ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2023 р. Справа № 914/1018/23

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників сторін:

від позивача Бердар С.В.

від відповідача (скаржника) не з`явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Трускавецький водоканал, б/н від 05 вересня 2023 року

на рішення Господарського суду Львівської області від 14 серпня 2023 року (підписане 22.08.2023), суддя Горецька З.В.

у справі №914/1018/23

за позовом Комунального підприємства Дрогобичводоканал Дрогобицької міської ради Львівської області, м. Дрогобич, Львівська область

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю Трускавецький водоканал, м. Трускавець, Львівська область

про стягнення 1 692 464,63 грн.

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року Комунальне підприємство «Дрогобичводоканал» (далі КП «Дрогобичводоканал») звернувся до Господарського суду Львівської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трускавецький водоканал» (далі ТзОВ «Трускавецький водоканал») про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в період 2019 по 2022 років не виконував рішення у справі № 914/1400/19, а тому позивач скористався своїм правом та нарахував інфляційні втрати та три відсотки річних на грошове зобов`язання визначене у згаданому рішенні.

Відповідачем заперечено позовні вимоги позивача, з тих підстав, що позивачем пропущено строк для нарахування інфляційних втрат та 3% річних, оскільки, такі нарахування слід здійснювати з врахуванням договору від 23.07.2019, а тому просить застосувати позовну давність.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 14.08.2023 у справі № 914/1018/23 позовні вимоги задоволено частково, ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача 1383439,71 грн інфляційних втрат, 251843,65 грн 3% річних та 19623,38 грн судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що прийняте у справі № 914/1400/19 рішення про стягнення з відповідача на користь позивача грошової суми є грошовим зобов`язанням, яке відповідач належним чином не виконував, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних втрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми. Суд частково погодився з клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки, встановив, що позовна заява сформована в системі електронний суд 27.03.2023, а тому останні три роки, що передували цьому дню охоплені періодом з 27.03.2020 по 27.03.2023, відтак, з пропуском строку позовної давності заявлено позовні вимоги за період з 18.12.2019 по 26.03.2020.

Суд критично оцінив доводи відповідача, що нарахування слід було здійснювати з врахуванням договору від 23.07.2019, так, як дійшов висновку, що такий договір не є договором про заміну боржника у зобов`язанні відповідно до ст. 520 ЦК України, чи відстроченням або розстроченням виконання судового рішення, зміною способу та порядку виконання судового рішення, також у даному договорі не зазначено підстави виникнення заборгованості, відсутні покликання на договір про надання послуг з постачання холодної води і водовідведення від 30.03.2018, не вказано за які періоди виникла заборгованість та за які послуги, а розмір заборгованості врегульований договором від 23 липня 2019 року є іншим ніж визначений у судовому наказі по справі №914/1400/19 від 23.12.2019. Доказів в підтвердження того, що вказана у наказі заборгованість увійшла у визначений цим договором розмір заборгованості суду не представлено.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, відповідачем ТзОВ «Трускавецький водоканал», подано апеляційну скаргу в якій останній просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 86156,67 грн 3% річних, 804897,17 грн інфляційних втрат. В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано договору від 23.07.2019, яким змінено порядок та строк погашення заборгованості. Відповідач вважає, що розмір та строки простроченої заборгованості необхідно розраховувати виходячи з розміру боргу який існував станом на 01.01.2022 (3129073,10 грн заборгованість станом на 01.01.2022) та до остаточного погашення 14.12.2022.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує доводи з тих підстав, що договором на який покликається апелянт не передбачено ні строку виконання ні порядку його виконання, оскільки, згідно з п. 2.1 Трускавецька міська рада зобов`язалась 30.07.2019 на черговій сесії розглянути питання щодо виділення з бюджету міста коштів в сумі 1,4 млн. грн, що будуть скеровані на часткове погашення заборгованості ТОВ «Трускавецький водоканал» перед КП «Дрогобичводоканал»; до 20 жовтня 2019 року, при перевиконанні бюджету міста, вирішити питання щодо виділення з бюджету коштів в сумі не менше 1,0 млн. грн, що будуть скеровані на часткове погашення заборгованості ТОВ «Трускавецький водоканал» перед КП «Дрогобичводоканал» та при розгляді бюджетів міста Трускавця на 2020-2021 роки передбачити кошти для повного погашення заборгованості ТОВ «Трускавецький водоканал» перед КП «Дрогобичводоканал» поквартальними платежами.

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/1018/23 розподілено до розгляду судді доповідачу Якімець Г.Г. Введено до складу судової колегії суддів Бойко С.М. та Бонк Т.Б., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.09.2023.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 року апеляційну скаргу ТзОВ «Трускавецький водоканал», б/н від 05 вересня 2023 року на рішення Господарського суду Львівської області від 14 серпня 2023 року у справі № 914/1018/23 залишено без руху, як таку, що не відповідає вимогам ст. 258 ГПК України.

З підстав зазначених в ухвалі Західного апеляційного господарського суду від 02.10.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою «Трускавецький водоканал», б/н від 05 вересня 2023 року на рішення Господарського суду Львівської області від 14 серпня 2023 року у справі № 914/1018/23.

23.10.2023 ухвалою суду справу призначено на 13.11.2023 про що сторони були повідомлені.

В судове засідання представник позивача прибув, проти апеляційної скарги заперечив з підстав наведених у відзиві, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення місцевого господарського суду залишити без змін. Щодо поданого відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи заперечив.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав на електронну адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи з підстав перебування представника апелянта 13.11.2023 в Господарському суді Житомирської області.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, відзивом, судова колегія Західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, з наступних підстав.

Як вбачається з ухвали суду апеляційної інстанції, явка учасників справи у судове засідання обов`язковою не визнавалася.

Слід зазначити, що відкладення розгляду справи є прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України). Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.08.2020 у справі №922/3562/19, від 13.10.2020 у справі №914/362/19 та від 03.02.2021 у справі №914/197/19.

Західний апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, з урахуванням відзиву на апеляційну скаргу та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, 30.03.2018 Комунальним підприємством «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трускавецький водоканал» було укладено договір про надання послуг з постачання холодної води і водовідведення № 1306.

На виконання умов договору від 30.03.2018 у липні 2018 року позивачем були надані відповідачу послуги водопостачання та водовідведення на загальну суму 1 798 542,00грн, за серпень 2018 року на суму 2 266 765,40 грн, за вересень 2018 року на суму 2 061 265,20 грн, за жовтень 2018 року на суму 1 455 008,70 грн, за листопад 2018 року на суму 1 868 618,50 грн, за грудень 2018 року на суму 1 571 101,10 грн, за січень 2019 року на суму 1 534 699,00 грн, за лютий 2019 року на суму 1 617 379,40 грн, за березень 2019 року на суму 1 301 507,09 грн, за квітень 2019 року на суму 1 578 353,40 за травень 2019 року на суму 2 710 768,68 грн.

Відповідач взяті на себе договірні зобов`язання не виконав в повному обсязі, здійснив лише часткову оплату за надані послуги, внаслідок чого у нього виникла заборгованість з період: липень 2018 року - травень 2019 року в загальному розмірі 3280273,10 грн.

На підставі наведених вище обставин КП «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради Львівської області звернулося до суду із позовом до ТОВ «Трускавецький водоканал» про стягнення такої заборгованості.

Рішенням Господарського суду Львівської області у справі № 914/1400/19 від 20.11.2019 з ТОВ «Трускавецький водоканал» на користь КП «Дрогобичводоканал» стягнуто 3129073,10 грн суми основної заборгованості, 49617,57 грн три відсотки річних, 130925,35 грн інфляційних втрат, 118710,25 грн пені та 53205,55 грн відшкодування витрат на оплату судового збору.

23.11.2019 Господарським судом Львівської області на примусове виконання рішення суду від 20.11.2019 було видано наказ.

Отже, судом у справі № 914/1400/19 було встановлено факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем, а також факт прострочення виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань.

Докази погашення заборгованості підтверджується наступними платіжними дорученнями, а саме: - 02.12.2022 оплата основного боргу у розмірі 70000,00 грн; - 02.12.2022 оплата основного боргу у розмірі 1930000,00 грн; - 05.12.2022 оплата основного боргу у розмірі 70000,00 грн; - 09.12.2022 оплата основного боргу у розмірі 500000,00 грн; - 14.12.2022 оплата основного боргу у розмірі 559073,10 грн.

Як зазначає позивач у позовній заяві, у зв`язку з тим, що відповідач в період 2019 по 2022 років не виконував рішення у справі № 914/1400/19, позивач скористався своїм правом та нарахував інфляційні втрати та три відсотки річних на грошове зобов`язання визначене у згаданому рішенні.

Натомість відповідач заперечив період нарахування грошових коштів з тих підстав, що між сторонами було укладено договір від 23.07.2019 яким врегульовано питання щодо погашення боргових зобов`язань.

Вищенаведені обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом.

При перегляді рішення місцевого господарського суду судова колегія Західного апеляційного господарського суду керувалась наступним:

Приписами статей 173, 175 Господарського кодексу України унормовано, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 цього Кодексу встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом.

Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. В частині п`ятій статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Приписами статті 604 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Слід зазначити, що приписи статті 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема за неналежним виконанням рішення суду, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах ВП ВС від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18 та постанові ВС від 17.10.2018 у справі № 908/2552/17.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц судова колегія дійшла висновку, що суди, установивши, що рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуто грошову суму, таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, отже є грошовим зобов`язанням, яке відповідач належним чином не виконував, що дає підстави для стягнення на користь позивача інфляційних втрат за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми.

З урахуванням вищенаведеного судова колегія дійшла висновку, що заявлені позивачем до сплати інфляційні витрати та 3% річних є правомірними, що також частково визнаються відповідачем, який погоджується щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних однак, не погоджується із періодом їх нарахування.

Щодо поданої суду першої інстанції заяви про застосування строку позовної давності та періоду нарахування інфляційних втрат та 3% річних судова колегія зазначає наступне.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

В даному випадку судом встановлено, що відповідачем порушено строк виконання рішення від 20.11.2019 у справі № 914/1400/19, яке виконано 14.12.2022 року, що і не заперечено сторонами у справі.

Слід зазначити, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах КГС у складі ВС від 10.04.2018 у справі № 910/16945/14, від 16.11.2018 у справі № 918/117/18, від 30.01.2019 у справах № 905/2324/17, № 922/175/18, від 13.02.2019 року у справі № 924/312/18.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, позовна заява у даній справі сформована в системі електронний суд 27.03.2023, а тому останні три роки, що передували цьому дню охоплені періодом з 27.03.2020 по 27.03.2023.

Відтак, позивачем з пропуском строку позовної давності заявлено позовні вимоги за період з 18.12.2019 по 26.03.2020, що є вірним. Отже, нарахування інфляційних втрат та 3% річних слід нараховувати з 27.03.2020.

Судовою колегією перевірено перерахунок інфляційних втрат та 3% річних з 27.03.2020 по 01.12.2022 та встановлено, що за спірний період до задоволення підлягають інфляційні втрати в сумі 1383439,71 грн та три відсотки річних в сумі 251843,65 грн.

Щодо доводів апелянта, що судом не враховано умови договору від 23.07.2019, яким змінено порядок та строк погашення заборгованості, судова колегія вважає надуманим та таким що спростовується наступним.

Як вірно встановлено судом першої інстанції з чим погоджується судова колегія, договір на який покликається відповідач не є договором про заміну боржника у зобов`язанні відповідно до ст. 520 ЦК України, чи відстроченням або розстроченням виконання судового рішення, зміною способу та порядку виконання судового рішення, також у даному договорі не зазначено підстави виникнення заборгованості, відсутні покликання на договір про надання послуг з постачання холодної води і водовідведення від 30.03.2018, не вказано за які періоди виникла заборгованість та за які послуги, а розмір заборгованості врегульований договором від 23 липня 2019 року є іншими ніж визначений у судовому наказі по справі № 914/1400/19 від 23.12.2019. Доказів в підтвердження того, що визначена у наказі заборгованість увійшла у визначений цим договором розмір заборгованості суду не представлено.

Разом з тим, даним договором не передбачено обов`язку Трускавецької міської ради оплатити заборгованість ТОВ «Трускавецький водоканал» перед КП «Дрогобичводоканал», а передбачено зобов`язання 30 липня 2019 року на черговій сесії Трускавецької міської ради розглянути питання щодо виділення з бюджету міста коштів в сумі 1,4 млн. грн, що будуть скеровані на часткове погашення заборгованості ТОВ «Трускавецький водоканал» перед КП «Дрогобичводоканал»; до 20 жовтня 2019 року, при перевиконанні бюджету міста, вирішити питання щодо виділення з бюджету коштів в сумі не менше 1,0 млн. грн, що будуть скеровані на часткове погашення заборгованості ТОВ «Трускавецький водоканал» перед КП «Дрогобичводоканал» та при розгляду бюджетів міста Трускавця на 2020-2021 роки передбачити кошти для повного погашення заборгованості ТОВ «Трускавецький водоканал» перед КП «Дрогобичводоканал» поквартальними платежами.

Крім того, договір від 23 липня 2019 року укладений між Дрогобицькою міською радою, Трускавецькою міською радою, Комунальним підприємством «Дрогобичводоканал» Дрогобицької міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трускавецький водоканал», відповідно до п. 1 якого сторони домовились про врегулювання питання щодо погашення боргових зобов`язань ТОВ «Трускавецький водоканал» перед КП «Дрогобичводоканал» в сумі кредиторської заборгованості 13670544,02 грн на 02 липня 2019.

Згідно з п. 2.1 Договору Трускавецька міська рада зобов`язалася 30 липня 2019 року на черговій сесії Трускавецької міської ради розглянути питання щодо виділення з бюджету міста коштів в сумі 1,4 млн.грн, що будуть скеровані на часткове погашення заборгованості ТОВ «Трускавецький водоканал» перед КП «Дрогобичводоканал».

За умовами п. 2.2 договору Трускавецька міська рада взяла зобов`язання до 20 жовтня 2019 року, при перевиконанні бюджету міста, вирішити питання щодо виділення з бюджету коштів в сумі не менше 1,0 млн грн, що будуть скеровані на часткове погашення заборгованості ТОВ «Трускавецький водоканал» перед КП «Дрогобичводоканал». Пунктом 2.3 договору Трускавецька міська рада зобов`язується при розгляді бюджетів міста Трускавця на 2020 - 2021 роки передбачити кошти для повного погашення заборгованості ТОВ «Трускавецький водоканал» перед КП «Дрогобичводоканал» поквартальними платежами.

За таких обставин доводи апелянта про те, що договором від 23.07.2019 змінено порядок та строк погашення заборгованості не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та не спростовують висновки, покладені в основу прийнятого у справі судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписами ч. 3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Скаржником не доведено наявності підстав, визначених ст. 277 ГПК України, для скасування рішення. Таких підстав апеляційним судом також не встановлено.

Отже, рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судовий збір, сплачений скаржником при поданні апеляційної скарги, на підставі ст.129 ГПК України покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.236, 270, 275, 276, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Львівської області від 14 серпня 2023 року у справі №914/1018/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Трускавецький водоканал» без задоволення.

Матеріали справи №914/1018/23 повернути до Господарського суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 20 листопада 2023 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г.

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.