10% х 99,80% х 101,20% х 100,90% х 100,80% х 100,60% = 105,731% (за період Квітень 2021 - Грудень 2021) [Інфляційні нарахування] = 5000,00 грн. (сума боргу) х 105,731% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 5000,00 грн. (сума боргу) = 286,54 грн.

Отже, належною до стягнення сумою збитків від інфляції є 2848,46 грн. У задоволенні решти вимог в сумі 1003,46 грн. слід відмовити.

Розрахунок 3% річних:

1) Період розрахунку: з 15.12.2020 року по 31.12.2020 року - 17 днів

[Проценти] = 5806,45 грн. (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 17 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 8,09 грн.

Період розрахунку: з 01.01.2021 року по 06.01.2021 року - 6 днів

[Проценти] = 5806,45 грн. (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 6 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 2,86 грн.

2) Період розрахунку: з 15.01.2021 року по 28.01.2021 року - 14 днів

[Проценти] = 15000,00 грн. (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 14 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 17,26 грн.

3) Період розрахунку: з 15.02.2021 року по 31.12.2021 року - 320 днів

[Проценти] = 15000,00 грн. (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 320 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 394,52 грн.

4) Період розрахунку: з 15.03.2021 року по 26.03.2021 року - 12 днів

[Проценти] = 9677,40 грн. (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 12 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 9,54 грн.

5) Період розрахунку: з 15.04.2021 року по 31.12.2021 року - 261 день

[Проценти] = 15000,00 грн. (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 261 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 321,78 грн.

6) Період розрахунку: з 15.04.2021 року по 31.12.2021 року - 261 день

[Проценти] = 5000,00 грн. (сума боргу) х 3,000% (процентна ставка) / 100% х 261 (кількість днів) / 365 (днів у році) = 107,26 грн.

Належною до стягнення сумою 3% річних є 861,31 грн. У задоволенні решти вимог в цій частині в розмірі 254,67 грн. слід відмовити.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року) (рішення Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України").

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", рішення від 10.02.2010).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Так з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача Концерну "Військторгсервіс" в особі відокремленого структурного підрозділу філія "Південна" Концерну "Віськторгсервіс" підлягає стягненню 35000,00 грн. основного боргу, 2848,46 грн. інфляційних втрат, 861,31 грн. 3% річних.

У задоволенні позову в частині 254,67 3% річних та 1003,46 грн. збитків від інфляції суд відмовляє.

У зв`язку із частковим задоволенням позову витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача у розмірі - 2599,45 грн., на позивача у розмірі - 84,55.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Концерну "Військторгсервіс" в особі відокремленого структурного підрозділу філія "Південна" Концерну "Віськторгсервіс" (, 65012, м. Одеса, пров. Штабний, 1) - 35000 (тридцять п`ять тисяч) грн. 00 коп. основного боргу, 2848 грн. (дві тисячі вісімсот сорок вісім) грн. 46 коп. інфляційних втрат, 861 (вісімсот шістдесят одну) грн. 31 коп. 3% річних, 2599 (дві тисячі п`ятсот дев`яносто дев`ять) грн. 45 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Судові витрати в розмірі 84,55 грн. судового збору покласти на позивача.

5. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч.ч.1, 2ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.

Повне рішення складено і підписано 23 листопада 2023 р.