ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.11.2023 Справа № 914/1880/23

За позовом: Акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ,

до відповідача: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Квартал на Головацького», м.Львів,

про стягнення заборгованості.

Суддя Б. Яворський,

при секретарі О. Муравець.

Представники сторін:

від позивача: Єгоров В.С.,

від відповідача: Зотов Н.М.

Відводів складу суду сторонами не заявлялося.

Відповідно до ст.222 ГПК України судове засідання проводилося в режимі відеоконференції за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку vkz.court.gov.ua

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Квартал на Головацького» про стягнення 334'414,26 грн заборгованості за договором № 20/21-2076-ТЕ-21 постачання природного газу від 30.09.2020, з яких: 213'585,84 грн основний борг, 22'275,15 грн пеня, 14'661,59 грн 3% річних та 83'891,68 грн втрат від інфляції.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором постачання природного газу за № 20/21-2076-ТЕ-21 від 30.09.2020 виконував не у повному обсязі та із порушенням встановленого п.5.1 договору строку. Зазначене є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 19.06.2023 (суддя Р. Матвіїв) позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 19.07.2023.

14.07.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач визнав основну заборгованість (з урахуванням здійснених оплат) на суму 193'585,84 грн та зазначив про необгрунтованість нарахування позивачем пені, 3% річних та втрат від інфляції у період дії карантину та воєнного стану за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги, які надає відповідач населенню, що виробляється за допомогою котельні. Просить вирішити питання про розстрочення на один рік заборгованості за використаний газ. Зазначив, що орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу складає 10'000,00 грн.

19.07.2023 позивач подав відповідь на відзив, у якому відзначив, що відповідач є юридичною особою; позивач не надавав, а відповідач не отримував житлово-комунальні послуги за спірним договором, тому підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та форс-мажорні обставини відсутні; зобов`язання з оплати вартості спожитого відповідачем природного газу виникли упродовж жовтня 2020 травня 2021, тобто до дня набрання чинності постанови КМУ №206 від 05.03.2022 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану»; лист ТПП від 28.02.2022 №2024/02.0-7.1 не підтверджує настання форс-мажорних обставин для відповідача; відповідач у визначений п.10.4 договором строк не звертався до позивача з інформацією про початок дії для нього таких обставин. Просив відмовити у задоволенні клопотання про розстрочення виконання рішення суду.

Ухвалою суду від 19.07.2023 відведено суддю Р. Матвіїва від розгляду справи №914/1880/23 і справу передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.07.2023 визначено суддю Б. Яворського для розгляду даної справи.

Ухвалою суду від 21.07.2023 справу № 914/1880/23 прийнято до розгляду та розпочато розгляд справи спочатку, підготовче засідання призначено на 08.08.2023.

24.07.2023 відповідач скерував суду заперечення на відповідь на відзив, де додатково відзначив, що ОСББ створене власниками квартир а/або нежитлових приміщень (населенням). З огляду на судову практику стверджує, що виробники теплової енергії з 12.03.2020 звільнені від нарахування пені та штрафних санкцій, відповідно до приписів ЗУ №553-ІХ та постанови КМУ №206 від 05.03.2022 до припинення чи скасування воєнного стану.

08.08.2023 відповідач подав суду клопотання про долучення доказів часткової оплати суми основного боргу, 30.08.2023 письмові пояснення по справі та інформував суд, що між сторонами 30.09.2020 було укладено договірм №20/21-2076-ТЕ-21 та №20/21-2077-ТЕ-21. Позивач при укладенні зазначених договорів чітко розмежував та розумів мету використання природного газу за кожним з них.

06.09.2023 позивач подав пояснення з розміром сплати відповідачем заборгованості за договором.

Ухвалою від 19.09.2023 суд закрив провадження у справі в частині стягнення 60'000,00 грн основного боргу, а також закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 17.10.2023. Явка сторін визнана обов`язковою.

05.10.2023 відповідач подав клопотання про долучення до матеріалів справи доказів оплати 04.10.2023 основного боргу у розмірі 20'000,00 грн.

01.11.2023 відповідач подав клопотання про приєднання доказів (вх.№26602/23).

Ухвалою від 07.11.2023 суд закрив провадження у справі в частині стягнення 20'000,00 грн основного боргу та роз`яснив позивачу право на повернення з державного бюджету судового збору; оголосив перерву в судовому засіданні до 21.11.2023.

15.11.2023 відповідач подав клопотання про приєднання доказів (вх.№27788/23) та додаткові пояснення по справі (вх.№27789/23).

20.11.2023 позивач подав додаткові пояснення у справі (вх.№28105/23), у яких відзначив, що постанова КМУ №206 від 05.03.2022 набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022, а зобов`язання з оплати спожитого відповідачем природного газу виникли упродовж жовтня 2020 - травня 2021. Крім того, позивач подав заперечення щодо стягнення витрат на правову допомогу, де вказав, що відповідачем не надано суду документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг, адже акт наданих послуг не може вважатись детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом. Разом з тим відзначив, що витрати слід покласти на відповідача, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій самого відповідача.

Представник позивача у судове засідання з`явився, просив задоволити позовні вимоги з підстав, наведених у позові та поясненнях, та з урахуванням здійснених відповідачем оплат; щодо клопотання відповідача про стягнення витрат на правову допомогу заперечив.

Відповідач у судове засіданні участь представника забезпечив, визнав основну заборгованість; щодо додаткових нарахувань, проведених позивачем заперечив; просив розстрочити виконання рішення на один рік з підстав скрутного фінансового становища об`єднання та відшкодувати суму понесених витрат на правову допомогу.

У судовому засіданні 21.11.2023 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

30 вересня 2020 року Акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник) та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Квартал на Головацького» (споживачем) укладено договір №20/21-2076-ТЕ-21 постачання природного газу. Відповідно до п.1.1 договору постачальник зобов`язався поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язався прийняти та оплатити його на умовах цього договору. Природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п.1.2 договору).

Згідно з п. 2.1. договору постачальник передає споживачу у жовтні 2020 - квітні 2021 року замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу в кількості 131,0 тис. куб. метрів, у тому числі по місяцях (тис.куб м): жовтень 2020 - 10.0, листопад - 17.0, грудень - 25.0, січень 2021 - 26.0, лютий - 21.0, березень - 21.0. квітень 10,0.

Відповідно до п.3.1 договору постачальник передає споживачу у загальному потоці природний газ за кодом УКТ ЗЕД 2711 21 00 00 власного видобутку та/або імпортований газ, ввезений на митну територію України у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.

Згідно п.3.8 договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформляється актом прийому-передачі.

Ціна за 1000 куб.м. природного газу визначається сторонами щомісяця шляхом підписання додаткової угоди на підставі прейскуранту. Загальна вартість цього договору дорівнює вартості фактично використаного за цим договором природного газу з урахуванням вартості послуг його транспортування (п.4.2 та п.4.4 договору).

Пунктом 5.1 договору сторони встановили, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати упродовж розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставлення газу.

Упродовж 2020-2021 років сторонами укладено ряд додаткових угод до договору (№№1-9). Додатковими угодами умови договору, зокрема, внесено зміни щодо ціни газу, кількості та фізико-хімічних показників газу та строк дії договору.

У 2020-2021 роках позивач поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 703'191,78 грн. Факт виконання позивачем своїх обов`язків за договором визнаний відповідачем та підтверджується актом приймання-передачі природного газу від 31.10.2020 на суму 41'510,76 грн., актом від 30.11.2020 на суму 93'609,30 грн., актом від 31.12.2020 на суму 124'110,91 грн., актом від 31.01.2021 на суму 155'710,90 грн., актом від 28.02.2021 на суму 111'611,42 грн., актом від 31.03.2021 на суму 98'289,80 грн., актом від 30.04.2021 на суму 68'314,24 грн., актом від 31.05.2021 на суму 10'034,45 грн. Вказані акти підписані без зауважень уповноваженими особами сторін та скріплені печатками відповідних юридичних осіб.

Оплату за переданий газ відповідач здійснював не у повному обсязі та несвоєчасно.

У пункті 7.2 договору передбачено, що разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1, 5.6 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 14,2% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Додатковою угодою №6 від 26.03.2021 до договору сторонами погоджено відповідальність споживача щодо прострочення оплати у розмірі 13,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного Банку Україн, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Пунктом 9.3 договору сторони визначили строк, у межах якого можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, тривалістю у п`ять років.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині постачання природного газу до 19.05.2021 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (п.11.1 договору з наступними змінами відповідно до додаткових угод №9 до договору).

Позивач, керуючись згаданим положенням договору, заявив до стягнення з відповідача пеню за несвоєчасну оплату в сумі 22'275,15 грн. Крім того, постачальник згідно умов ст.625 ЦК України просить стягнути з відповідача 14'661,59 грн. 3% річних та 83'891,68 грн. інфляційних втрат.

Відповідач стверджує, що того ж дня 30.09.2020 між сторонами був укладений договір №20/21-2077-КП-21, предметом якого є постачання природного газу для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб`єктами господарювання, які не є бюджетними установами/організаціями. Вказане підтверджує факт того, що позивач свідомо розділив правовідносини з відповідачем щодо постачання природного газу, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19) №530-ІХ від 17.03.2020 та постанови КМУ №206 від 05.03.2022 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану».

ОЦІНКА СУДУ.

Відповідно до ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ч.2 ст.74 ГПК України).

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч. 1 ст. 11 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (положення ч.1 ст.626 ЦК України). Частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобов`язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно з ч.1-3 ст.12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Постачання природного газу здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем, крім випадків, передбачених цим Законом. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.

Як встановлено судом, підставою виникнення правовідносин між сторонами є договір №20/21-2076-ТЕ-21 постачання природного газу від 30.09.2020 з додатковими угодами №1-9 до нього. Предметом договору є постачання природного газу виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню (п.1.2 договору).

Частинами першою та другою статті 714 Цивільного кодексу України визначено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Матеріалами справи підтверджено факт виконання позивачем умов договору на суму 703'191,78 грн.

Відповідно до ст. 193 ГК України, яка кореспондується із ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно зі ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 5.1 договору передбачено, що оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати упродовж розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставлення газу.

Судом встановлено, що оплату за поставлений згідно актів приймання-передачі природний газ відповідач здійснював не у повному обсязі, несвоєчасно та не виконував зобов`язання у строк, визначений договором. Вказана обставина підтверджується витягом операцій по рахунку позивача, виписками про операції по рахунку позивача та не заперечувалась відповідачем. Як уже відзначалося, ухвалами від 19.09.2023 та 07.11.2023 суд закрив провадження у справі в частині стягнення 80'000,00 грн основного боргу, відтак заборгованість за поставлений природний газ, з урахуванням здійснених відповідачем оплат, станом на 21.11.2023 складає 133'585,84 грн. Дану заборгованість відповідач визнав.

Щодо вимог позивача про стягнення 22'275,15 грн пені за період 26.11.2020-25.12.2021, суд враховує наступне.

Відповідно до частин 1-3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

В силу ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором.

Так, згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У пункті 7.2 договору передбачено, що разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1, 5.6 цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню у розмірі 14,2% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Додатковою угодою №6 від 26.03.2021 до договору сторонами погоджено відповідальність споживача щодо прострочення оплати у розмірі 13,3% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного Банку Україн, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Відповідно до ч.1 ст.385 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке об`єднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту.

Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об`єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов`язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку визначено Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» об`єднання співвласників багатоквартирного будинку (далі - об`єднання) - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. Об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами.

Об`єднання створюється як непідприємницьке товариство для здійснення функцій, визначених законом. Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Об`єднання є неприбутковою організацією і не має на меті одержання прибутку для його розподілу між співвласниками (ст.4 Закону).

Власниками квартир та нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, що розташований за адресою: 79018, м.Львів, вул.Головацького, 23В, створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Квартал на Головацького» з метою належного утримання будинку, забезпечення мешканців будинку (населення) комунальними та іншими послугами.

На балансі ОСББ «Квартал на Головацького» з 08.09.2009 обліковується дахова котельня, про що свідчить довідка №4 від 11.07.2023.

Згідно ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги.

Виходячи з визначених термінів, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку є колективним споживачем тобто юридичною особою, що об`єднує споживачів власників жилих та нежилих приміщень у будинку та діє в інтересах фізичних осіб - власників квартир, які використовують поставлений позивачем газ виключно для своїх побутових потреб (надані відповідачем послуги з опалення та постачання гарячої води населенню).

Разом з тим, відповідно до п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Суд встановив, що розрахунок пені за порушення відповідачем умов договору здійснений позивачем у період встановлених на усій території України карантинних обмежень, що не узгоджується з положеннями названих нормативно-правових актів і є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних нарахувань, суд зазначає наступне.

Приписами ч.1 ст.625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов`язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу, не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 (Указ затверджено Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022) введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» визначено, що в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні» до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх не оплати або оплати не в повному обсязі.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням здійснених оплат, суд встановив, що до стягнення з відповідача підлягає 7'095,37 грн 3% річних та 21'329,27 грн інфляційних втрат, оскільки позивач помилково здійснив нарахування 3% річних та інфляції за період дії воєнного стану в Україні.

Щодо клопотання відповідача про розстрочення виконання рішення на один рік суд зазначає наступне.

Відповідач відзначає, що природний газ згідно статуту ОСББ використовує виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води (підігрів гарячої води) населенню за допомогою котельні, яка перебуває на балансі ОСББ. Скрутне фінансове становище пов`язане з тим, що власники квартир ОСББ здійснюють платежі з оплати житлово-комунальних послуг (у т.ч. теплопостачання) несвоєчасно; заборгованість по утриманню будинку за період 24.02.2022 - 30.06.2023 становить 266'139,38 грн; грошові зобов`язаннями відповідача перед контрагентами станом на 10.07.2023 становлять 234'200,00 грн; залишок коштів на рахунку станом на 01.11.2023 становить 76'809,94 грн. В обґрунтування наведених доводів відповідач надав суду відповідні докази (інформаційний лист та довідка №4 від 11.07.2023 про перебування на балансі ОСББ котельні, відомість по рахунку, довідки про грошові зобов`язання).

Відповідач зазначив, що підприємство здійснювало оплати за спожитий газ по мірі надходження коштів від мешканців квартир, що підтверджується також проведеними оплатами під час розгляду даного спору. Окрім основного відповідач звернув увагу суду на те, що позивач просить стягнути з відповідача передбачені ст.625 ЦК України нарахування.

Позивач заперечив розстрочення виконання рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 239 ГПК України суд, який ухвалив рішення, може надати відстрочення або розстрочення виконання рішення.

Відповідно до ч.4 ст.331 ГПК України підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Отже, за наявності обставин, які ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його виконання, господарський суд, зокрема, має право розстрочити виконання рішення (ухвали, постанови).

У постанові Верховного Суду від 15.06.2018 у справі № 917/138/16 зазначено, що підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи. При цьому, господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

До обставин, які ускладнюють виконання судового рішення належать, зокрема, скрутне матеріальне становище боржника, наявність загрози банкрутства юридичної особи боржника, стихійне лихо, інші надзвичайні події, тощо (рішення Конституційного Суду України від 26.06.2013 у справі №1-7/2013).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

У зв`язку з тим, що відстрочка та розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при їх наданні суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.

Європейський суд з прав людини відзначає, що несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, однак розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру…», а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. До того ж, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв`язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання. Межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом. Обставини, які зумовлюють надання розстрочки виконання рішення суду повинні бути об`єктивними, непереборними, іншими словами - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. Отже, питання щодо надання розстрочки виконання рішення суду повинно вирішуватися із дотриманням балансу інтересів сторін, які приймають участь у справі.

Виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи інтереси обох сторін та, враховуючи скрутне фінансове становище відповідача (позивач не надав інформації про свій фінансовий стан), що унеможливить одночасне виконання зобов`язання перед позивачем (сплати усієї суми одразу), а також те, відповідачем здійснювались оплати основного боргу, беручи до уваги, що позивач має право також на нарахування 3% річних та інфляційні, які в певній мірі компенсують знецінення несплачених вчасно коштів відповідачем, суд, вважає за можливе заяву відповідача задоволити частково та розстрочити виконання судового рішення про стягнення основного боргу, інфляційних втрат та 3% річних на вісім місяців, шляхом сплати 20'251,31 грн на користь позивача щомісячно.

СУДОВІ ВИТРАТИ.

Сплата позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви підтверджується платіжним дорученням № від 02.06.2023 на суму 5'016,21 грн. Суд інформував позивача про можливість застосування приписів п.5 ч.1 та ч.5 ст.7 Закону України «Про судовий збір» щодо суми заборгованості, яка була сплачена відповідачем під час розгляду справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у справі покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Законом України «Про судовий збір» судовий збір у розмірі 2'684,00 грн визначений мінімальною ставкою при зверненні із позовною заявою до суду у 2023 році, тому суд при розподілі судових витрат судовий збір у розмірі 2'684,00 грн покладає на відповідача.

Згідно з ч. 1 та ч.3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відзиві та клопотанні про приєднання доказів (вх.№36602/23) відповідач зазначив, що розмір витрат на правову допомогу складає 10'000,00 грн. Обґрунтовуючи розмір понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, відповідачем до матеріалів справи долучено копію договору №1007/23 про надання правової допомоги від 10.07.2023, укладеного між АО «Доброчесність» та ОСББ «Квартал на Головацького», з додатком (замовленням) та додатковою угодою №1 від 25.10.2023 до нього, ордеру серії ВС№1216706 від 13.07.2023, акта про надання правової допомоги від 25.10.2023.

Предметом договору є те, що клієнт доручає, а АО приймає на себе зобов`язання в якості правової допомоги здійснювати представницькі повноваження, захищати права та законні інтереси клієнта в обсязі та на умовах, встановлених цим договором та замовленням до даного договору. Отримання винагороди (гонорару) АО за надання правової допомоги визначається в замовленні до договору. Види правової допомоги та її остаточна вартість визначаються сторонами за результатами кожного замовлення та фіксується в актах про надані послуги (акт про надання правової допомоги). Акт про надання правової допомоги підписується сторонами після одержання усіх послуг, визначених у замовленні (п.4.1. 4.4 та 4.5 договору).

Сторони погодили та 10.07.2023 підписали замовлення (додаток №1 до договору №1007/23), у якому погодили перелік послуг щодо надання правової допомоги у справі №914/1880/23, а саме: ознайомлення з матеріалами справи, написання відзиву на позовну заяву та інших процесуальних документів, представництво клієнта у суді. Розмір оплати погоджено згідно з обсягом фактично наданих послуг з розрахунку 2000,00 грн/годину. Кінцевий розмір оплати визначається в акті про надання правової допомоги. Визначено орієнтовний обсяг та перелік послуг: ознайомлення з матеріалами справи - 2'000,00грн/год.; підготовка та подання відзиву на позовну заяву 4'000грн/2год.; представництво інтересів у суді 2'000,00 грн/год.

Сторони визначили, що граничний розмір винагороди за цим замовленням становить та не може перевищувати 10'000,00 грн (п.2.2.2 додатку №1 до договору).

У додатковій угоді №1 від 25.1.2023 до договору сторони змінили п.4.6 договору щодо строку оплати наданих послуг.

25.10.2023 сторонами підписано акт про надання правової допомоги. З акту наданих послуг вбачається, що адвокатом надавались наступні послуги та визначено їх вартість: ознайомлення з матеріалами справи - 2'000,00грн/год.; підготовка та подання відзиву на позовну заяву 4'000грн/2год.; представництво інтересів у судовому засіданні 19.07.2023 та 08.08.2023 4'000,00 грн/2год.; представництво інтересів у судовому засіданні 17.10.2023 та 19.09.2023 - 0 грн/2 год.; підготовка та подання заперечення на відповідь на відзив - 0 грн/2год.; підготовка та подання письмових пояснень по справі 0 грн/1год.; підготовка та подання заяви про відвід судді та клопотання про долучення доказів 0 грн/год. Відзив на позов, а також письмові пояснення, заперечення та клопотання, що подавались до суду від імені відповідача, підписані адвокатом Н. Зотовим та здійснено їх надсилання до суду та позивачу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ст.126 ГПК України).

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ст.126 ГПК України).

Судові витрати, крім судового збору, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч.8 ст.129 ГПК України).

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі №910/4201/19). Підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У постанові ВС від 23.06.2022 по справі №607/4341/20 відзначається, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). За висновком, викладеним у п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п. 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду 09.12.2021 у справі № 922/3812/19). Крім того, Великою Палатою Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 викладено правову позицію про те, що визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст.126 ГПК України).

Позивач заперечив вимогу відповідача щодо стягнення витрат на правову допомогу з підстав того, що відповідачем не надано суду документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг, адже акт наданих послуг не може вважатись детальним описом робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом. Разом з тим відзначив, що витрати слід покласти на відповідача, оскільки спір виник внаслідок неправильних дій самого відповідача.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

У постанові від 28.12.2020 у справі №640/18402/19 Верховний Суд зазначив наступне: «Розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції. Суд, з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку: що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 12 350,00 грн є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, Суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а, отже, є визначеним».

Як уже відзначалося, сторонами погоджено що граничний розмір винагороди за цим замовленням становить та не може перевищувати 10'000,00 грн (п.2.2.2 додатку №1 до договору про надання правової допомоги №1007/23 від 10.07.2023), а у п.4.4 договору №1007/23 визначено, що види правової допомоги та остаточна вартість фіксуються у актах про надані послуги. У акті про надання правової допомоги від 25.10.2023 відповідач навів перелік проведених робіт та вказав витрачений час і їх вартість (калькуляційну одиницю здійснення розрахунку надання адвокатських послуг). Такий акт суд вважає достатнім доказом на підтвердження наявності підстав для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу.

Правову позицію з приводу обов`язку сторони довести належними доказами обставини неспівмірності витрат на професійну правничу допомогу, які заявлено до розподілу, а не лише заявити про такі обставини, викладено у постанові Верховного Суду від 06.10.2020 по справі №922/376/20. Крім того, Верховний Суд у складі об`єднаної палати КГС у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 звертає увагу, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини 4 ст.126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Крім того, відповідно до висновку Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.10. 2019 у справі №922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Дослідивши матеріали справи та враховуючи пов`язаність витрат із розглядом справи, її складністю, матеріально-правовою складовою, а також зважаючи на те, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з розглядом справи є обґрунтованими та співмірними із ціною позову та обсягом виконаних адвокатом послуг, суд не погоджується із твердженнями позивача щодо відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, застосовує при цьому положення п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України та стягує з позивача понесені відповідачем витрати на правову допомогу у розмірі 6'400,00 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Щодо інших аргументів учасників провадження, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц.

Керуючись статтями 2, 3, 12, 13, 42, 46, 73-80, 123, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Квартал на Головацького» (79018, м.Львів, вул.Головацького, 23В; ідентифікаційний код 36659416) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, 6; ідентифікаційний код 20077720) 133'585,84 грн основного боргу, 7'095,37 грн. 3% річних, 21'329,27 грн. інфляційних втрат.

Розстрочити виконання рішення суду про стягнення заборгованості на 8 місяців рівними частинами шляхом сплати по 20'251,31 грн щомісячно.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Квартал на Головацького» (79018, м. Львів, вул. Головацького, 23В; ідентифікаційний код 36659416) на користь Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, 6; ) 2'684,00 грн. судового збору.

5. Стягнути з Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01601, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, 6; ) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Квартал на Головацького» (79018, м.Львів, вул.Головацького, 23В; ідентифікаційний код 36659416) 6'400,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду у порядку та строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 27.11.2023.

Суддя Б. Яворський.