ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2023 р. Справа № 7/127(917/1668/22)

Суддя господарського суду Полтавської області Білоусов С.М. при секретарі судового засідання Мацко О.В. розглянувши матеріали

за позовною заявою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "НИВА", 37500, Полтавська обл., Лубенський р-н, с. Остапівка, код ЄДРПОУ в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Іващука Валентина Анатолійовича, 29016, м. Хмельницький, вул. Львівське шосе, 33/2, к.91

до відповідача ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

про визнання недійсними договору купівлі - продажу

ВСТАНОВИВ:

20.12.2022 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "НИВА" в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Іващука Валентина Анатолійовича до ОСОБА_1 про визнання недійсними договору купівлі - продажу.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 22.12.2022 року справу № 7/127(917/1668/22) передано на розгляд судді Іванко Л.А.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 26.12.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі № 7/127(917/1668/22) в межах справи № 7/127 про банкрутство Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "НИВА", справу розглядати у порядку загального позовного провадження та зупинено провадження у справі № 7/127(917/1668/22) до повернення справи № 7/127 про банкрутство Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "НИВА" з апеляційної інстанції.

14.03.2023 року до суду надійшов від відповідача відзив на позовну заяву від 09.03.2023 року (вх. № 3200), в якому повністю заперечує доводи позивача.

Судом встановлено, що матеріали справи 7/127 повернулися до господарського суду Полтавської області 10.05.2023 року.

Розпорядженням керівника апарату суду 31.05.2023 року № 78 на підставі п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи № 7/127 у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_2 у відставку.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2023 року справу № 7/127 розподілено судді Білоусову С.М.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 09.06.2023 року прийнято справу № 7/127 до свого провадження.

Відповідно до частини першої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 02.06.2023 року справу № 7/127(917/1668/22) передано судді Білоусову С.М.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 12.06.2023 року прийнято справу № 7/127(917/1668/22) за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "НИВА" в особі ліквідатора - арбітражного керуючого Іващука Валентина Анатолійовича до ОСОБА_1 про визнання недійсними договору купівлі - продажу до провадження в межах справи про банкрутство Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "НИВА" (ідент. код 30380232); поновлено провадження у справі № 7/127(917/1668/22) та призначено підготовче судове засідання на 18.07.2023 року на 10:45.

Ухвалою суду від 18.07.2023 року відкладено підготовче засідання у справі на 22.08.2023 р. на 10:45.

У зв`язку з перебуванням судді Білоусова С.М. у відпустці засідання суду в цей день не відбулося.

Враховуючи вихід з відпустки судді Білоусова С.М., ухвалою суду від 06.09.2023 року призначено підготовче засідання у даній справі на 03.10.2023 р. на 10:15.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 03.10.2023 року закрито підготовче провадження у справі № 7/127(917/1668/22) та призначено справу до судового розгляду по суті на 07.11.2023 р. на 10:45.

20.10.2023 року до суду від ліквідатора Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "НИВА" - арбітражного керуючого Іващука Валентина Анатолійовича надійшла заява від 09.10.2023 року (вх. № 13386) про заміну предмету позову, в якій просив суд вважати п. 3 позову «Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "НИВА" код за нерухоме майно "критий тік №1", літера "А-1", загальною площею загальною площею 462,20 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ».

Відповідно до приписів ст. 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої, частиною третьою або четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає в ухвалі.

Заява позивача судом відхилена, оскільки ухвалою суду від 03.10.2023 року закрито підготовче провадження у справі № 7/127(917/1668/22), а тому й відсутні підстави для її задоволення.

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

29.10.2009 року було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі між Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "НИВА", в особі ліквідатора Боровика Р.Л., та гр. ОСОБА_1 . Предметом даного договору визначено передача у власність фізичній особі нежитлової будівлі - "критий тік № 1", літера "А-1", загальною площею 462,20 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області, Афанасієвською І.В. 29.10.2009 р. та зареєстровано в реєстрі за № 2/82.

Як вказує позивач у позовній заяві, ознайомившись із змістом договору, дійшов висновку, що він суперечить вимогам ч. ч. 1, 10 ст. 30 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" № 2343-ХІІ (в редакції, що діяла на момент прийняття рішення щодо порядку продажу ліквідаційної маси) та положенням ст. 203, ч. 2 ст. 207 ЦК України.

Також позивач зауважує, що відносно Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "НИВА" 10.10.2007 року господарським судом Полтавської області було порушено провадження у справі про банкрутство, введено процедуру розпорядження майном та призначено розпорядника майна. В процедурі розпорядження майном, боржник не задовольнив вимоги кредиторів, а відтак, на засіданні комітету кредиторів 30.04.2008 року одноголосно прийнято рішення про відкриття ліквідаційної комісії у зв`язку із неплатоспроможністю Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "НИВА". Враховуючи це, господарським судом Полтавської області було винесено постанову про визнання боржника банкрутом від 06.05.2008 року та відкрито ліквідаційну процедуру.

У спірному договорі зазначається, що комітетом кредиторів було надано згоду на відчуження (продаж) вказаного вище майна без проведення аукціонів (тендерів, конкурсів) шляхом укладення прямих договорів купівлі-продажу, за ціною експертної оцінки, згідно рішення оформленого протоколом № 1 зборів комітету кредиторів від 07.07.2008 року.

Станом на 07 липня 2008 року кредитори дозволили попередньому ліквідатору Боровику Р.Л.:

- не проводити аукціони (тендери, конкурси), при цьому обов`язок провести відкриті торги у ліквідатора залишився (і цей обов`язок було проігноровано),

- укласти прямі договори купівлі-продажу відповідно до законів України (вочевидь, що покупці за такими договорами мали бути відомі кредиторам станом на 07 липня 2008 року і майно, що стало предметом продажу, уже на вказану дату мало перебувати у власності продавця, бути віднесеним до ліквідаційної маси, інвентаризованим і оціненим).

Вказане рішення комітету кредиторів, що оформлене протоколом № 1 від 07.07.2008 року не містить посилань та згоди на реалізацію майна банкрута без проведення аукціонів (тендерів, конкурсів) шляхом укладення прямих договорів купівлі-продажу з індивідуально визначеними ознаками, що належить банкруту на праві власності.

Також ліквідатор зазначає, що матеріали справи також не містять жодних заяв (оферт) з боку осіб, в тому числі і самого покупця, які б виражали бажання придбати майно банкрута, що свідчить про те, що попередній арбітражний керуючий діяв виключно в своїх особистих інтересах, аж ніяк боржника чи кредиторів.

Тому ліквідатор вважає, що таке рішення комітету кредиторів не могло стосуватись та не стосується наданню згоди на продаж нежитлової будівлі - "критий тік № 1", літера "А-1", загальною площею 462,20 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки, СТОВ "НИВА" начебто набуло права власності лише 03.09.2009 року, як стверджує попередній арбітражний керуючий - Боровик Р.Л. та зазначено відповідно в п. 1.2. договору. Вочевидь, що на момент відкриття ліквідаційної процедури банкрут не був власником даного об`єкту нерухомості, щодо нього не було проведено інвентаризацію та оцінку, а відтак комітет кредиторів не міг вирішити його юридичну долю.

А, отже, умови договору суперечать ч. 1 ст. 26 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", де всі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, оскільки нежитлова будівля - "критий тік № 1", літера "А-1", загальною площею 462,20 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , не була внесена до ліквідаційної маси банкрута станом на прийняття рішення комітетом кредиторів.

Із протоколу № 1 від 07.07.2008 року ліквідатор вбачає, що комітет кредиторів дозволив ліквідатору СТОВ "НИВА" не проводити аукціонів, тендерів, конкурсів, в той час як закон вимагає проведення іншого виду продажу, а саме: на відкритих торгах. Комітет кредиторів не звільняв ліквідатора від обов`язку провести відкриті торги, а отже ліквідатор СТОВ "НИВА" повинен був провести відкриті торги і з їх переможцем укласти прямий договір купівлі-продажу, як цього вимагає наведена вище норма ч. 10 ст. 30 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Отже, комітет кредиторів СТОВ "НИВА" не надавав згоди попередньому арбітражному керуючому - Боровику Р.Л. на укладення значної угоди, до якої відноситься відчуження вказаного нерухомого майна.

Крім того, ліквідатор у позові зазначає, що СТОВ "НИВА" не було власником майна - нежитлової будівлі - "критий тік № 1", літера "А-1", загальною площею 462,20 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 раніше дати ніж комітет кредиторів приймав рішення.

Вважаючи права боржника порушеними, ліквідатор - арбітражний керуючий Іващук Валентин Анатолійович звернувся до суду з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі укладений між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "НИВА", в особі ліквідатора Боровика Р.Л., та гр. ОСОБА_1 29.10.2009 року, що посвідчувався приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області - Афанасієвською І.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2/82.

Оцінивши подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Порушення права/інтересу пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити/реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Прийняття судом рішення покликане усунути цю невизначеність, відновити порушене право, створити можливість для реалізації інтересу. Тому застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права (інтересу) позивача.

З наведеного вбачається, що однією з основних передумов для задоволення позову є наявність саме реального порушення відповідачем охоронюваного законом інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин першої та другої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини перша, третя статті 215 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частина третя статті 203 Цивільного кодексу України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Відповідно до частини першої статті 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 Цивільного кодексу України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямований на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.

Кодекс України з процедур банкрутства є спеціальним нормативним актом, у якому поєднуються норми матеріального та процесуального права, що регулюють неплатоспроможність, а за відсутності відповідного регулювання за цим Кодексом застосовуються загальні приписи ГПК України, ЦК України, Господарського кодексу України та інших нормативних актів (частина шоста статті 12 ГПК України).

Суд встановив, що між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "НИВА", в особі ліквідатора Боровика Р.Л., та гр. ОСОБА_1 29.10.2009 року був укладений договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, що посвідчувався приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області - Афанасієвською І.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2/82.

Ліквідатор не погоджується з даним договором, оскільки вважає, що боржник СТОВ "Нива" не був власником майна - нежитлової будівлі - "критий тік № 1", літера "А-1", загальною площею 462,20 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 та комітет кредиторів не надавав згоди арбітражному керуючому - Боровику Р.Л. на укладення спірного договору.

Однак, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що договір купівлі-продажу від 29.10.2009 року та свідоцтво про державну реєстрацію від 30.10.2009 року спірного нерухомого майна неодноразово в судовому порядку визнавалися законними та чинними; що ліквідатор-арбітражний керуючий СТОВ "НИВА" Боровик Р.Л. на підставі норм діючого законодавства та на підставі протоколу № 1 збору комітетів кредиторів СТОВ "НИВА" від 07.07.2008 року законно продав зазначений об`єкт нерухомого майна Шкляр Ю.М.

Як вбачається з наданих до відзиву на позовну заяву додатків, а саме: постановами Вищого Господарського суду України від 08.11.2017 року у справі № 917/2082/16, Вищого Господарського суду України від 08.11.2017 р. у справі № 917/91/17, Вищого Господарського суду України від 15.06.2010 р. у справі № 9/97, Касаційного цивільного суду від 24.09.2018 р. у справі № 539/2253/16-ц, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.06.2018 р. у справі № 826/7793/16, рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 19.01.2010 р. у справі № 6-3/10, СТОВ "НИВА" на законних підставах набуло права власності на критий тік № 1, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Лубенський район, с. Остапівка, вул. Гагаріна, 176; зазначений об`єкт нерухомості на законних підставах було прийнято на баланс підприємства та включено до складу ліквідаційної маси СТОВ "НИВА"; та неодноразово в судовому порядку договір купівлі-продажу від 29.10.2009 року та свідоцтво про державну реєстрацію від 30.10.2009 року зазначеного нерухомого майна визнавалися законними та чинними.

Обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 75 ГПК України).

Преюдиціальні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиціальність грунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиціальні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Крім того, згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України (2004 року), ч. 4 ст. 75 ГПК України тощо преюдиціальність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі.

Отже, факт того, що СТОВ "НИВА" на законних підставах набуло права власності на критий тік № 1, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Лубенський район, с. Остапівка, вул. Гагаріна, 176 та прийняло його на баланс підприємства є встановлено вищевказаними постановами, які набрали законної сили та є преюдиційними.

Щодо дій ліквідатора - арбітражного керуючого Боровика Р.Л. під час укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 29.10.2009 року суд зазначає наступне.

Ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження: зокрема, реалізує майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом. Ліквідатор з дня свого призначення виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута (ст. 25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції станом на 29.10.2009 року)

Після проведення інвентаризації та оцінки майна банкрута ліквідатор розпочинає продаж майна банкрута на відкритих торгах, якщо комітетом кредиторів не встановлено інший порядок продажу майна банкрута (ч. 1 ст. 30 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції станом на 29.10.2009 року).

Згідно ч. 10 ст. 30 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції станом на 29.10.2009 року продаж майна банкрута оформляється договорами купівлі-продажу, які укладаються між ліквідатором і покупцем відповідно до законів України.

Крім того, протоколом комітету кредиторів № 1 від 07.07.2008 року вирішено з метою прискорення процедури ліквідації дозволити ліквідатору здійснювати продаж майна банкрута без проведення аукціонів (тендерів, конкурсів) шляхом укладення прямих договорів купівлі-продажу, за ціною згідно експертної оцінки.

Також як вбачається з матеріалів справи № 7/127 про банкрутство Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "НИВА" ліквідатора -арбітражного керуючого Боровик Р.Л. не притягували до відповідальності за порушення норм законодавства стосовно проведення ліквідаційної процедури та розпорядження майном СТОВ "НИВА".

За наведених обставин, зважаючи на положення частини 1, 3 статті 215, частини 1, 5 статті 203 ЦК України, господарський суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договору купівлі-продажу від 29.10.2009 року укладеного між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "НИВА", в особі ліквідатора Боровика Р.Л. та гр. Шкляр Ю.М.

Згідно п. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За приписами ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суд справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що в задоволенні позовних вимог судом відмовлено повністю, суд приходить до висновку, що судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

2. Копію рішення направити учасникам (сторонам) справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст. 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 17.11.2023 року.

Суддя Білоусов С. М.