ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2023 р. Справа№ 910/12786/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Скрипки І.М.

розглянувши в письмовому провадженні матеріали апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Осипенко Ганни Вікторівни

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.08.2023

у справі №910/12786/23 (суддя О.В. Чинчин)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нововолинський завод спеціального технічного обладнання»

до Фізичної особи - підприємця Осипенко Ганни Вікторівни

про стягнення заборгованості у розмірі 562 314 грн 40 коп.,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Нововолинський завод спеціального технічного обладнання» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи - підприємця Осипенко Ганни Вікторівни (далі, відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 562 314 грн. 40 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.08.2023 у справі №910/12786/23 направлено матеріали позовної заяви за виключною підсудністю до Господарського суду Волинської області.

Ухвала суду мотивована тим, що в даному випадку спір виник між сторонами, вимоги за яким стосуються орендної плати за нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Нововолинськ, вул. Луцька, буд. 25, а тому до такого позову згідно частини 3 статті 30 Господарського процесуального кодексу України застосовуються правила виключної підсудності й спір підлягає розгляду Господарським судом Волинської області.

Не погодившись із прийнятою ухвалою, 11.09.2023 (про що свідчить відмітка Нової пошти) Фізична особа - підприємець Осипенко Ганна Вікторівна звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.08.2023 у справі №910/12786/23 та передати справу на розгляд до Господарського суду міста Києва.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідачка зазначила, що до спорів, які виникають з приводу нерухомого майна (частина 3 статті 30 Господарського процесуального кодексу України), не відносяться спори, предметом яких є стягнення заборгованості, що виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором оренди, тому до таких позовів застосовуються загальні правила підсудності. В апеляційній скарзі скаржниця послалася на постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.06.2019 у справі №903/432/18, від 17.10.2019 у справі №905/1732/18.

Також в апеляційній скарзі викладено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду, мотивоване тим, що оскаржувану ухвалу суду ФОП Осипенко Г.В. не отримувала, а з її текстом ознайомилася у ЄДРСР.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2023 апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Осипенко Ганни Вікторівни на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.08.2023 у справі №910/12786/23 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Скрипка І.М.

Судом із наявної інформації в системі «Діловодство спеціалізованого суду» встановлено, що 01.09.2023 Господарський суд міста Києва направив матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Нововолинський завод спеціального технічного обладнання» до Фізичної особи - підприємця Осипенко Ганни Вікторівни про стягнення заборгованості у розмірі 562 314 грн 40 коп. у справі №910/12786/23 до Господарського суду Волинської області.

11.09.2023 Господарським судом Волинської області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.09.2023 витребувано у Господарського суду Волинської області матеріали справи №910/12786/23, відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги Фізичної особи - підприємця Осипенко Ганни Вікторівни на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.08.2023 у справі №910/12786/23 до надходження матеріалів справи з Господарського суду Волинської області.

19.10.2023 матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2023 поновлено Фізичній особі - підприємцю Осипенко Ганні Вікторівні пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 15.08.2023 у справі №910/12786/23, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи - підприємця Осипенко Ганни Вікторівни на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.08.2023 у справі №910/12786/23, розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), оскільки предметом апеляційного оскарження є ухвала суду першої інстанції про направлення справи за підсудністю, розгляд якої, з огляду на положення частини 2 статті 271 Господарського процесуального кодексу України, здійснюється апеляційним судом без повідомлення учасників справи, роз`яснено позивачу у справі право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі протягом семи днів з дня вручення даної ухвали, але не пізніше 06.11.2023.

02.11.2023 (про що свідчить відбиток поштового штемпеля на конверті) позивач направив на адресу Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу відповідача. Позивач у відзиві просив суд залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін. Позивач зазначив, що спір у даній справі, враховуючи заявлені позовні вимоги, має вирішуватись за правилами виключної підсудності за місцезнаходженням нерухомого майна. При цьому позивач послався на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №911/2390/18, від 07.07.20202 у справі №910/10647/18 та у постанові Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №910/6644/18.

Враховуючи наявність у матеріалах справи доказів повідомлення учасників справи про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження (повідомлень про вручення поштових відправлень та витягу із сайту «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення), закінчення встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2023 процесуальних строків на подачу відзиву, заперечення на відзив, всіх заяв та клопотань, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

Суд, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, дійшов висновку, що оскаржена ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін із наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, до Господарського суду міста Києва було подано позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Нововолинський завод спеціального технічного обладнання» до Фізичної особи - підприємця Осипенко Ганни Вікторівни про стягнення заборгованості у розмірі 562 314 грн. 40 коп.

Предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача (орендаря) орендної плати за договором оренди нерухомого майна №1 від 12.08.2022.

Відповідно до пункту 1.1. договору оренди орендар (відповідач) приймає в орендне (строкове, платне, обов`язкове до повернення) користування нерухоме майно, характеристики якого встановлені розділом 3 даного Договору.

Згідно пункту 3.1. Договору об`єктом оренди є будівлі виробничого приміщення, які розміщені за адресою: м. Нововолинськ, вул. Луцька, буд. 25.

Отже, колегією суддів встановлено, що предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача орендної плати за нерухоме майно, яке знаходиться у Волинській області, місто Нововолинськ.

Місцевий господарський суд ухвалюючи оскаржувану ухвалу дійшов висновку, що оскільки спір виник з приводу нерухомого майна, що розташоване за адресою: м. Нововолинськ, вул. Луцька, буд. 25, позов щодо вказаного майна, у відповідності до вимог частини 3 статті 30 Господарського процесуального кодексу України, має пред`являтися за місцезнаходженням об`єкта нерухомого майна і за правилами виключної підсудності підлягає розгляду в Господарському суді Волинської області.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Положеннями Господарського процесуального кодексу України визначено такі види юрисдикції (підсудності): предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів (статті 20-23 Господарського процесуального кодексу України), інстанційна юрисдикція (статті 24-26 Господарського процесуального кодексу України) та територіальна юрисдикція (підсудність) (статті 27-31 Господарського процесуального кодексу України).

Під територіальною підсудністю розуміється властивість певної справи належати до відання одного з однорідних судів в залежності від просторових меж його юрисдикції, або, простіше, просторова компетенція однорідних судів.

Отже, територіальна підсудність господарських справ фактично зумовлює відмежування компетенції із розгляду цих справ однорідними судами за просторовою характеристикою, тобто залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.

Згідно із частинами 1, 2 статті 27 Господарського процесуального кодексу України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи-підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Зазначений припис поширює свою дію абсолютно на всі випадки, коли процесуальне законодавство не обумовлює будь-якого відмінного варіанту стосовно конкретного виду справ, а тому іменується загальним, адже діє як загальне правило, на відміну від інших видів підсудності, що застосовуються як спеціальне правило підсудності.

Вищевказане обумовлене тим, що на противагу іншим правовим положенням про підсудність, норма статті 27 Господарського процесуального кодексу України не обмежується директивою про певну категорію справ, які необхідно розглядати за цим правилом підсудності, у той час як всі інші правові норми кореспондуються із характеристиками справи за предметною або суб`єктною ознакою, а тому підлягають застосуванню виключно у випадку кореляції конкретної справи з цими ознаками.

Водночас, за умовами частини 1 статті 29 Господарського процесуального кодексу України право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.

У всіх передбачених приписами статті 29 Господарського процесуального кодексу України випадках альтернатива загальному правилу підсудності для позивача є факультативною, оскільки позивач самостійно та на власний розсуд може обирати між використанням як загального правила підсудності, так і застосуванням передбаченого законом альтернативного (одного або декількох).

Позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів (частина 5 статті 29 Господарського процесуального кодексу України).

Аналіз зазначеного положення процесуального закону свідчить про те, що останнім передбачено дві окремі підстави для застосування правил альтернативної територіальної підсудності, а саме: якщо спір виник з договору, в якому визначено місце виконання, або якщо спір виник з договору, в якому не визначено місце його виконання, проте, з огляду на специфіку регламентованих ним договірних правовідносин, виконувати такий договір можливо лише в певному місці.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 у справі №911/2390/18 дійшла висновку, що до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми частини 3 статті 30 Господарського процесуального кодексу України.

Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла з огляду на наступне:

«У параграфі 3 глави 2 розділу І Господарського процесуального кодексу України сформульовані правила територіальної юрисдикції (підсудності). У вказаному параграфі ГПК України встановлені вимоги щодо визначення загальної підсудності (стаття 27), особливості визначення підсудності справи, у якій однією зі сторін є суд або суддя (стаття 28), правила альтернативної підсудності (стаття 29) та правила виключної підсудності (стаття 30).

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Господарського процесуального кодексу України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Для цілей визначення підсудності відповідно до цього Кодексу місцезнаходження юридичної особи та фізичної особи - підприємця визначається згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Правила ж виключної територіальної підсудності передбачені у статті 30 Господарського процесуального кодексу України, перелік категорій справ у якій розширеному тлумаченню не підлягає.

Виключна підсудність є особливим видом територіальної підсудності, правила якої забороняють застосування при пред`явленні позову інших норм, що регулюють інші види територіальної підсудності, передбачені у статтях 27 - 29 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 1818 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Приписами цивільного судочинства (частина перша статті 114 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України; в редакції, чинній до 14 грудня 2017 року, частина перша статті 30 ЦПК України в чинній редакції) передбачено виключну підсудність позовів, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцем знаходження майна або його основної частини.

Забезпечуючи єдність у застосуванні процесуального законодавства, суди цивільної юрисдикції стало застосовували це положення таким чином, що у цьому випадку виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Враховуючи положення статті 181 ЦК України, зазначали, що такими є, наприклад, позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини (така позиція викладена, наприклад, у пункті 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», а також в подальшому Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 25 лютого 2018 року у справі № 201/12876/17 та від 11 липня 2019 року у справі № 426/7217/18).

На відміну від регулювання, наведеного у ЦПК України, у положеннях частини третьої статті 16 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній до 14 грудня 2017 року, йшлося про виключну підсудність господарським судам справ у спорах про право власності на майно або про витребування майна з чужого незаконного володіння чи про усунення перешкод у користуванні майном.

Щодо інших спорів, які виникали в межах зобов`язальних відносин стосовно нерухомого майна, діяли такі ж правила визначення територіальної підсудності справ господарському суду як і у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні господарських договорів чи визнання їх недійсними, або у спорах, що виникають при виконанні господарських договорів, наведені в частині першій та другій статті 15 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній до 14 грудня 2017 року.

У подальшому Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України щодо визначення підсудності справ з питань земельних відносин від 18 лютого 2010 року» №1914-VI вносились зміни до статей 12 та 16 ГПК України, визначивши виключну підсудність справ у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб`єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів, господарським судам за місцезнаходженням об`єктів земельних відносин або основної їх частини, за винятком справ, передбачених частиною четвертою цієї статті.

У чинній редакції Господарського процесуального кодексу України частина третя статті 30 цього Кодексу вказує на виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, господарським судам за місцезнаходженням майна або основної його частини, що відповідає змісту частини першої статті 30 Цивільного процесуального кодексу України.

За визначенням, що дає Академічний тлумачний словник української мови, словосполука «з приводу» означає «у зв`язку з чим-небудь», тому словосполучення «з приводу нерухомого майна» треба розуміти як будь-який спір у зв`язку з нерухомим майно або певними діями, пов`язаними з цим майном.

Аналізуючи логічну послідовність зміни формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю, убачається її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору.

Отже, слід дійти висновку, що за правилами чинного Господарського процесуального кодексу України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Відповідна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 9 вересня 2020 року у справі №910/6644/18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 липня 2020 року у справі №910/10647/18.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що словосполучення "з приводу нерухомого майна" у частині третій статті 30 Господарського процесуального кодексу України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Тому до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми частини третьої статті 30 Господарського процесуального кодексу України.

У вказаній справі суд касаційної інстанції вказав, що оскільки правила виключної підсудності поширюються на спір щодо стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за користування нерухомим майном, розташованим у місті Києві, то спір у цій справі, переданий на розгляд до Господарського суду Київської області, вирішувався з порушенням положень частини третьої статті 30 ГПК України.

У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду не вважає за необхідне відступати від висновку, викладеного Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду в постанові від 16 травня 2018 року у справі №640/16548/16-ц, про те, що позов про стягнення орендної плати за користування нерухомим майном належить до позовів, які виникають з приводу нерухомого майна.».

Згідно частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми справа до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення з відповідача орендної плати за договором оренди нерухомого майна, яке знаходиться у Волинській області, місто Нововолиньск, то у даному випадку суд першої інстанції вірно застосував правила про територіальну юрисдикцію (виключну підсудність), оскільки дана справа підлягає розгляду Господарським судом Волинської області.

Із приводу посилань скаржника в апеляційній скарзі на правові висновки, висловлені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.06.2019 у справі №903/432/18, від 17.10.2019 у справі №905/1732/18, суд зауважує, що визначені Господарським процесуальним кодексом України процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду; логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного господарського суду.

Колегією суддів, що здійснює апеляційний перегляд ухвали суду в даній справі враховані, в частині піднятих у апеляційній скарзі питань, висновки саме Великої Палати Верховного Суду, про які зазначено вище.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу відповідача необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду міста Києва від 15.08.2023 у даній справі підлягає залишенню без змін.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за її подання та розгляд покладаються на скаржника.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 255 Господарського процесуального кодексу України окремо від рішення суду першої інстанції може бути оскаржено в апеляційному порядку ухвалу суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду.

Разом з цим, згідно з пунктом 2 частини 1 статті 287 Господарського процесуального кодексу України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 13, 14, 21, 25, 26, 28, 30 частини 1 статті 255 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Оскільки ухвала суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду до зазначено переліку не відноситься, дана постанова є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених частиною 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 255, 269, 270, 271, 273, пунктом 1 частини 1 статті 275, статтями 276, 282, 284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Осипенко Ганни Вікторівни на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.08.2023 у справі №910/12786/23 залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.08.2023 у справі №910/12786/23 залишити без змін.

Матеріали справи №910/12786/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених частиною 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

І.М. Скрипка