ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року Справа № 902/189/23

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Саврій В.А., суддя Коломис В.В. , суддя Миханюк М.В.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Щербини" на рішення господарського суду Вінницької області від 31.07.2023 (повний текст - 10.08.2023) у справі №902/189/23 (суддя Міліціанов Р.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Попової Алєсі Олександрівни, АДРЕСА_1 , код - НОМЕР_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Щербини", вул.Келецька, 64/47-А, офіс 1, м.Вінниця, 21000, код - 40148610

про стягнення 175478,37 грн

Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до ч.13 ст.8, ч.3 ст.252 та ч.ч.2, 10 ст.270 ГПК України

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 31.07.2023 у справі №902/189/23 задоволено частково позов Фізичної особи-підприємця Попової Алєсі Олександрівни до Товариства з обмеженою відповідальністю "Щербини" про стягнення 175478,37 грн. Стягнуто з відповідача на користь позивача 130000,00 грн - основного боргу за Договором оренди сільськогосподарської техніки №07/22-04 від 03.10.2022, 1043,94 грн - інфляційних втрат, 375,39 грн - 3% річних, 6256,51 грн - пені, 18269,02 грн - штрафу. Нараховано на суму основного боргу у розмірі 130000,00 грн 3% річних, починаючи з 07.02.2023 до моменту виконання рішення суду в частині оплати цієї суми. Відмовлено у задоволенні позову в частині вимог про стягнення 789,36 грн - інфляційних втрат, 589,90 грн - 3% річних, 9831,67 грн - пені, 7829,58 грн - штрафу. Закрито провадження у справі №902/189/23 в частині вимог про стягнення 493,00 грн основного боргу за Договором оренди сільськогосподарської техніки №07/22-04 від 03.10.2022.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Щербини" звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою.

Відповідач вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, підлягає скасуванню з одночасним винесенням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, так як при винесенні оскаржуваного рішення місцевим господарським судом порушено норми процесуального права; неправильно застосовано норми матеріального права; висновки місцевого господарського суду, викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають обставинам справи; місцевим господарським судом не в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

Під час винесення даного рішення не було враховано обставини справи, не надано оцінки доводам відповідача, зокрема щодо наявних в нього в користуванні земельних ділянок, на яких проводився збір врожаю соняшнику.

Зазначає, що місцевий господарський суд безпідставно взяв до уваги електронну переписку між позивачем та відповідачем, як беззаперечний доказ того, що площа, на якій відбувся збір врожаю соняшнику сільськогосподарською технікою позивача дорівнює 469,31 га, не спростовуючи при цьому доводи відповідача про те, що площа земельних ділянок, які перебувають в оренді відповідача, та на яких вирощувався соняшник становить 369,31 га, що спростовує доводи позивача.

Місцевим господарським судом не було з`ясовано, на якій саме площі земельних ділянок проводився збір врожаю соняшнику сільськогосподарською технікою позивача, так як докази надані позивачем є суперечливими, містять різну площу земельних ділянок, не містять відомостей про те, яким чином визначалася дана площа.

Апелянт стверджує, що місцевим господарським судом не було встановлено обставини, які стосуються електронного листування між сторонами, не з`ясовано, коли саме електронні листи були отримані відповідачем, чи були вони отримані працівником, якій був уповноважений розглядати дані питання, які саме документи долучалися до даних електронних листів, яка інформація містилася в даних документах, зокрема в актах здачі-приймання робіт, чи відображалася там дійсна площа земельних ділянок, на яких було зібрано врожай, чи співпадають відомості відображені в актах, долучених до електронних листів з відомостями в актах, долучених до позовної заяви, чи не вносилися зміни до даних документів, тощо.

Умовами Договору оренди передбачено передачу сторонами оригіналів документів, копії яких раніше надсилалися за допомогою електронного або факсимільного зв`язку. Позивач не направляв на адресу відповідача оригінали актів здачі-прийняття робіт, рахунки, тощо. Єдиним документом, який був отриманий відповідачем в оригіналі, був акт звірки взаємних розрахунків за період 01.10.2022-01.11.2022 між ФОП Попов Алеся Олександрівна і ТОВ «Щербини» за договором №07/22-04 від 03.10.2022. Даний акт звірки був заповнений ТОВ «Щербини». В нього внесені дані щодо розрахунків, які були проведені ТОВ «Щербини», заборгованість ТОВ «Щербини» за надані послуги становила 493,00 грн, які були сплачені на рахунок позивача 21.03.2023. Акт звірки був направлений на адресу позивача, але був повернутий на адресу відповідача за закінченням терміну зберігання.

На підставі викладеного просить суд скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 31.07.2023 у справі №902/189/23, яким частково задоволено позовні вимоги, стягнуто з відповідача на користь позивача 130000,00 грн основного боргу, 1043,94 грн - інфляційних втрат, 375,39 грн - 3% річних, 6256,51 грн - пені, 18269,02 грн - штрафу та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця Попової Алесі Олександрівни; стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати.

Листом від 04.09.2023 матеріали справи витребувано з господарського суду Вінницької області.

12.09.2023 матеріали справи надійшли до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.09.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Щербини" на рішення господарського суду Вінницької області від 31.07.2023 у справі №902/189/23 - залишено без руху. Запропоновано апелянту усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху: надати суду докази зарахування судового збору на суму 4026,00 грн, сплаченого на підставі фіскального чеку від 29.08.2023 до Державного бюджету України - довідку Державної казначейської служби України.

20.09.2023 на електронну адресу суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Щербини" надійшов лист до якого долучено повідомлення Головного управління Державної казначейської служби у Рівненській області від 18.09.2023 №05.1-08-06/6532, в якому підтверджується зарахування судового збору до Державного бюджету України в розмірі 4026,00 грн.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 21.09.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Щербини" на рішення господарського суду Вінницької області від 31.07.2023 у справі №902/189/23. Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження. Запропоновано позивачу у строк до 13.10.2023 подати письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України.

13.10.2023 до суду від представника Фізичної особи-підприємця Попової Алєсі Олександрівни надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначає, що відповідач зловживає процесуальними правами, вводить суд в оману щодо всіх обставин справи з метою уникнення від виконання обов`язку по оплаті за збір врожаю орендованою технікою та перешкоджає в такий спосіб здійсненню судочинства задля недопущення ухвалення законного і справедливого рішення про примусове стягнення з нього заборгованості з покладенням судових витрат, які позивач змушений був понести через недобросовісну поведінку відповідача.

Звертає увагу, що відповідач в останньому судовому засіданні, коли суд збирався розпочати дослідження вмісту поштової скриньки позивача з якої відбувалась переписка в електронному вигляді з відповідачем висловився про недоцільність дослідження поштової скриньки та визнав, що надані позивачем копії електронних листів відповідають оригінальним листам електронної пошти і таке листування дійсно мало місце між позивачем і відповідачем (підтверджується технічним записом судового засідання).

Зазначає, що надані відповідачем суду таблички з переліком кадастрових номерів і зазначеними площами земельних ділянок викликають обґрунтовані сумніви у достовірності вказаної інформації, адже такі твердження відповідача (як і зазначена у таблицях інформація) не підтверджена належними доказами.

Стверджує, що жоден з направлених в електронному вигляді актів приймання-передачі не було повернуто позивачу з підписом навіть у формі сканкопії (хоча неодноразово позивач про це просив); на жоден з направлених відповідачу актів ним не було направлено вмотивованої відмови від підписання до судового розгляду спору (хоча він домовився про застосування принципу мовчазної згоди у договорі і усвідомлював правові наслідки своєї поведінки); після відкриття провадження у цій справі не надав відповіді на поставлені у позовній заяві питання у встановлений ГПК України строк (затягував розгляд справи); не отримав на пошті позовну заяву, у зв`язку з чим вона була повернута (в такий спосіб штучно створював умови для подальшого відкладення судового засідання після відкриття провадження у справі, що підтверджується поданим клопотанням про відкладення напередодні першого підготовчого засідання у зв`язку з неотриманням позову); у відзиві на позовну заяву і заяві у формі свідка не надав жодної вичерпної відповіді і правдивої інформації суду про дійсні обставини справи в тому числі і щодо здійснення переписки в електронному вигляді. До останнього судового засідання відповідач ставив під сумнів листи надані позивачем, поки не зрозумів, що під час дослідження поштової скриньки суд все одно встановить факт електронного листування (в такий спосіб відповідач чинить перешкоди правосуддю і намагається ухилитись від виконання договірного обов`язку по оплаті оренди); надав заяву свідка з відповіддю на поставлені у позові питання лише після постановлення судом ухвали про зобов`язання надати відповіді на поставлені запитання (що також призвело до затягування розгляду справи); будучи обізнаним про фактичну площу землі на якій проведено позивачем збір врожаю, повідомив суду завідомо неправдиву інформацію про значно меншу площу на якій було зібрано врожай (в такий спосіб чинить перешкоди правосуддю і намагається ухилитись від виконання договірного обов`язку по оплаті оренди).

Звертає увагу, що у електронному листі від 16.11.2022 відповідач не висловив жодного заперечення щодо загальної площі землі зазначеній в актах (469,61 га), більш того, він визнав збір врожаю на вказаній площі землі, про що свідчить його пропозиція розрахувати загальну суму оплати по договору, виходячи з ціни 1100 грн за 1 га, (а не по 1300, як домовились в договорі), посилаючись на те, що комбайни не залишились для збору кукурудзи, підписати акти і закрити залишок по оплаті.

Позивач звертає увагу, що комбайни обладнані системою CEBIS (Claas Electronishe Bord Informations - Бортова інформаційна електронна система фірми Клаас) для самохідних комбайнів, є системою з комп`ютерною підтримкою для забезпечення керування, контролю, реєстрації і видачі інформації.

Також позивач вважає, що судом першої інстанції цілком обґрунтовано і законно застосовано принцип вірогідності доказів, суд належним чином дослідив всі докази і пояснення надані сторонами та дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності факту порушення грошового зобов`язання відповідачем.

Також повідомляє, що позивачем буде понесено додаткові витрати на правничу допомогу у зв`язку оскарженням відповідачем рішення в апеляційному порядку в цій справі, які необхідно стягнути відповідача. Докази на підтвердження цих витрат будуть подані суду додатково у встановленому процесуальним законом порядку та строки.

Розглядом матеріалів справи встановлено.

03.10.2022 між Фізичною особою-підприємцем Поповою Алєсією Олександрівною (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Щербини" (Орендар) укладено договір оренди сільськогосподарської техніки №07/22-04 (т.1, а.с.19-21), згідно п.1.1 якого Орендодавець зобов`язується передати Орендарю у строкове, платне користування (оренду) сільськогосподарську техніку (техніка), а Орендар зобов`язується прийняти цю техніку і сплатити Орендодавцю орендну штату.

Відповідно до п.1.2 Договору найменування (марка, модель, рік випуску. реєстраційний номер тощо) та кількість техніки, що передасться в оренду, зазначається в додатку до даного договору.

Техніка передається у користування з усіма необхідними для її експлуатації документами (п.1.3 Договору).

Згідно п.2.1 Договору приймання-передача техніки в оренду здійснюється уповноваженими представниками сторін за актом приймання-передачі.

Пунктом 2.2 Договору погоджено, що Орендодавець зобов`язаний передати техніку в оренду Орендарю у строку погоджений сторонами.

Орендар зобов`язаний оглянути техніку в місці її передачі та в момент передачі. За результатами огляду Орендар підписує акт приймання-передачі, чим підтверджує, що орендована техніка відповідає найменуванню, вона справна, не пошкоджена, належної якості, належної комплектності, наявна вся необхідна документація (п. 2.3 Договору).

Строк оренди техніки встановлюється за погодженням між сторонами та зазначається в додатку до даного договору (п.3.1 Договору).

Відповідно п.4.1 Договору розмір орендної плати за користування технікою зазначається в додатку до даного договору.

Орендна плата сплачується Орендарем у строки та у порядку, що визначені в додатку до даного договору (п.4.2 Договору).

За пунктом 4.3 Договору датою сплати орендної плати вважається дата надходження грошових коштів на поточний рахунок Орендодавця.

Пунктом 4.4 Договору погоджено, що загальна сума (ціна) договору буде сформована як сума рахунків, які виставляються Орендодавцем згідно актів здачі-прийняття робіт (падання послуг), складених та підписаних сторонами в рамках цього договору.

Згідно п.6.1. Договору Орендар зобов`язується протягом 5 календарних днів з моменту одержання Акту здачі-прийняття робіт підписати його та направити Орендодавцю.

За несвоєчасну сплату орендної плати Орендар сплачує на користь Орендодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення (п.9.3 Договору).

У разі прострочення сплати орендної плати більше, ніж на 5 (п`ять) банківських днів. Орендар, крім пені, зазначеної в п.9.3 Договору, сплачує Орендодавцеві штраф у розмірі 20% від суми заборгованості (п.9.4 Договору).

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2022 року включно, а в частині розрахунків - до повного та належного виконання Орендарем своїх зобов`язань (п.10.2. Договору).

Також до договору між сторонами підписано ряд додатків, зокрема:

- Додаток №1, згідно якого сторони прийшли до згоди, що відповідно до п.4.1 Договору вартість оренди техніки із екіпажем становить: Ціна за 1 та фактичної виробітки орендованою одиницею техніки складає 1300,00 грн без ПДВ та підлягає сплаті згідно акту прийому-передачі наданих послуг за звітний період. Оплата здійснюється на підставі актів приймання-передачі робіт за кожні 100 га виробітку. Аванс оплати по договору становить 50 000,00 грн. Сплачується до 05.10.2022 (т.1, а.с.22).

- Додаток №2 "Перелік сільськогосподарської техніки", в якому сторони погодили, що Орендодавець зобов`язується передати в оренду Орендарю наступну техніку, а саме Class Lexion 580, 2004, жатка соняшникова, номер 70503АА; Class Lexion 580, 2004, жатка соняшникова, номер НОМЕР_2 . Орендодавець підтверджує, що техніка та агрегати/приналежності до неї знаходяться в належному технічному стані, що дозволяє використання їх за цільовим призначенням та буде підготовлена до моменту передачу її Орендарю в оренду (п.2 Додатку). У разі неможливості передати техніку в оренду у визначені договором строки Орендодавець зобов`язаний повідомити про це письмово Орендаря не пізніше, ніж за 20 (двадцять) календарних днів до передачі техніки в оренду згідно п.2.1.1 Договору (п.3 Додатку).

В підтвердження надання в оренду сільськогосподарської техніки з екіпажем, якою було оброблено 469,61 га на загальну суму 610493,00 грн, позивачем до матеріалів справи додано:

- акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №1 від 12.10.2022 на суму 175487,00 грн за оренду с/г техніки з 03.10.2022 по 11.10.2022;

- акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №2 від 17.10.2022 на суму 187304,00 грн за оренду с/г техніки з 12.10.2022 по 16.10.2022;

- акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №3 від 20.10.2022 на суму 191087,00 грн за оренду с/г техніки з 17.10.2022 по 19.10.2022;

- акт здачі-приймання робіт (надання послуг) №4 від 31.10.2022 на суму 56615,00 грн за оренду с/г техніки з 21.10.2022 по 31.10.2022.

Позивачем виставлено рахунки на суму 610 493,00 грн, а саме: №1 від 12.10.2022 на суму 175487,00 грн; №2 від 17.10.2022 на суму 187304,00 грн; №3 від 20.10.2022 на суму 191087,00 грн; №4 від 31.10.2022 на суму 56615,00 грн.

Відповідач здійснив часткову оплату в сумі 480000,00 грн.

За твердженнями позивача за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 130493,00 грн (610493,00 грн - 480 000,00 грн).

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Аналогічне положення міститься в ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

З моменту укладення сторонами Договору оренди сільськогосподарської техніки №07/22-04 від 03.10.2022 між ними виникли зобов`язання, які мають правову природу договору оренди майна, а відтак правовідносини регулюються положеннями глави 58 ЦК України, глави 30 ГК України.

Згідно положень ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст.759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України).

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі (ч.ч.1, 4 ст. 286 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України, ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Заборгованість відповідача перед позивачем підтверджується заключною банківською випискою по рахунку орендодавця за період з 01.10.2022 по 18.11.2022 та підписаним сторонами Актом звірки взаємних розрахунків станом на 01.11.2022 (т.1 а.с.33), який також направлено засобами електронного зв`язку.

З метою доведення обставин вручення відповідачу актів здачі-приймання робіт, позивач посилався на їх направлення засобами електронного зв`язку.

Зазначені акти здачі-приймання робіт (надання послуг) та рахунки позивачем направлені на електронну адресу відповідача 12.10.2022, 17.10.2022, 20.10.2022 від 01.11.2022, що підтверджується роздруківками електронних доказів (т. 1, а.с.35-39).

З урахуванням проведених розрахунків не сплачено частково заборгованість за Актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №3 від 20.10.2022 та повністю Актом здачі-приймання робіт (надання послуг) №4 від 31.10.2022.

У пункті 10.6. Договору сторонами добровільно узгоджено, що договір, додатки, рахунки, акти та інші, пов`язані з даним Договором документи, а також листування за ним, передані однієї із Сторін іншій за допомоги електронного або факсимільного зв`язку мають юридичну силу, до заміни їх оригіналами документів. Також у реквізитах сторін сторонами узгоджено електронні адреси, на які здійснюватиметься листування.

Відповідно до положень ст.96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Як передбачено ч.1 ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу.

Наведений висновок є усталеним у судовій практиці та його наведено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі №922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі №914/1003/21, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №916/3027/21.

Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.

Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі (постанова ВП ВС від 21 червня 2023 року у справі №916/3027/21).

З наданої позивачем електронної переписки вбачається, що листування здійснювалось на узгоджені у договорі електронні адреси: (позивач) та (відповідач).

При цьому, відповідачем на підставі отриманих актів та з урахуванням умов договору проводились часткові розрахунки (т.1, а.с.32).

20.10.2022 позивачем направлено на електронну пошту Акт від 20.10.2021; 01.11.2022 - Акт від 31.10.2021.

Заперечення проти направлених актів відповідачем висловлено лише 16.11.2023, що встановлено зі змісту електронного листа (т.1, а.с.39).

Згідно п.6.1. Орендар зобов`язується протягом 5 календарних днів з моменту одержання Акту здачі-прийняття робіт підписати його та направити Орендодавцю.

У разі не підписання Орендарем Акту здачі-прийняття робіт протягом зазначеного строку та не направлення його Орендодавцю або не направлення у вказаний строк мотивованої відмови від підписання вказаного Акту, Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) вважається погодженим та прийнятим Орендарем за його мовчазною згодою (пп.д п.6.1. Договору).

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції, строк на висловлення заперечень по Акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №3 від 20.10.2022 сплинув 25.10.2022; по Акту здачі-приймання робіт (надання послуг) №4 від 31.10.2022 - 08.11.2022 (з урахуванням вихідних днів).

Тобто, відповідач втратив можливість посилатися на невідповідність відображених у актах відомостей.

У судовому засіданні суду першої інстанції 31.07.2023 керівник ТОВ "Щербини" підтвердив обставини електронного листування та отримання відповідних актів у електронній формі, не ставив під сумнів відповідність поданих позивачем копій електронних доказів оригіналу.

А тому, суд першої інстанції правильно прийняв надані позивачем електронні докази як більш вірогідні, з урахування проведених часткових оплат за попередніми актами, отриманими відповідачем у електронній формі, змісту п.10.6. Договору та реквізитів сторін, з урахуванням визнання відповідачем обставин та змісту електронного листування.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність факту порушення відповідачем прав позивача, за захистом яких останній звернувся, оскільки матеріалами справи підтверджено факт користування відповідачем майном та відсутність повної та своєчасної оплати зі сторони останнього за орендоване майно.

Враховуючи викладене, вимога позивача про стягнення з відповідача 130493,00 грн основного боргу є правомірною та обґрунтованою.

При цьому, судом встановлено, що 21.03.2023 відповідачем здійснено погашення основного боргу в сумі 493,00 грн (т.1, а.с.129).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що між сторонами відсутній спір в частині вимог щодо стягнення на користь позивача заборгованості в сумі 493,00 грн за договором оренди сільськогосподарської техніки №07/22-04 від 03.10.2022.

Відтак, провадження у справі №902/189/23 в цій частині підлягало закриттю на підставі п.2 ч.1 ст.231 ГПК України, що було зроблено судом першої інстанції.

Апелянт стверджує, що площа земельних ділянок, які перебувають в оренді відповідача, та на яких вирощувався соняшник становить 369,31 га, що спростовує доводи позивача про збір врожаю соняшнику сільськогосподарською технікою на площі 469,31 га.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що належними і достовірними доказами перебування у відповідача конкретно визначених земельних ділянок з конкретно визначеною площею у період часу дії договору оренди сільськогосподарської техніки і збору врожаю мають підтверджуватися письмовими договорами оренди землі, витягами з реєстру речових прав та їх обтяжень.

Однак, жодного письмового договору оренди землі, чи витягів з реєстру речових прав відповідачем не було надано. При цьому, надані відповідачем суду таблиці з переліком кадастрових номерів із зазначеними площами земельних ділянок не приймаються до уваги, оскільки такі твердження відповідача не підтверджено належними доказами.

Також колегія суддів звертає увагу, що у своєму листі (т.1, а.с.39) відповідач не висловив жодного заперечення щодо загальної площі землі, зазначеній в актах (469,61 га), та визнав збір врожаю на вказаній площі землі, про що свідчить його пропозиція розрахувати загальну суму оплати по договору, виходячи з ціни 1100 грн за 1 га, а не по 1300, як домовились в договорі.

З урахуванням викладеного, обґрунтована заборгованість відповідача перед позивачем становить 130000,00 грн, яка підлягає стягненню у повному обсязі.

Окрім суми основного боргу, позивачем було заявлено до стягнення 1833,30 грн інфляційних втрат, 965,29 грн 3% річних.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як погодили сторони у п.4.1 Договору, розмір орендної плати за користування технікою зазначається в додатку до даного договору.

Орендна плата сплачується Орендарем у строки та у порядку, що визначені в додатку до даного договору (п.4.2 Договору).

Згідно Додатку №1, оплата здійснюється на підставі актів приймання-передачі робіт за кожні 100 га виробітку. Аванс оплати по договору становить 50000,00 грн. Сплачується до 05.10.2022 (т.1, а.с.22).

Таким чином, сторонами узгоджено лише строки внесення авансу, однак термінів проведення остаточного розрахунку не визначено.

Позивач посилався на положення ч. 2 ст. 530 ЦК України та обчислював строк оплати з моменту отримання відповідачем електронного листа з вимогою про оплату заборгованості.

Однак, в силу ч.1 ст.631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Тобто, за відсутності строків повного розрахунку у окремих положеннях договору сторони управлені здійснювати права та обов`язки у межах загального строку дії договору.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2022 року включно, а в частині розрахунків - до повного та належного виконання Орендарем своїх зобов`язань (п.10.2. Договору).

В силу ч.5 ст.254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Таким чином, відповідач, отримавши акти здачі-прийняття робіт повинен був здійснити оплату не пізніше 02.01.2023, оскільки 31.12.2022 є вихідним днем.

Тобто, як вірно встановив суд першої інстанції, прострочення мало місце починаючи з 03.01.2023.

В силу ч.1 ст.14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Тому, при обчисленні сум відсотків річних, інфляційних втрат та пені суд першої інстанції правомірно виходив з кінцевого періоду нарахування 06.02.2023, який визначено позивачем, а також алгоритму нарахування на суму повної оплати, без урахування термінів внесення авансових платежів.

Перевіривши в апеляційному провадженні розрахунок 3% річних та інфляційних втрат на суму основного боргу 130493,00 грн (оскільки сплату 493,00 грн проведено 21.03.2023 - т.1 а.с.131), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягненню підлягає 1043,94 (інфляційне збільшення) + 375,39 (3% річних), а в частині вимог про стягнення 789,36 грн інфляційних втрат та 589,90 грн 3% річних слід відмовити.

Також, позивачем було заявлено до стягнення 16088,18 грн пені та 26098,60 грн 20% штрафу.

Положеннями ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України та ст.230 Господарського кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Згідно ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як встановлено ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

У пункті 9.2 Договору сторони погодили, що за несвоєчасну сплату орендної плати Орендар сплачує на користь Орендодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

У разі прострочення сплати орендної плати більше, ніж на 5 (п`ять) банківських днів. Орендар, крім пені, зазначеної в п.9.3 Договору, сплачує Орендодавцеві штраф у розмірі 20% від суми заборгованості (п.9.3 Договору).

Перевіривши в апеляційному провадженні заявлений позивачем розрахунок пені за період з 03.01.2023 по 06.02.2023, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність суми 6256,51 грн, та відмову у стягненні 9831,67 грн пені.

При цьому, вимоги про стягнення 20% штрафу в розмірі 26098,60 грн є законними та нараховані вірно.

Разом з цим, частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України приймається до уваги, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними конкретизуються судом у кожному конкретному випадку.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафу, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ст.3 ЦК України).

Також слід зазначити, що за своєю правовою природою штрафні санкції, виконують стимулюючу функцію, спонукаючи боржника до належного виконання своїх зобов`язань під загрозою застосування до нього цього виду відповідальності, та стягується в разі порушення такого зобов`язання.

Водночас, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Оскільки неустойка має на меті, в першу чергу, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора (рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013).

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК України йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися у вирішенні спорів, пов`язаних з відшкодуванням сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82 Цивільного кодексу України).

Аналогічної позиції стосовно застосування приписів ст.233 ГК України, 551 ЦК України дотримується Верховний Суд у постановах від 26.07.2018 у справі №924/1089/17, від 12.12.2018 у справі №921/110/18, від 14.01.2019 у справі №925/287/18, від 22.01.2019 у справі №908/868/18.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, зокрема: термін прострочення виконання основного зобов`язання, який на момент звернення до суду становив менше 1 місяця; ступінь виконання основного зобов`язання відповідачем на рівні 79% (від 480493,00 грн); захищеність майнових інтересів позивача внаслідок можливості нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені до моменту погашення суми основного боргу.

Колегія суддів погоджується, що наведене вище у своїй сукупності є винятковими обставинами, які є підставою для застосування положення ст.551 ЦК України, ст.233 ЦК України та зменшення пені з урахуванням зазначених висновків Верховного Суду.

Заявлені до стягнення штрафні санкції та інші заходи цивільно-правової відповідальності у сукупності подвоюють суму основного боргу, що створює значний майновий дисбаланс у правовідносинах сторін.

Тому, суд першої інстанції, з урахуванням засад добросовісності, справедливості, пропорційності та розсудливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх правових підстав для зменшення штрафу на 30%.

При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив про відсутність підстав для зменшення суми пені, оскільки вимоги позову щодо її стягнення задоволено частково та сума нарахованої пені по 06.02.2023 не має непропорційного розміру відносно суми основного боргу.

На підставі зазначених висновків стягнення на користь позивача 18269,02 грн штрафу (із заявлених 26098,60 грн) у достатній мірі компенсуватиме майнові втрати позивача від знецінення грошових коштів, понесених втрат щодо несвоєчасного отримання розрахунку, відповідатиме діловим звичаям та нормальній діловій практиці, забезпечить дотримання розумного балансу також і інтересів відповідача.

Крім зазначеного, відповідно до ч.10 ст.238 ГПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Водночас, наведена процесуальна норма є чіткою та зрозумілою, не містить положень про можливість нарахування інфляційних втрат і не підлягає розширювальному тлумаченню.

Визначення у судовому рішенні обов`язку з нарахування пені позбавить відповідача можливість клопотати про її зменшення, з урахуванням пропорційності розмір по відношенню до основної суми боргу.

Отже, суд першої інстанції правомірно нарахував виключно 3% річних на суму основного боргу у розмірі 130000,00 грн, починаючи з 07.02.2023 до моменту виконання рішення суду в частині оплати цієї суми боргу.

Відповідно до ст.ст.74, 76 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (ст.78 Господарського процесуального кодексу України,)

Згідно з ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

17.10.2019 набув чинності Закон України №132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема змінено назву ст.79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, чим в господарський процес фактично впроваджено стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Відповідно до ст.86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приймаючи до уваги наведене вище, враховуючи встановлені факти та зміст позовних вимог, виходячи із засад розумності і справедливості, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позову в частині вимог про стягнення 130000,00 грн - основного боргу, 1043,94 грн - інфляційних втрат, 375,39 грн - 3% річних, 6256,51 грн - пені, 18269,02 грн - штрафу та відмову у позові в частині вимог про стягнення 789,36 грн - інфляційних втрат, 589,90 грн - 3% річних, 9831,67 грн - пені, 7829,58 грн - штрафу.

Згідно ч.4 ст.11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.

При цьому, п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").

В силу приписів ч.1 ст.276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до приписів ст.129 ГПК України витрати по сплаті судового збору, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст.8, 129, 252, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Щербини" на рішення господарського суду Вінницької області від 31.07.2023 у справі №902/189/23 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.287 ГПК України.

Повний текст постанови складений 20.11.2023.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Миханюк М.В.