ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2023 р. м. Житомир Справа № 906/1002/22

Господарський суд Житомирської області у складі судді Прядко О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Гребеннікової Н.П.,

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився;

від відповідача-1: Демчик Н.О. - ордер серії АМ №1037408 від 19.12.2022;

від відповідача-2: не з`явився;

прокурор Цеміна Н.Ю. - службове посвідчення №058872,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Керівника Коростенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної (військової) адміністрації

до 1. Басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять;

2. Фізичної особи-підприємця Кутишенка Дмитра Олександровича

про визнання недійсним договору

Процесуальні дії по справі.

Керівник Коростенської окружної прокуратури Житомирської області в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної (військової) адміністрації звернувся до Господарського суду Житомирської області з позовом до Басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять та Фізичної особи-підприємця Кутишенка Дмитра Олександровича про визнання недійсним договору про спільну господарську діяльність від 01.11.2007, укладеного між Коростенським міжрайонним управлінням водного господарства, правонаступником якого було Житомирське міжрайонне управління водного господарства, а наразі - Басейнове управління водних ресурсів річки Прип`ять, та фізичною особою-підприємцем Кутишенком Д.О., предметом якого є використання ставка с.Літки площею 36,3081 га для вирощування риби.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що договір про спільну господарську діяльність від 01.11.2007 є удаваним правочином та фактично являє собою договір оренди земельної ділянки водного фонду в комплексі з водним об`єктом, який укладено всупереч вимогам чинного законодавства.

Ухвалою господарського суду від 14.11.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 19.12.2022.

05.12.2022 на адресу суду від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву №01-1626 від 30.11.2022, згідно з яким останній просив відмовити у задоволенні позову (т.1, а.с.82-102).

19.12.2022 на електронну пошту суду від прокуратури надійшла відповідь на відзив №88-6963вих-22 від 16.12.2022, за змістом якої останній вважає доводи відповідача-1 необґрунтованими, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (т.1, а.с.103-108).

Підготовчі засідання у справі №906/1002/22 неодноразово відкладалися з метою з`ясування інформації щодо реєстрації Кутишенка Дмитра Олександровича як фізичної особи-підприємця та його місцезнаходження.

До суду від Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов лист №109-551 від 03.02.2023 з інформацією про відсутність у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей стосовно ФОП Кутишенка Д.О. (т.1, а.с.138-140).

Прокурор подав до суду заяву від 13.03.2023 із зазначенням місця проживання Кутишенка Д.О. ( АДРЕСА_1 ) та контактного номера телефону ( НОМЕР_1 ) (т.1, а.с.144).

Також до суду надійшов лист ГУ ДПС у м.Києві №/5/26-15-12-04-05 від 31.03.2023, у якому зазначено, що Кутишенко Д.О. зареєстрований Шевченківською районною в місті Києві державною адміністрацією 06.02.2001 за №3028 та взятий на облік як фізична особа-підприємець платник податків за основним місцем обліку в ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДПС у м.Києві з 08.02.2001; податкова адреса: 03057, м.Київ, Шевченківський р-н, вул.Желябова, буд.8 (т.1, а.с.167-169).

Ухвалою суду від 03.05.2023 продовжено строк підготовчого провадження на підставі ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відкладено підготовче засідання на 29.05.2023.

29.05.2023 на поштову адресу суду (03.05.2023 електронним зв`язком) від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву вих.№4/2023 від 03.05.2023, згідно з яким останній просив продовжити строк до 03.05.2023 для подачі відзиву на позовну заяву та врахувати його під час вирішення спору, відмовити у задоволенні позовних вимог (т.1, а.с.172-183, 195-217).

У зв`язку з оголошеною повітряною тривогою на території м. Житомира та Житомирської області та з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів, працівників суду та суддів, 29.05.2023 о 12:00 судове засідання у справі №906/1002/22 не відбулося, про що секретарем судового засідання складено довідку (т.1, а.с.194).

Ухвалою суду від 30.05.23 призначено підготовче засідання на 18.07.2023.

06.06.2023 до суду від прокуратури надійшла відповідь на відзив від 02.06.2023 №52-4679вих-23, у якій прокурор просив відмовити у задоволенні доводів, викладених у відзиві Кутишенка Д.О. , як безпідставних, таких, що не перешкоджають розгляду справи та задоволенню позовних вимог (т.1: а.с.232-237; т.2: а.с.1-6).

18.07.2023 на електронну пошту суду від відповідача-2 надійшла заява про застосування строків позовної давності від 18.07.2023 (т.1, а.с.238-241).

Ухвалою суду від 18.07.2023, зокрема, відкладено підготовче засідання на 21.08.2023.

Ухвалою суду від 21.08.2023, зокрема, відкладено підготовче засідання на 13.09.2023.

Ухвалою суду від 13.09.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу №906/1002/22 до судового розгляду по суті, судове засідання призначено на 14.11.2023.

Представники позивача і відповідача-2 у засідання не з`явилися.

До суду 14.11.2023 від позивача надійшла заява від 14.11.2023, у якій останній просив розглядати справу за відсутності його представника, у вирішенні спору поклався на розсуд суду (т.2, а.с.10-16).

Відповідач-2 про дату, час та місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином (т.2, а.с.17), при цьому про поважні причини неявки в судове засідання не повідомив, будь-яких заяв, клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за його відсутності на адресу суду не направив.

Відповідно до ч.1 ст.202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи викладене і те, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалась, а неявка представників позивача і відповідача-2 не перешкоджає розгляду справи, підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви в судовому засіданні відсутні, в матеріалах справи достатньо необхідних для встановлення обставин і вирішення спору по суті доказів, суд розглядає справу за відсутності представників позивача і відповідача-2 за наявними матеріалами, відповідно до ст.202 ГПК України.

Прокурор підтримав позовні вимоги за предметом та підставами позову, просив задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача-1 проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні.

У засіданні 14.11.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст.240 ГПК України.

Виклад позицій учасників судового процесу, заяви, клопотання.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилався на те, що Коростенське міжрайонне управління водного господарства (а в подальшому його правонаступники) фактично передало земельну ділянку площею 36,3081 га, не маючи права на розпорядження нею, в користування ФОП Кутишенку Д.О. для здійснення останнім господарської діяльності, зокрема вирощування риби. Прокурор стверджує, що договір від 01.11.2007, укладений між відповідачами, не містить ознак договору про спільну діяльність, а фактично є договором оренди земельної ділянки водного фонду разом із водним об`єктом, тобто жодної спільної господарської мети сторони при укладенні цього договору не мали, позаяк лише для здійснення ФОП Кутишенком Д.О. господарської діяльності на земельній ділянці, що перебуває на балансі Управління водного господарства; ФОП Кутишенко Д.О. отримує вигоду у вигляді прибутку, одержаного від вирощування риби, при цьому Коростенське міжрайонне управлінням водного господарства та його правонаступники будь-яких прав на прибуток від вирощування, вилову та реалізації рибної продукції не набували, останнє лише отримувало фіксовану плату за так звану господарську діяльність; також договором не визначено вклади сторін (їх частки), які вони об`єднують для здійснення спільної діяльності. Відтак сторонами спільна діяльність за оспорюваним договором не ведеться, а відбувається платне користування земельною ділянкою, тому до спірного правочину необхідно застосовувати правила, передбачені для договору оренди земельної ділянки (т.1, а.с.1-18).

Відповідач-1 у відзиві на позовну заяву від 30.11.2022 №01-1626 просив відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає себе неналежним відповідачем у даній справі, а Коростенську окружну прокуратуру такою, що не має правових підстав для звернення до суду в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації, розпорядником земельної ділянки водного фонду є Коростенська районна державна (військова) адміністрація. Також відповідач зазначив, що наразі земельна ділянка площею 36,3081 га, що знаходиться на території Літківської сільської ради Лугинського району Житомирської області, перебуває на балансі та в постійному користуванні Басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять, на момент укладення договору від 01.11.2007 Коростенське міжрайонне управління водного господарства мало правові підстави укладати договори про спільну господарську діяльність (т.1, а.с.82-88).

Згідно відповіді на відзив від 16.12.2022 №88-6963вих-22, прокурор вважає доводи відповідача-1 необґрунтованими, Басейнове управління водних ресурсів річки Прип`ять є правонаступником Житомирського міжрайонного управління водного господарства (яке, у свою чергу, було правонаступником Коростенського міжрайонного управління водного господарства), до якого з моменту припинення діяльності перейшли усі майнові права та обов`язки Житомирського МУВГ, тому є належним відповідачем у даній справі; наявні права Коростенського міжрайонного управління водного господарства (а в подальшому його правонаступників) на земельну ділянку водного фонду не надають йому права надавати об`єкт земельних правовідносин у користування третім особам, тобто розпоряджатися ним, у тому числі шляхом надання в оренду чи у спільну діяльність, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення таких функцій; для передачі фізичній особі-підприємцю земельної ділянки державної форми власності за межами населеного пункту для вирощування риби необхідне рішення відповідного органу, а саме Житомирської обласної державної адміністрації (т.1, а.с.103-108).

Відповідач-2 у відзиві на позовну заяву від 03.05.2023 №4/2023 просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вказавши на те, що не мав підстав для укладення удаваного правочину, оскільки між ним як орендарем та Лугинською районною державною адміністрацією як орендодавцем і так було укладено договір оренди водного об`єкта загальнодержавного значення терміном на 20 років, який погоджено з Коростенським міжрайонним управлінням водного господарства (правонаступником якого є Басейнове управління водних ресурсів річки Прип`ять), а також Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в Житомирській області. Також відповідач-2 відмітив, що на час укладення договору від 01.11.2007 водогосподарський об`єкт перебував у занедбаному стані, гідротехнічна споруда потребувала негайного ремонту, коштів для виконання вказаних робіт балансоутримувач не мав, у зв`язку з чим за замовленням відповідача Коростенським міжрайонним управлінням водного господарства було розроблено кошторисну документацію, на підставі якої відповідачем-2 виконано очистку ставка, і на даний час водогосподарський об`єкт та його гідротехнічна споруда без жодних капіталовкладень з боку балансоутримувача перебувають в належному стані (т.1, а.с.195-197).

Також у відзиві від 03.05.2023 №4/2023 та заяві про застосування строків позовної давності від 18.07.2023 відповідач-2 повідомив, що органами прокуратури Житомирської області, починаючи з 2012 року, неодноразово проводились перевірки додержання вимог законодавства стосовно законності передачі в оренду ставка с.Літки, при цьому жодного реагування у зв`язку з укладенням оспорюваного договору з боку прокуратури не було, а відтак, звернувшись до суду 09.11.2022, прокурор пропустив трирічний строк позовної давності, оскільки в момент проведення таких перевірок у 2012 та 2013 роках міг дізнатись про допущені, на його думку, порушення законодавства (т.1, а.с.238-239).

Прокурор у відповіді на відзив від 02.06.2023 №52-4679вих-23 зазначив, зокрема про те, що Коростенською окружною прокуратурою було встановлено порушення вимог законодавства при використанні ставка в с.Літки на підставі договору про спільну господарську діяльність від 01.11.2007 та додаткових угод до нього у червні 2022 році, а тому на виконання вимог чинного законодавства та захисту інтересів держави було вжито заходи реагування в межах строків позовної давності (т.1, а.с.232-237).

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

01.11.2007 між Коростенським міжрайонним управлінням водного господарства (сторона-1) та підприємцем Кутишенком Дмитром Олександровичем (сторона-2) у зв`язку з обмеженим фінансуванням бюджетних коштів та з метою ефективного використання ставка в с.Літки Лугинського району, площею 36,3081 га, що знаходиться на балансі управління, укладено договір про спільну господарську діяльність для вирощування риби в ставку с.Літки (далі - договір) (п.1.1 договору) (т.1, а.с.34-36).

Відповідно до п.п.3.1, 3.7 договору, сторона-2 зобов`язується забезпечувати утримання в належному стані прибережну захисну смугу, а також за рахунок своїх коштів проводити зарибнення водойми, вирощування, вилов та реалізацію рибної продукції; забезпечувати своєчасну оплату КМУВГ за домовленістю сторін в сумі 237,00 грн в місяць незалежно від результатів господарської діяльності підприємця. Ця сума щомісячно перераховується стороні - 1 за поточний місяць протягом десяти банківських днів від початку місяця. Сума оплати коригується щорічно станом на 01 січня відповідного року з урахуванням (підвищенням) цін та тарифів (п.3.8 договору).

Пунктом 5.1 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання та порушення умов договору сторони несуть відповідальність згідно до чинного законодавства України.

Договір укладений терміном на 20 років, вступає в силу з моменту його підписання з 01.11.2007, і може бути перезаключений як договір оренди при змінах в чинному законодавстві (п.8.1 договору). Дострокове розірвання цього договору може мати місце у разі невиконання договірних зобов`язань, або за згодою сторін (п.8.2 договору).

Відповідно до Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №070375 від 19.02.2008, на підставі розпорядження Лугинської районної державної адміністрації від 07.03.2006 №53, земельну ділянку площею 36,3081 га, кадастровий номер :06:006:0059, розташовану на території Літківської сільської ради Лугинського району Житомирської області, передано у постійне користування Коростенському міжрайонному управлінню водного господарства для догляду за водними об`єктами (т.1, а.с.47-49).

Згідно наказу Державного агентства водних ресурсів України від 15.01.2018 №11, Коростенське міжрайонне управління водного господарства реорганізовано шляхом приєднання до Житомирського міжрайонного управління водного господарства. Житомирське міжрайонне управління водного господарства є правонаступником Коростенського міжрайонного управління водного господарства, до якого з моменту припинення діяльності перейшли усі майнові права та обов`язки Коростенського МУВГ (т.1, а.с.28-30).

02.01.2019 між Житомирським міжрайонним управлінням водного господарства та ФОП Кутишенком Д.О. укладено додаткову угоду до договору про спільну господарську діяльність від 01.11.2007, зокрема про те, що згідно пункту 3.7 вказаного договору ФОП Кутишенко Д.О. зобов`язується забезпечувати своєчасну оплату Житомирському МУВГ за домовленістю сторін в сумі 868,67 грн на місяць згідно рахунків (т.1, а.с.28).

Окрім того, 02.01.2019 між Житомирським міжрайонним управлінням водного господарства та ФОП Кутишенком Д.О. укладено договір про сплату земельного податку до договору про спільну господарську діяльність від 01.11.2007, за умовами якого останній незалежно від результатів господарської діяльності зобов`язується забезпечити відшкодування сплати земельного податку в сумі 1921,00 грн на місяць Житомирському МУВГ згідно рахунків (т.1, а.с.37).

У подальшому 02.01.2020 між Житомирським міжрайонним управлінням водного господарства та ФОП Кутишенком Д.О. укладено додаткову угоду до договору про спільну господарську діяльність від 01.11.2007, зокрема про те, що згідно пункту 3.7 вказаного договору ФОП Кутишенко Д.О. зобов`язується забезпечувати своєчасну оплату Житомирському МУВГ за домовленістю сторін в сумі 904,28 грн на місяць згідно рахунків (т.1, а.с.40).

Також 02.01.2020 між Житомирським міжрайонним управлінням водного господарства та ФОП Кутишенком Д.О. укладено договір про сплату земельного податку до договору про спільну господарську діяльність від 01.11.2007, згідно з умовами якого останній незалежно від результатів господарської діяльності зобов`язується забезпечити відшкодування сплати земельного податку в сумі 1943,48 грн на місяць Житомирському МУВГ згідно рахунків (т.1, а.с.39).

Згідно наказу Державного агентства водних ресурсів України від 03.12.2019 №742, Житомирське міжрайонне управління водного господарства реорганізовано шляхом приєднання до Басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять. Басейнове управління водних ресурсів річки Прип`ять є правонаступником Житомирського МУВГ, до якого з моменту припинення діяльності перейшли усі майнові права та обов`язки Житомирського МУВГ (т.1, а.с.31-33).

27.04.2021 між Басейновим управлінням водних ресурсів річки Прип`ять та ФОП Кутишенком Д.О. укладено додаткову угоду до договору про спільну господарську діяльність від 01.11.2007, зокрема про те, що згідно пункту 3.7 вказаного договору ФОП Кутишенко Д.О. зобов`язується забезпечити своєчасну оплату Басейновому управлінню водних ресурсів річки Прип`ять за домовленістю сторін в сумі 1139,39 грн (в тому числі ПДВ 189,90 грн) на місяць згідно рахунків (т.1, а.с.42).

Також 27.04.2021 між Басейновим управлінням водних ресурсів річки Прип`ять та ФОП Кутишенком Д.О. укладено договір про сплату земельного податку до договору про спільну господарську діяльність від 01.11.2007, за умовами якого останній незалежно від результатів господарської діяльності зобов`язується забезпечити відшкодування сплати земельного податку в сумі 3239,14 грн на місяць Басейновому управлінню водних ресурсів річки Прип`ять згідно рахунків (т.1, а.с.41).

Окрім того, з матеріалів справи слідує, що 12.03.2008 між Лугинською районною державною адміністрацією як орендодавцем та приватним підприємцем Кутишенком Д.О. як орендарем укладено договір оренди водних об`єктів загальнодержавного значення с.Літки, відповідно до якого орендодавець надає в оренду, а орендар приймає в строкове платне користування на умовах оренди водний об`єкт за межами с.Літки Лугинського району загальною площею 36,3081 га, у т.ч. під водою 27,2994 га, гідротехнічними спорудами 0,72 га, прибережною захисною смугою 7,2887 га, для риборозведення. За користування водним об`єктом орендар сплачує орендну плату у розмірі 100,00 грн в рік за кожний рік оренди. Термін дії договору 20 років (т.1, а.с.198-199).

Відповідач-2 відмітив, що за його замовленням Коростенським міжрайонним управлінням водного господарства було розроблено кошторисну документацію, на підставі якої він виконав очистку ставка с.Літки Лугинського району (т.1, а.с.200-207).

З листа Басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять від 08.09.2022 №03-1113 вбачається, що земельна ділянка площею 36,3081 га, до складу якої входить водний об`єкт, перебуває на балансі Басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять (інвентарний номер земельної ділянки №101100038, інвентарний номер ставка с.Літки №101330010) (т.1, а.с.46).

Судом встановлено, що Басейнове управління водних ресурсів річки Прип`ять у зв`язку з невиконанням ФОП Кутишенком Д.О. зобов`язань щодо оплати коштів за договором про спільну господарську діяльність від 01.11.2007 зверталось з позовом про розірвання вказаного договору, додаткових угод до нього та стягнення заборгованості в судовому порядку (т.1, а.с.23).

Ухвалою Господарського суду Житомирської області від 17.12.2021 було відмовлено у відкритті провадження у справі №906/1336/21 на підставі п.1 ч.1 ст.175 ГПК України, оскільки відповідач у даному спорі виступає як фізична особа без статусу суб`єкта підприємницької діяльності.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03.05.2022 закрито провадження у цивільній справі №279/174/22 за позовом Басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять до Кутишенка Д.О. про розірвання договору про спільну господарську діяльність та стягнення заборгованості на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки відповідач є фізичною особою-підприємцем, спір між сторонами виник виключно з господарських відносин (т.1, а.с.44-45).

Прокурор стверджує, що за наслідками моніторингу вказаних судових рішень та вивчення документів, що стосуються укладення оспорюваного правочину, Коростенською окружною прокуратурою було виявлено порушення відповідачем вимог законодавства при використанні ставка в с.Літки на підставі договору про спільну господарську діяльність від 01.11.2017 та додаткових угод до нього.

Як зазначено у позовній заяві, Коростенська окружна прокуратура зверталась до Житомирської обласної державної адміністрації з повідомленням в порядку ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» від 24.10.2022 №52-86-5779вих22 (т.1, а.с.52-61), однак жодної відповіді (інформації) щодо вжиття заходів, спрямованих на захист інтересів держави, зі сторони останньої не отримала.

Поряд із цим у матеріалах справи міститься лист Житомирської обласної державної (військової) адміністрації про розгляд повідомлення прокуратури від 24.10.2022 №52-86-5779вих22, у якому зазначено, що Житомирська обласна державна (військова) адміністрація не має підстав для звернення до суду з позовом щодо порушеного питання з метою реалізації повноважень, оскільки розпорядником земельної ділянки водного фонду площею 36,3081 га, відповідно до приписів ст.122 ЗК України, є Коростенська районна державна (військова) адміністрація, а у разі подання відповідного позову прокуратурою такий не може бути підтримано адміністрацією (т.1, а.с.96).

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, невизнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абз.1, 2 ч.3 ст.23 Закону України "Про прокуратуру").

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абз.1-3 ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру").

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що держава може вступати в цивільні (господарські) правовідносини. У випадку, коли держава вступає в цивільні (господарські) правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими учасниками цих правовідносин. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у господарських, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/5201/19, від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі №915/478/18, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц).

У рішенні від 08.04.1999 у справі № 3-рп/99, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", Конституційний Суд України у процесі дослідження встановив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств із часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Конституція України та Закон України "Про прокуратуру" надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18).

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор обґрунтував необхідність захисту інтересів держави, зокрема, тим, що вчинення щодо спірної земельної ділянки водного фонду незаконного правочину та її використання відповідачем порушує право держави в особі Житомирської ОДА на володіння, ефективне користування і розпорядження нею на свій розсуд та в своїх інтересах; підставою для представництва стала бездіяльність компетентного органу, неналежне здійснення ним своїх повноважень, невжиття жодних заходів, спрямованих на усунення виявлених порушень, незважаючи на їх очевидний та тривалий характер.

Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з приписами ч.ч.1-4 ст.203 ГПК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (таку правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17).

Згідно зі ст.235 ЦК України, удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.

У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Правова конструкція ст.235 ЦК України передбачає, що сторона, звертаючись до суду з відповідним позовом, має довести: для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Згідно зі ст.1130 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Відповідно до ч.2 ст.1131 ЦК України, умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Отже зі змісту вказаних законодавчих приписів вбачається, що за своєю суттю спільна діяльність на основі договору є договірною формою об`єднання осіб для досягнення спільної мети.

Положеннями ч.ч.1, 8 ст.93 ЗК України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.

Статтею 13 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом ч.ч.1, 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі", істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст.21 Закону України "Про оренду землі", орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Відповідно до ст.22 Закону України "Про оренду землі", орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати. Розрахунки щодо орендної плати за земельні ділянки, що перебувають у державній і комунальній власності, здійснюються виключно у грошовій формі.

Таким чином, на відміну від договору про спільну діяльність, договір оренди землі укладається саме для отримання можливості користуватися земельною ділянкою та отримання внаслідок такого користування корисних властивостей землі. При цьому правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що такий не відповідає ст.ст.1130-1134 ЦК України та за своєю природою не є договором про спільну діяльність, оскільки за його умовами не підтверджується наявність спільної мети сторін, об`єднання зусиль, вкладів, для здійснення спільної діяльності, внаслідок чого сторони отримують прибуток, що підлягає розподілу відповідно до умов договору, право спільної власності на доходи від спільної діяльності.

Суд зазначає, що жодної спільної господарської мети сторони не мали, окрім здійснення відповідачем-2 господарської діяльності на земельній ділянці водного фонду, що перебуває на балансі відповідача-1; лише ФОП «Кутишенко Д.О. отримує прибуток від зариблення водойми, вирощування, вилову та реалізації рибної продукції, будь яких-прав на такий прибуток Управління водного господарства не набувало, але у свою чергу отримувало щомісячну плату у порядку та розмірі, визначених п.3.7 договору, більше того сторони передбачили відповідальність за порушення термінів такої оплати.

Зважаючи на викладене, слід констатувати, що участь відповідача-1 у договорі про спільну діяльність обмежилася наданням у користування визначеної договором земельної ділянки з водним об`єктом, у той час як відповідач-2 самостійно використовував цю земельну ділянку для ведення рибного господарства та зобов`язався здійснювати щомісячну плату.

Отже фактичний стан правовідносин між відповідачами свідчить про те, що укладений між ними договір не містить ознак договору про спільну діяльність, а є договором оренди земельної ділянки водного фонду з водним об`єктом з огляду на те, що основною ознакою останнього є передача за плату земельної ділянки у володіння та користування на певний строк.

Суд констатує, що незазначення сторонами у спірних договорах про надання саме права користування земельними ділянками та сплату ним саме орендної плати за земельні ділянки, відсутність закріплення ними умов щодо індексації, перегляду орендної плати тощо, не спростовує висновок щодо виникнення між ними орендних правовідносин, адже при здійсненні оцінки правочину на предмет удаваності значення мають не лише формально вказані в ньому терміни, а передусім суть правовідносин (прав і обов`язків сторін), на які спрямовано укладення правочину, та правові наслідки, обумовлені ним. Водночас невикористання при вчиненні певного правочину термінів, які визначають притаманні такому виду правочинів поняття, із закріпленням їх натомість у завуальований спосіб, а також викладення у різних документах взаємопов`язаних між собою прав і обов`язків сторін, що в сукупності складають зміст відповідних правовідносин, можуть бути засобами, які використовуються задля приховання суті правочину, укладення якого мають на меті сторони, шляхом оформлення "про людське око" (напоказ) іншого правочину. Тобто відсутність у спірних правочинах чіткого викладення усіх істотних умов, необхідних для договорів оренди, не є достатньою підставою для висновку про відсутність між сторонами фактичних орендних правовідносин, адже неналежне оформлення відповідних відносин саме є тим способом, завдяки якому досягається прихована мета передачі земельних ділянок в користування (такі правові висновки сформульовано у постанові Верховного Суду від 29.09.2022 у справі №918/351/21 (918/672/21)).

Прихований правочин завжди підлягає оцінці з точки зору відповідності його загальним умовам чинності правочину і сам факт прикриття його іншим правочином не може бути підставою його недійсності. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі №522/14890/16-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15.06.2018 у справі №916/933/17.

Відповідно до ст.13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ст.3 ВК України, усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого належать поверхневі води, зокрема штучні водойми (водосховища, ставки) і канали.

Згідно зі ст.4 ВК України, до земель водного фонду належать землі зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, інтими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Згідно зі ст.58 ЗК України, до земель водного фонду належать землі, зайняті водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, прибережними захисними смугами навколо водойм, гідротехнічними, водогосподарськими спорудами.

Статтею 59 ЗК України встановлено, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

За ст.6 ВК України, води (водні об`єкти) є виключною власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Народ України здійснює право власності на води (водні об`єкти) через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві Ради. Окремі повноваження щодо розпорядження водами (водними об`єктами) можуть надаватися відповідним органам державної виконавчої влади.

Згідно з приписами ст. 51 ВК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), у користування на умовах оренди водні об`єкти (їх частини) місцевого значення та ставки, що знаходяться в басейнах річок загальнодержавного значення, можуть надаватися водокористувачам лише для риборозведення, виробництва сільськогосподарської і промислової продукції, а також у лікувальних і оздоровчих цілях. Передача орендарем права на оренду водного об`єкта (чи його частини) іншим суб`єктам господарювання забороняється. Орендодавцями водних об`єктів загальнодержавного значення є Кабінет Міністрів України та місцеві державні адміністрації. Розподіл повноважень щодо передачі водних об`єктів загальнодержавного значення визначається Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Кодексу та інших законів України. Право водокористування на умовах оренди оформляється договором, погодженим з державними органами охорони навколишнього природного середовища та водного господарства. Умови, строки і збір за оренду водних об`єктів (їх частин) визначаються в договорі оренди за згодою сторін. Користування водними об`єктами (їх частинами) на умовах оренди здійснюється відповідно до вимог водного законодавства і регулюється цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

Так, ст.17 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Частиною 3 ст.122 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті (ч.4 ст.122 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин)).

Згідно з ч.1 ст.124 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

За Концепцією розвитку водного господарства України, схваленою постановою Верховної Ради України від 14.01.2000 №1390-ХІV, водне господарство - галузь, завданням якої є забезпечення потреб населення і народного господарства у водних ресурсах, збереження, охорона та відтворення водного фонду, попередження шкідливої дії вод і ліквідація її наслідків.

Відповідно до ст.1 Водного кодексу України, водні ресурси - обсяги поверхневих, підземних і морських вод відповідної території. Водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, річка, озеро, водосховище, ставок, канал, водоносний горизонт).

Загальнодержавною програмою розвитку рибного господарства України на період до 2010 року, затвердженою Законом України «Про Загальнодержавну програму розвитку рибного господарства України на період до 2010 року», закріплені поняття: рибогосподарське підприємство (рибницьке, рибальське, рибопереробне) - суб`єкт підприємницької діяльності, основними видами діяльності якого є вилов (збирання), відтворення, вирощування, переробка риби та інших водних живих ресурсів і продукції з них, а сума, одержана від її реалізації або її окремого виду, перевищує 50 відсотків загальної суми валового доходу підприємства; товарне рибництво - вирощування у спеціально створених штучних умовах або визначених для цього рибогосподарських водних об`єктах товарної риби та інших водних живих ресурсів, що реалізуються населенню або використовуються рибопереробними підприємствами як сировина.

Аналіз вищенаведеного дає підстави для висновку, що поняття «водне господарство» та «рибне господарство» не є тотожними.

Потребу у веденні водного господарства не можна ототожнювати з потребами та цілями, для яких надаються у користування на умовах оренди водні об`єкти згідно зі ст.51 ВК України, зокрема для риборозведення.

Суд зазначає, що рибне господарство - це зовсім інша галузь економіки, зокрема це - галузь народного господарства, завданням якої є вивчення, охорона, використання і відтворення на науковій основі водних живих ресурсів з метою одержання різноманітних видів харчової, кормової, технічної та медичної продукції (п.1 Тимчасового порядку ведення рибного господарства і здійснення рибальства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.09.96 № 1192, яким врегульовані відносини у галузі охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів, ведення рибного господарства та здійснення рибальства).

За змістом ст.1 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів», рибогосподарська діяльність - діяльність юридичних осіб і фізичних осіб - підприємців, пов`язана з вивченням водних біоресурсів, їх охороною, відтворенням, спеціальним використанням, переробкою, реалізацією тощо.

На підставі наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010№ 548 затверджено Класифікацію видів цільового призначення земель, яка наводить 12 видів цільового призначення земель водного фонду: 10.01 для експлуатації та догляду за водними об`єктами; 10.02 для облаштування та догляду за прибережними захисними смугами; 10.03 для експлуатації та догляду за смугами відведення; 10.04 для експлуатації та догляду за гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами і каналами; 10.05 для догляду за береговими смугами водних шляхів; 10.06 для сінокосіння; 10.07 для рибогосподарських потреб; 10.08 для культурно-оздоровчих потреб, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей; 10.09 для проведення науково-дослідних робіт; 10.10 для будівництва та експлуатації гідротехнічних, гідрометричних та лінійних споруд; 10.11 для будівництва та експлуатації санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів у межах прибережних захисних смуг морів, морських заток і лиманів; 10.12 для цілей підрозділів 10.01 - 10.11 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду.

Таким чином ведення водного господарства - це лише один із видів цільового призначення земель водного фонду, а тому передача земельних ділянок водного фонду для ведення водного господарства обмежується підрозділами 10.01-10.12 Класифікації, у свою чергу виділення та передача земельної ділянки для рибогосподарських потреб (підрозділ 10.07) не є веденням водного господарства.

Отже «водне господарство» та «рибне господарство» є істотно різними поняттями, а тому суд погоджується з доводами прокурора про те, що для передачі земельної ділянки державної форми власності, розташованої за межами населеного пункту, для рибогосподарських потреб необхідне рішення уповноваженого органу, яким, в силу ст.122 ЗК України, є Житомирська обласна державна адміністрація.

Як зазначалось вище та свідчать матеріали справи, земельна ділянка площею 36,3081 га, кадастровий номер :06:006:0059, розташована на території Літківської сільської ради Лугинського району Житомирської області, до складу якої входить водний об`єкт, передана у постійне користування Коростенського міжрайонного управління водного господарства, правонаступном якого є Басейнове управління водних ресурсів річки Прип`ять, на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №070375 від 19.02.2008, виданого згідно розпорядження Лугинської районної державної адміністрації від 07.03.2006 №53.

Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (ч.1 ст.92 ЗК України).

Обсяг прав землекористувачів визначено в статті 95 ЗК України.

У постанові Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 915/166/17 зазначено, що державний акт на право постійного користування не є тим документом, який надає право користувачу земельної ділянки надавати третім особам земельну ділянку, тобто розпоряджатися нею, в тому числі шляхом надання в оренду чи в спільну діяльність, оскільки цим правом наділений відповідний орган, уповноважений державою на здійснення даних функцій".

Аналогічний висновок викладено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.01.2019 у справі №923/241/18, від 21.05.2019 у справі №925/550/18, від 06.11.2019 у справі №916/1424/18, від 07.07.2021 у справі №903/601/20, від 03.11.2021 у справі №918/1226/20, від 02.02.2022 у справі №927/1099/20.

У постанові Верховного Суду від 21.03.2023 у справі №917/1550/21 вказано, що положення земельного законодавства не надають постійному землекористувачу право розпоряджатися відповідною земельною ділянкою, у тому числі шляхом надання її в оплатне користування (оренду), оскільки цим правом наділений саме відповідний орган, уповноважений державою на здійснення таких функцій.

Окрім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні № 5-рп/2005 від 22.09.2005 дійшов висновку, що постійні землекористувачі позбавлені права розпорядження земельними ділянками.

Отже положення земельного законодавства не надають постійному землекористувачу (у даному випадку - Коростенському міжрайонному управлінню водного господарства, а у подальшому його правонаступникам) права розпоряджатися відповідною земельною ділянкою, оскільки цим правом наділений саме відповідний орган, уповноважений державою на здійснення таких функцій (у даному випадку, як встановлено вище, - Житомирська обласна державна адміністрація).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що керівник Коростенської окружної прокуратури, дотримавшись вимог ст.23 Закону України «Про прокуратуру», правомірно звернувся з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Житомирської обласної державної адміністрації.

Також суд погоджується з доводами прокурора про наявність підстав для визнання недійсним договору про спільну діяльність від 01.11.2007, оскільки сторонами в момент вчинення правочину не було додержано вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.203 ЦК України, а правочин було вчинено з метою приховати договір оренди земельної ділянки, який насправді сторони мали на увазі.

Поряд із цим суд враховує заяву відповідача-2 про застосування строків позовної давності від 18.07.2023, з приводу чого зазначає таке.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і у разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 04.12.2018 у справі №910/18560/16 та постанові Верховного Суду від 12.01.2022 у справі №369/4161/17.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №362/44/17, постановах Верховного Суду від 17.06.2020 у справі №359/9716/16-ц, від 15.05.2020 у справі №922/1467/19, від 16.06.2021 у справі №359/11910/14-ц, від 17.03.2021 у справі №922/1017/20, від 30.06.2021 у справі №922/3274/19, від 08.11.2022 у cправі №910/11193/20.

Суд зазначає, що для правильного застосування ч.1 ст.261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

У постановах Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №916/2828/18, від 20.06.2023 у справі №922/2088/21 зауважено, що під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Порівняльний аналіз змісту термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст.74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Так, прокурор зазначив, що порушення вимог законодавства при використанні ставка в с.Літки на підставі договору про спільну господарську діяльність від 01.11.2007 та додаткових угод до нього було встановлено Коростенською окружною прокуратурою у червні 2022 року. У травні 2022 року при здійсненні моніторингу судових рішень було виявлено ухвалу Коростенського міськрайонного суду від 03.05.2022 про закриття провадження у справі №279/174/22 за позовом Басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять до Кутишенка Д.О. про розірвання договору про спільну господарську діяльність та стягнення заборгованості. У зв`язку з цим до Басейнового управління водних ресурсів річки Прип`ять було направлено запит від 27.05.2022 з вимогою надати інформацію та визначений перелік документів, що стосується укладення оспорюваного правочину, а 21.06.2022 отримано лист-відповідь від 15.06.2022 з додатками, за наслідками вивчення яких і було виявлено дані порушення (т.1, а.с.236, 19, 20-24).

Відповідач-2 зі свого боку повідомив, що органами прокуратури Житомирської області, починаючи з 2012 року, неодноразово проводились перевірки додержання вимог законодавства стосовно законності передачі в оренду ставка с.ЛІтки, при цьому жодного реагування у зв`язку з укладенням оспорюваного договору з боку прокуратури не було, а відтак прокурор, звернувшись до суду 09.11.2022, пропустив трирічний строк позовної давності, оскільки в момент проведення таких перевірок у 2012 та 2013 роках міг дізнатись про допущені, на його думку, порушення законодавства (т.1, а.с.238-239).

На підтвердження зазначеного відповідачем-2 надано копію листа прокуратури Лугинського району Житомирської області від 19.03.2012 №68/558 вих.-12, адресованого ФОП Кутишенку Д.О., про надання у строк до 23.03.2012 копій документів, а саме: договору про спільну господарську діяльність та додатків до нього, укладеного з Коростенським МУВГ щодо використання водойми на території Літківської сільської ради, дозволу на спец водокористування, водогосподарського паспорту на відповідну водойму; а також надано копію постанови прокуратури Лугинського району Житомирської області про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 03.12.2013, якою постановлено провести перевірку в діяльності Коростенського МУВГ щодо законності укладення управлінням договору про спільну діяльність щодо використання ставка площею 36,3081 га на території Літківської сільради, враховуючи те, що укладення цього договору може свідчити про порушення земельного, водного законодавства, оскільки він має ознаки договору оренди водного об`єкту та земельної ділянки, на якій його розміщено, з огляду на те, що основною ознакою договору є користуванням майном за плату (т.1, а.с.208-210).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Згідно з ч.5 ст.7 Закону України «Про прокуратуру», єдність системи прокуратури України забезпечується, зокрема, єдиними засадами організації та діяльності прокуратури; єдиним статусом прокурорів; єдиним порядком організаційного забезпечення діяльності прокурорів.

Прокурор, приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов`язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин (постанова Верховного Суду у справі №924/430/19 від 06.07.2021).

За таких обставин, суд, врахувавши, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому Законом України «Про прокуратуру», здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави, дійшов висновку, що органам прокуратури з 03.12.2013 достеменно було відомо про укладення оспорюваного договору про спільну діяльність та його умови, що вбачається зі змісту постанови прокуратури Лугинського району Житомирської області про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів від 03.12.2013, а отже, саме з 03.12.2013 у прокуратури була інформація щодо здійсненого правопорушення.

Доказів необізнаності або об`єктивних обставин, які перешкоджали дізнатися про відповідні правопорушення в органах прокуратури, суду не надано.

Водночас суд зауважує, що прокуратурою систематично здійснюється моніторинг законності розпорядження земельними ділянками і у разі виявлення порушень чинного законодавства направляються позови до суду. Тобто прокурор не був позбавлений можливості з використанням повноважень, передбачених Законом України "Про прокуратуру", як чинним до 14.10.2014, так і після, своєчасно отримати від відповідного суб`єкта владних повноважень необхідну для подання позову інформацію.

Прокурор звернувся з даним позовом до Господарського суду Житомирської області 08.11.2022, про що свідчить дата оформлення накладної на поштовому конверті (т.1, а.с.74 на звороті), тобто зі значним спливом трирічного строку позовної давності без наведення поважних причин його пропущення, з урахуванням того, що в силу своїх повноважень міг довідатись про порушення інтересів держави, особу, яка їх порушила, та обставини набуття у користування іншою особою спірної земельної ділянки.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи викладене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, пов`язані із застосуванням інституту позовної давності, та надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні позову на підставі ст.267 ЦК України у зв`язку зі спливом позовної давності.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ст.129 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на прокурора.

Керуючись статтями 123, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 24.11.23

Суддя Прядко О.В.

Друк:

1 - у справу;

2 - Коростенській окружній прокуратурі на ел.пошту: ;

- Житомирській обласній прокуратурі (ЄСІТС);

3 - позивачу (ЄСІТС);

4 - відповідачу-1 (ЄСІТС);

5 - відповідачу-2 (11542, Житомирська обл., Коростенський район, с. Грозине, вул. Борова, буд.12-А) (рек.) + ІНФОРМАЦІЯ_1