ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2023 р. м. Київ Справа № 911/2734/23

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (08300, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Гора, вул. Бориспіль-7)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" (08301, Київська обл., Бориспільський р-н, м. Бориспіль-7, "Бориспіль" Міжнародний державний аеропорт)

про стягнення 784148,99 грн. заборгованості за договором про надання послуг № 02.4-14.15-85 від 13.02.2019 р., у тому числі - 650700,00 грн. основного боргу, 120227,97 грн. пені, 5840,48 грн. інфляційних втрат, 7380,54 грн. 3% річних,

Без виклику представників сторін

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (далі - ДП "МА "Бориспіль", позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" (далі - ТОВ "Аерохендлінг", відповідач) про стягнення 784148,99 грн. заборгованості за договором про надання послуг № 02.4-14.15-85 від 13.02.2019 р., у тому числі - 650700,00 грн. основного боргу, 120227,97 грн. пені, 5840,48 грн. інфляційних втрат, 7380,54 грн. 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог аеропорт посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором про надання послуг Прем`єр VIP зали № 02.4-14.15-85 від 13.02.2019 р. в частині внесення плати за період з 01.02.2022 р. по 23.02.2022 р. за послуги з обслуговування пасажирів Прем`єр VIP зали Пасажирського терміналу «D», у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 650700,00 грн. основного боргу, 120227,97 грн. пені, 5840,48 грн. інфляційних втрат, 7380,54 грн. 3% річних та судовий збір.

Беручи до уваги характер спірних правовідносин, предмет, підстави позову і обраний позивачем спосіб захисту, а також категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, зважаючи на заявлену у даному спорі ціну позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також те, що заявлена вимога передбачає стягнення заборгованості за одним актом про виконання робіт за лютий 2022 р., суд дійшов висновку, що справа за поданою Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" про стягнення 784148,99 грн. заборгованості за договором про надання послуг № 02.4-14.15-85 від 13.02.2019 р. підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 11.09.2023 р. було відкрито провадження у даній справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

У строк, встановлений ч. 7 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, клопотань від сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін не надходило.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 161 ГПК України до заяв по суті справи належать відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, заперечення на відповідь на відзив.

28.09.2023 р. до Господарського суду Київської області від представника ТОВ "Аерохендлінг" через систему "Електронний суд" надійшов відзив б/н від 27.09.2023 р. (вх. № 3344/23 від 28.09.2023 р.), за змістом якого відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, з огляду на таке.

ДП «МА «Бориспіль» безпідставно стверджує, що ТОВ «Аерохендлінг» зобов`язане було сплатити рахунок № 899/1042 від 28.02.2022 р. до 06.04.2023 р., оскільки це суперечить пункту 3.6 договору. З наданої позивачем роздруківки з електронної пошти, якою підтверджується надіслання рахунку за лютий 2022 року, не вбачається, які саме вкладення до листа надсилалися та чи були такі вкладення взагалі. Окрім того, позивач стверджує, що надання послуг за договором у лютому 2022 року підтверджується заявками відповідача, певними квитанціями та актом № 1099 про виконання робіт (послуг) від 28.02.2022 р. Проте, складання квитанцій не базується на положеннях договору та ним не передбачено. Зі змісту квитанцій вбачається, що вони підписані виключно представником ДП «МА «Бориспіль», а отже є внутрішніми документами позивача, і не підтверджують надання послуг за договором. Більше того, у наданих позивачем квитанціях відсутні необхідні реквізити первинного документа, оскільки не містять дат їх складання. Поряд з цим, згідно з п. 3.6 договору ДП «МА «Бориспіль» виставляє рахунки, а ТОВ «Аерохендлінг» зобов`язане їх сплачувати виключно на підставі фактичного обсягу послуг, наданих замовнику згідно із заявками. Особливість послуг, відповідно до договору, полягає в тому, що вони можуть надаватися лише за присутності пасажира, для якого було здійснене замовлення відповідно до заявки з боку ТОВ «Аерохендлінг», тобто якщо пасажир з`явиться на рейс та прибуде до Прем`єр VIP зали до початку рейсу. При цьому, складаючи заявку, ТОВ «Аерохендлінг» не може напевно знати, що пасажир прибуде до Прем`єр VIP зали та скористається послугами позивача, адже заявки складалися відповідачем заздалегідь - після отримання запиту від пасажира. Отже, на думку відповідача, ДП «МА «Бориспіль» не доводить за допомогою належних та допустимих доказів, що зазначені у заявках та квитанціях пасажири дійсно скористалися послугами Прем`єр VIP зали, а отже - що послуга була надана позивачем і підлягає оплаті з боку відповідача.

Поряд з цим, відповідач посилається на настання форс-мажорних обставин, а саме на те, що з 24.02.2022 року на території України було введено воєнний стан. Відповідач є суб`єктом авіаційної діяльності, розміщується на території аеропорту «Бориспіль» та забезпечує надання послуг виключно на території аеропорту «Бориспіль», що підтверджується сертифікатами відповідності, виданими Державіаслужбою. Одним із наслідків воєнних дій на території України є закриття з 24.02.2022 р. повітряного простору України для цивільних користувачів і, відповідно, зупинення діяльності аеропортів та суб`єктів, які надають послуги в сфері цивільної авіації на території аеропортів. Згідно з листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 р. військова агресія Російської Федерації проти України та введення у зв`язку із цим воєнного стану є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Отже, незважаючи на те, що позивач не доводить наявність заборгованості за договором в цілому, відповідач не міг та не може виконати обов`язок зі сплати рахунку за договором за лютий 2022 року з незалежних від нього обставин, за які він не відповідає та настання/припинення яких знаходиться за межами його впливу.

Також відповідач зазначав, що, в силу статті 551 ЦК України, суд має право зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. На переконання ТОВ «Аерохендлінг», ДП «МА «Бориспіль» не понесло жодних збитків, що принаймні були б співмірними із сумою, що заявлена позивачем до стягнення з відповідача у якості санкцій (пені, 3% річних, інфляційних втрат). ТОВ «Аерохендлінг» не мало наміру не виконувати зобов`язання за договором. Враховуючи той факт, що провадження господарської діяльності ТОВ «Аерохендлінг» унеможливлене із введенням воєнного стану та закриттям повітряного простору в Україні, відповідач не має жодного прибутку, що, в свою чергу, унеможливлює виконання зобов`язань перед контрагентами. Відтак, на думку ТОВ «Аерохендлінг», розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій слід зменшити.

Поряд з цим, у зв`язку із розглядом цієї справи відповідач очікує понести витрати на професійну правничу допомогу адвоката. Орієнтовна сума таких витрат під час розгляду цієї справи у суді першої інстанції складає 30000,00 грн.

02.10.2023 р. до Господарського суду Київської області від представника ДП «МА «Бориспіль» через систему "Електронний суд" надійшла відповідь на відзив б/н від 02.10.2023 р. (вх. № 3397/23 від 02.10.2023 р.), за змістом якої позивач зазначає, що за умовами договору послуги надаються виконавцем на підставі заявки замовника, оформленої та направленої виконавцю у встановленому пп. 2.3.1-2.3.4 п. 2.3 договору порядку: на номер факсу ; по телефону або на електронну адресу . У випадку зміни будь-яких відомостей, зазначених у заявці (у тому числі - перенесення чи скасування замовлення), замовник повинен вчасно, не пізніше, ніж за годину до часу планового прибуття та за дві години до відправлення авіарейсу, повідомити про це виконавця, а саме - агента з приймання замовлень Прем`єр VIP зали по телефону , на факс або на електронну адресу . Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідачем до відзиву не долучено жодного належного, допустимого і достовірного доказу, який би спростовував обсяг наданих позивачем відповідачу у лютому 2022 року на умовах договору послуг. На підтвердження фактичного обсягу послуг, наданих позивачем відповідачу на умовах договору в лютому 2022 року, до позовної заяви долучено належним чином завірені копії всіх заявок відповідача за спірний період - лютий 2022 року. При цьому, належним чином завірені копії долучених до позовної заяви квитанцій, що виписуються касою Прем`єр VIP залу Пасажирського терміналу «D» позивача на підставі заявок відповідача, повністю відображають зміст заявок відповідача і містять відповідну інформацію. У свою чергу, долучені позивачем до позовної заяви належним чином завірені копії квитанцій повністю відповідають вимогам до первинного облікового документу, оскільки містять всі обов`язкові реквізити. Для сплати вартості наданих у лютому 2022 року (з 01.02.2022 р. по 23.02.2022 р.) на підставі заявок замовника послуг, виконавцем замовнику було виписано рахунок-фактуру № 899/1042 від 28.02.2022 р. на загальну суму 650700,00 грн. 27.03.2023 р. рахунок-фактуру № 899/1042 від 28.02.2022 р. було направлено виконавцем на визначений умовами п. 10.2 договору E-mail () замовника і, відповідно, отримано замовником 27.03.2023 р.

Щодо посилання відповідача на настання форс-мажорних обставин, то факт настання форс-мажору, на переконання позивача, не звільняє від зобов`язань щодо виконання договору, а лише скасовує відповідальність за несвоєчасне виконання договірних зобов`язань. При цьому, одного лише посилання на наявність форс-мажору недостатньо; не є достатнім формальне посилання відповідача на лист ТПП України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 р. Водночас, посилаючись на форс-мажор, як на підставу для звільнення від відповідальності, відповідачу потрібно довести, як саме проявився форс-мажор під час виконання зобов`язання в частині сплати вартості отриманих на умовах договору послуг.

Щодо клопотання відповідача про зменшення судом розміру штрафних санкцій, то позивач заперечує, оскільки станом на момент відкриття провадження у даній справі прострочення виконання відповідачем свого зобов`язання щодо сплати отриманих у лютому 2022 року на умовах договору послуг становить період з квітня 2023 року по теперішній час; за період з квітня 2023 року по теперішній час відповідачем не було вжито жодних заходів для належного виконання встановленого п. 3.6 договору зобов`язання щодо сплати на користь позивача вартості отриманих у лютому 2022 року послуг, негайного добровільного усунення порушення та його наслідків; тривалий термін порушення (з квітня 2023 року по теперішній час) відповідачем зобов`язання щодо сплати на користь позивача вартості отриманих у лютому 2022 року на умовах договору послуг підтверджує той факт, що таке порушення допущено відповідачем свідомо; відповідачем не було надано жодного належного, допустимого достовірного доказу на підтвердження існування виняткових обставин, наявність яких спричинила порушення відповідачем взятого на себе на умовах п. 3.6 договору зобов`язання. Заявлена позивачем до стягнення з відповідача сума пені в 5,5 разів є меншою від заявленої до стягнення суми 650700,00 грн. неодержаного прибутку (втраченої вигоди). Поряд з цим, нараховані на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України і заявлені до стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат від простроченої суми основного боргу не є штрафними санкціями, а є платою за користування чужими грошовими коштами, адже спрямовані на відшкодування матеріальних втрат позивача від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від відповідача за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачу.

Заперечень на відповідь на відзив чи інших письмових пояснень відповідачем до суду не подано.

У відповідності з приписами ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає дану справу за наявними в ній на час ухвалення рішення матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

13.02.2019 р. між Державним підприємством "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" (замовник) було укладено договір про надання послуг Прем`єр VIP зали № 02.4-14.15-85, відповідно до п. 1.1 якого замовник доручає та оплачує, а виконавець бере на себе зобов`язання надати пасажирам замовника послуги з обслуговування пасажирів у Прем`єр VIP залі Пасажирського терміналу «D» ДП "МА "Бориспіль".

Згідно з пп. 2.1.1 п. 2.1 договору замовник доручає та оплачує, а виконавець бере на себе зобов`язання надати пасажирам замовника послуги з обслуговування пасажирів у Прем`єр VIP залі Пасажирського терміналу «D» ДП «МА «Бориспіль» (послуги), а саме: зустріч авіапасажирів або посадку в літак; підвіз пасажирів спеціальним транспортом від/до літака; підношення, вивантаження й завантаження багажу та ручної поклажі з/в автотранспорт пасажира; пакування багажу; розміщення попередньо заявленого автотранспорту Замовника на період зустрічі/відправлення пасажирів; користування окремим приміщенням для відпочинку та переговорів під час очікування рейсу, за наявності (бронювання заздалегідь не здійснюється); користування міським, міжміським зв`язком та бездротовим доступом до мережі Інтернет, послуги копіювання; організація проходження паспортного і митного контролю, реєстрації авіаквитків та багажу; очікування багажу після прибуття у спеціально відведеному залі «Приліт» та проходження митного контролю після отримання багажу; обслуговування в барі; обслуговування однієї проводжаючої/зустрічаючої особи у присутності пасажира (крім пасажирів, які обслуговуються за вартостями відповідно до пп. 3.1.3 та пп. 3.1.4).

У відповідності з пп. 2.3.1 п. 2.3 договору замовник зобов`язаний правильно і чітко оформляти заявки за формою, що наведена у Додатку № 1 до договору.

Замовник зобов`язаний своєчасно подавати заявку: на обслуговування окремих пасажирів - не пізніше, ніж за добу до часу відправлення, що зазначений в авіаквитку/планового прибуття авіарейсу; на обслуговування групи дорослих пасажирів - не пізніше, ніж за дві доби до планової дати обслуговування. Заявки направляються на номер факсу ; по телефону або на електронну адресу (пп. 2.3.2 п. 2.3 договору). Замовник зобов`язаний забезпечити прибуття пасажирів до Прем`єр VIP зали Пасажирського терміналу «D» виконавця для обслуговування на виліт не пізніше ніж за 1 годину 20 хвилин до часу відправлення, що зазначений в авіаквитку (пп. 2.3.3 п. 2.3 договору). У випадку зміни будь-яких відомостей, зазначених у заявці (у тому числі - перенесення чи скасування замовлення), замовник повинен вчасно, не пізніше, ніж за годину до часу планового прибуття та за дві години до відправлення авіарейсу, повідомити про це виконавця, а саме - агента з приймання замовлень Прем`єр VIP зали по телефону , на факс або на електронну адресу (пп. 2.3.4 п. 2.3 договору).

Замовник зобов`язаний сплачувати вартість послуг на умовах, що визначені договором (пп. 2.3.5 п. 2.3 договору).

Відповідно до п. 3.6 договору, на підставі фактичного обсягу послуг, наданих замовнику згідно з заявками за звітний місяць, виконавець виписує замовнику рахунок-фактуру та передає його по факсу або E-mail, що зазначені в п. 10.2 договору, а замовник до 20-го числа цього ж місяця сплачує зазначену в рахунку-фактурі суму на банківський рахунок виконавця. Датою отримання рахунку-фактури є дата його відправлення по факсу або E-mail. Підтвердженням цього буде роздрукований звіт про відправку.

Оригінали рахунку-фактури та акту про виконання робіт (послуг), надалі - акт, за звітний місяць замовник самостійно отримує в бухгалтерії виконавця до 10 числа місяця, що слідує за звітним. Акт замовник зобов`язаний підписати та повернути в бухгалтерію виконавця протягом 10-ти банківських днів з дати його отримання. Акт підписується керівниками сторін або призначеними ними уповноваженими особами. У разі підписання зазначених у цьому пункті акту не керівниками, сторони надають одна одній належним чином оформлені повноваження на осіб, які підписують акт. Якщо протягом 10-ти банківських днів акт не буде повернуто виконавцю, він вважається підписаним сторонами (п. 3.7 договору).

Умовами п. 4.6 договору встановлено, що у разі несвоєчасної оплати послуг за договором, замовнику нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, до повного погашення заборгованості по договору.

Сторони домовились, що у випадку виникнення форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили, що не залежать від волі сторін) таких як війна, військові дії, блокада, ембарго, інші міжнародні санкції, інші дії держав, які виключають можливість виконання сторонами своїх зобов`язань, пожежі, повені, інші стихійні лиха чи природні явища, сторони звільняються від виконання своїх зобов`язань на період дії цих обставин. Якщо умови форс-мажору продовжуються більше 30 календарних днів, кожна із сторін має право на розірвання цього договору і не несе відповідальності за це при умові, якщо повідомить про це іншу сторону не пізніше, ніж за 10 календарних днів до дати розірвання. У разі настання таких умов замовник не звільняється від зобов`язання сплатити рахунки за послуги, які були надані йому раніше виконавцем. Достатнім підтвердженням виникнення форс-мажорних обставин стане документ, виданий уповноваженим на це органом, що визначений чинним законодавством України (п.п. 5.1 - 5.3 договору).

Згідно з п. 10.2 договору місцезнаходження замовника: 08307, Київська обл., м. Бориспіль, Аеропорт; телефон/факс , факс ; E-mail .

На виконання взятих на себе на умовах п. 1.1 та п. 2.1 договору зобов`язань, виконавцем у лютому 2022 року (з 01.02.2022 р. по 23.02.2022 р.), на підставі заявок замовника, було надано послуги, що підтверджується квитанціями на сервісне обслуговування авіапасажирів по системі VIP в терміналі «D» ДП «МА «Бориспіль» за заявками відповідача за період з 01.02.2022 р. по 23.02.2022 р. і підписаним виконавцем актом про виконання робіт (послуг) № 1099 від 28.02.2022 р.

Для сплати вартості наданих у лютому 2022 року (з 01.02.2022 р. по 23.02.2022 р.) на підставі заявок замовника послуг, виконавцем замовнику було виписано рахунок-фактуру №899/1042 від 28.02.2022 р. на загальну суму 650700,00 грн.

27.03.2023 р. рахунок-фактуру № 899/1042 від 28.02.2022 р. було направлено виконавцем на визначений умовами п. 10.2 договору E-mail (о) замовника і, відповідно, отримано замовником 27.03.2023 р.

Враховуючи умови договору, замовник зобов`язаний був оплатити отриманий ним 27.03.2023 р. рахунок-фактуру № 899/1042 від 28.02.2022 р. у строк до 06.04.2023 р. включно.

Доказів оплати отриманих виконавцем від замовника послуг матеріали справи не містять.

ДП «МА «Бориспіль» було направлено на адресу ТОВ "Аерохендлінг" претензію № 35-28/5-84 від 06.04.2023 р., за змістом якої виконавець просив замовника у місячний строк, з дня одержання цієї претензії, сплатити заборгованість за отримані у лютому 2022 року на умовах договору № 02.4-14.15-85 від 13.02.2019 р. послуги і перерахувати суму 650700,00 грн. за реквізитами виконавця. У разі відмови виконати ці претензійні вимоги в добровільному порядку, ДП «МА «Бориспіль» буде вимушене звернутися до господарського суду за захистом своїх порушених прав з позовом про стягнення з ТОВ «Аерохендлінг» суми основного боргу; суми пені, нарахованої відповідно до п. 4.6 договору; сум 3% річних і інфляційних втрат за весь час користування чужими грошовими коштами, нарахованих відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, з віднесенням на замовника судових витрат.

Відповідь на претензію отримано не було, заборгованість не сплачено, у зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду та просить стягнути з відповідача 650700,00 грн. основного боргу, 120227,97 грн. пені, 5840,48 грн. інфляційних втрат, 7380,54 грн. 3% річних.

Оцінюючи подані до матеріалів справи докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у даній справі підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як зазначено у статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно приписів статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

За приписами статті 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, у відповідності до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Приписами статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності з ч. 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 цього ж кодексу, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Поряд з цим, приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Положення частини 1 статті 14 Господарського процесуального кодексу України визначають здійснення розгляду справ судом не інакше як на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частинами 1-4 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Тобто, не лише позивач повинен доводити обставини, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, але й відповідач повинен довести свої заперечення проти позову.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи, які дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш обґрунтованою. Відтак необхідним є не лише надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що з наданої позивачем роздруківки з електронної пошти на підтвердження надіслання рахунку за лютий 2022 року не вбачається, які саме вкладення до листа надсилалися та чи були такі вкладення взагалі. Окрім того, відповідач зазначав, що складання аеропортом квитанцій не базується на положеннях договору та ним не передбачено. Крім того, у наданих позивачем квитанціях відсутні необхідні реквізити первинного документа, оскільки вони не містять дат їх складення. ДП «МА «Бориспіль» не доведено, що зазначені у заявках та квитанціях пасажири дійсно скористалися послугами Прем`єр VIP зали, а отже - що послуга була надана позивачем і підлягає оплаті з боку відповідача.

Щодо надіслання позивачем на адресу відповідача рахунку-фактури № 899/1042 від 28.02.2022 р. суд відзначає наступне.

Як зазначалося вище, відповідно до умов п. 3.6 договору, на підставі фактичного обсягу послуг, наданих замовнику згідно із заявками за звітний місяць, виконавець виписує замовнику рахунок-фактуру та передає його по факсу , ) або надсилає на E-mail (), про що зазначено в п. 10.2 договору, а замовник до 20-го числа цього ж місяця сплачує зазначену в рахунку-фактурі суму на банківський рахунок виконавця. Датою отримання рахунку-фактури є дата його відправлення по факсу або E-mail. Підтвердженням цього буде роздрукований звіт про відправку.

На підтвердження направлення позивачем рахунку-фактури № 899/1042 від 28.02.2022 р. до матеріалів справи додано роздрукований звіт про відправку від 27.03.2023 р. на E-mail відповідача - .

Поряд з цим, суд відзначає, що за приписами ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо). Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Первинні документи - це документи, створені у паперовій або в електронній формі, які містять відомості про господарські операції (п. 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку).

Господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в регістрах бухгалтерського обліку провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення (п. 1.3 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку).

Первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (п. 2.3 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку).

Документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою (п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку).

З огляду на викладене, всі господарські операції повинні підтверджуватися первинними документами. До таких документів, зокрема, належать: видаткова та податкова накладні, рахунок-фактура, товарно-транспортна накладна, акт виконаних робіт або акт приймання виконаних робіт, банківські виписки, оборотно-сальдові відомості, касові ордери (прибутковий та видатковий), бухгалтерська довідка.

Отже, документальним підтвердженням виконання сторонами умов договору є належним чином оформлені первинні документи.

За своєю правовою природою квитанція є первинним документом, оскільки підтверджує факти підприємницької діяльності, що впливають на стан майна, містять відомості про господарську операцію та підтверджують її здійснення. Відповідно, до оформлення квитанцій застосовуються вимоги, встановлені чинним законодавством.

Судом встановлено, що матеріали даної справи містять належним чином завірені копії квитанцій, які виписуються касою Прем`єр VIP зали Пасажирського терміналу «D» позивача на підставі заявок відповідача, та повністю відображають зміст заявок відповідача і містять інформацію про: назву замовника послуг - ТОВ «Аерохендлінг»; номер замовлення відповідача, який відображений у роздруківці електронного документу «Перелік замовлень ТОВ «Аерохендлінг» за лютий 2022»; дату обслуговування пасажира/групи пасажирів; П.І.Б. пасажира/групи пасажирів відповідача, якому/яким надається послуга; номер рейсу і маршрут, яким прямує пасажир/група пасажирів відповідача, якому/яким надається послуга; вартість наданих пасажиру/групі пасажирів відповідача послуг; особистий підпис старшого агента Прем`єр VIP зали Пасажирського терміналу «D».

Таким чином, долучені позивачем до позовної заяви на підтвердження обсягу наданих послуг копії квитанцій відповідають вимогам первинного облікового документу, оскільки містять всі визначені в ч. 2 ст. 9 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" обов`язкові реквізити.

Поряд з цим, відповідач посилається на настання форс-мажорних обставин, а саме на те, що з 24.02.2022 р. на території України було введено воєнний стан. Відповідач є суб`єктом авіаційної діяльності, розміщується на території аеропорту «Бориспіль» та забезпечує надання послуг виключно на території аеропорту. В якості доказу настання обставин форс-мажору відповідач надає лист Торгово-промислової палати України (далі - ТПП України) № 2024/02.0.-7.1 від 28.02.2022 р.

Слід зазначити, що відповідно до листа Торгово-промислової палати України № 2024/02.0.-7.1 від 28.02.2022 р., у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану з 05 години 30 хвилини 24.02.2022 р., ТПП підтверджувала, що зазначені обставини з 24.02.2022 р. до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності по договору, виконання яких настало згідно з умовами договору і виконання яких стало неможливим в установлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин.

13.05.2022 р. ТПП України опублікувала на своєму сайті пояснення, що сторона, яка порушила свої зобов`язання в період дії форс-мажорних обставин, має право звертатися до ТПП України та уповноважених нею регіональних ТПП за отриманням відповідного сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), дотримуючись порядку, встановленого Регламентом ТПП України від 18.12.2014 р., за кожним зобов`язанням окремо.

Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 14 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" ТПП засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 14-1 зазначеного Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності.

У ст. 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП від 18.12.2014 р. № 44(5) (далі - Регламент), вказано, що сертифікат (в певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - документ встановленої ТПП форми, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП або регіональною ТПП згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.

Відповідно до ст. 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за особистим зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

У постановах Верховного Суду від 15.06.2018 р. у справі № 915/531/17, від 26.05.2020 р. у справі № 918/289/19, від 17.12.2020 р. у справі № 913/785/17, від 01.06.2021 р. у справі № 910/9258/20, наведено висновок щодо застосування ст. 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні", відповідно до якого: ст. 14-1 цього Закону визначено, що засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на ТПП та уповноважені нею регіональні ТПП; форс-мажорні обставини не мають преюдиціального характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання господарського зобов`язання; доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання; саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

При цьому, Верховний Суд неодноразово зазначав, що одне лише передбачене законом віднесення введення воєнного стану до форс-мажорних обставин не свідчить про існування форс-мажору у конкретних правовідносинах сторін, де така обставина може стати форс-мажорною лише у випадку, якщо особа доведе, що конкретний обмежувальний захід, запроваджений в рамках карантину, надзвичайного стану, надзвичайної ситуації тощо, унеможливлює виконання конкретного договору (постанови Верховного Суду від 21.07.2021 р. у справі № 912/3323/20, від 03.08.2022 р. у справі № 914/374/21).

У постанові Верховного Суду від 14.06.2022 р. у справі № 922/2394/21 зазначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Враховуючи наведені правові висновки суду касаційної інстанції, при розгляді форс-мажорних спорів наразі (як і раніше) суди виходять з того, що підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат ТПП України чи уповноваженої нею регіональної ТПП.

При цьому, наявність чи відсутність обставин форс-мажору встановлюється саме для конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Сам лише факт проведення бойових дій чи запровадження обмежень воєнного часу не звільняє сторону від відповідальності, якщо такі обставини прямо не перешкоджають фізично чи юридично виконати конкретний обов`язок за договором.

Отже, навіть у разі наявності сертифікату ТПП України про форс-мажор суд оцінює цей доказ у сукупності з іншими доказами у справі.

Зважаючи на викладене, обставина введення на території України воєнного стану не є автоматичною підставою для звільнення особи від відповідальності за неналежне виконання умов договору, або продовження його дії на період дії таких обставин, оскільки не має преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру, а необхідною умовою їх застосування є наявність причинно-наслідкового зв`язку між неможливістю виконання договору та обставинами непереборної сили, тобто їх здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, в той час як відповідач не довів об`єктивної неможливості виконання умов договору у зв`язку із введенням на території України воєнного стану.

Суд констатує, що матеріали справи не містять сертифікату, виданого Торгово-промисловою палатою України чи уповноваженими регіональними Торгово-промисловими палатами, що засвідчував би наявність форс-мажорних обставин, які вплинули на реальну можливість виконання зобов`язань відповідача ТОВ «Аерохендлінг» за договором № 02.4-14.15-85 від 13.02.2019 р.

З огляду на викладене, суд відхиляє посилання відповідача на неможливість виконання відповідачем обов`язку щодо вчасної оплати наданих позивачем послуг за договором № 02.4-14.15-85 від 13.02.2019 р., у зв`язку із форс-мажорними обставинами та вбачає відсутніми підстави для застосування приписів ст. 617 ЦК України в частині звільнення відповідача від відповідальності за невиконання договірних зобов`язань.

Таким чином, відповідач не надав до справи ані доказів на підтвердження того, що позивач неналежним чином нарахував вартість наданих послуг та виставив для оплати рахунок-фактуру № 899/1042 від 28.02.2022 р. з порушенням умов договору, ані належних доказів засвідчення форс-мажорних обставин.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку щодо порушення відповідачем встановленого договором обов`язку щодо оплати позивачеві наданих останнім послуг за спірний період.

За таких обставин, вимога позивача щодо стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 650700,00 грн. є належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 120227,97 грн. пені, 7380,54 грн. 3% річних та 5840,48 грн. інфляційних втрат, нарахованих позивачем на заявлену до стягнення суму боргу за допущене прострочення виконання відповідачем зобов`язання зі сплати наданих позивачем послуг, суд зазначає таке.

Як зазначалось вище, у відповідності з п. 4.6 договору, у разі несвоєчасної оплати послуг за договором, замовнику нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, до повного погашення заборгованості по договору.

За приписами ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов`язання відповідно до ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках вiд суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Поряд з цим, суд враховує, що з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.10.2020 р. у справі № 911/19/19, від 16.12.2020 р. у справі № 912/1433/16 від 16.12.2020 р., від 10.11.2020 р. у справі № 903/802/18.

З долученого до матеріалів справи розрахунку пені вбачається, що розмір останньої нараховано на заборгованість відповідача в сумі 120227,97 грн. за загальний період з 07.04.2023 р. по 22.08.2023 р. на суму 650700,00 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд встановив, що такі нарахування здійснені позивачем арифметично вірно і вони є обґрунтованими.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача 7380,54 грн. 3% річних та 5840,48 грн. інфляційних втрат, нарахованих за загальний період з 07.04.2023 р. по 22.08.2023 р. на суму заборгованості 650700,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З долученого до матеріалів справи розрахунку 3% річних вбачається, що їх розмір було визначено позивачем у сумі 7380,54 грн., нарахованій на заборгованість відповідача за загальний період з 07.04.2023 р. по 22.08.2023 р. на суму 650700,00 грн., він є арифметично вірним та обґрунтованим.

Розмір інфляційних втрат, визначений позивачем, становить 5840,48 грн., нарахованих на заборгованість відповідача за період з 07.04.2023 р. по 22.08.2023 р. на суму 650700,00 грн.

Слід зазначити, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.07.2019 р. у справі № 905/600/18, від 08.11.2022 р. у справі № 910/21124/20, від 09.11.2022 р. у справі № 904/5899/21 та ін.

Крім того, пунктом 38.2 постанови Верховного Суду від 20.11.2020 р. у справі № 910/13071/19 встановлено, що методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу. Час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Здійснюючи перевірку наданого позивачем розрахунку заявленої до стягнення суми інфляційних втрат, судом враховано наведену правову позицію, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Виходячи із здійсненого судом перерахунку інфляційних втрат, вірний розмір інфляційних втрат становить -3351,09 грн., виходячи з наступного: розрахунок здійснюється за формулою ІІС = (ІІ1 : 100) x (ІІ2 : 100) x (ІІ3 : 100) x… (ІІZ : 100)ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Останній період IIc (100,20 : 100) x (100,50 : 100) x (100,80 : 100) x (99,40 : 100) x (98,60 : 100) = 0,99485002. Інфляційне збільшення: 650700,00 x 0,99485002 - 650700,00 = -3351,09 грн. Тобто у даному випадку розмір інфляційного збільшення є від`ємним.

З огляду на зазначене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат не підлягають задоволенню судом.

Поряд з цим, відповідач просив суд зменшити розмір заявленої до стягнення неустойки, зазначаючи, що ДП «МА «Бориспіль» не понесло жодних збитків, що принаймні були б співмірними із сумою, що заявлена позивачем до стягнення з відповідача в якості санкцій (пені, 3% річних, інфляційних втрат). Окрім того, провадження господарської діяльності ТОВ «Аерохендлінг» унеможливлене із введенням воєнного стану та закриттям повітряного простору в Україні, а відповідач не має прибутку. Відтак, на думку ТОВ «Аерохендлінг», розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій слід зменшити.

Позивач, заперечуючи проти зменшення заявленої до стягнення неустойки, в свою чергу, зазначав, що за період з квітня 2023 року по теперішній час відповідачем не було вжито жодних заходів для належного виконання зобов`язання щодо сплати на користь позивача вартості отриманих у лютому 2022 року послуг, а заявлена позивачем до стягнення з відповідача сума пені в 5,5 разів є меншою від заявленої до стягнення суми (650700,00 грн.).

Слід зазначити, що згідно з частиною 2 статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

За приписами ч. 1 ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, ні в зазначених нормах, ні в чинному законодавстві України загалом не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

При цьому, зменшення суми неустойки, яке є правом, а не обов`язком суду, може бути реалізовано ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань та дослідження доказів (вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 01.08.2019 р. у справі № 922/2932/18, від 08.10.2019 р. у справі № 922/2930/18, від 08.10.2019 р. у справі № 923/142/19, від 09.10.2019 р. у справі № 904/4083/18).

Оцінюючи наявні матеріали справи, суд зазначає, що до справи відповідачем не надано жодних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження наявності скрутного майнового становища відповідача, неможливості виконання грошових зобов`язань, відсутності коштів, поважності причин неналежного виконання грошового зобов`язання та винятковості даного випадку.

Відтак, за висновком суду, підстави для застосування приписів ст. 551 ЦК України та ст. 233 ЦК України щодо зменшення заявленої до стягнення позивачем у даній справі пені є відсутніми, у зв`язку з чим вимога про стягнення з відповідача пені підлягає задоволенню в заявленій позивачем сумі 120227,97 грн.

Щодо зменшення 3% річних, суд зазначає, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних та інфляційні не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК України і ст. 230 ГК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

З аналізу вказаних норм законодавства до повноважень суду належить зменшення виключно розміру штрафних санкцій, до яких ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України інфляційні втрати та 3% річних не відносить.

Водночас, сплата інфляційних нарахувань та 3% річних, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2020 р. у справі № 910/14522/18.

Отже, 3% річних не є неустойкою (штрафними санкціями), тому у суду відсутні підстави для застосовування положень ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України щодо зменшення розміру заявлених вимог в цій частині.

З огляду на вищезазначене, беручи до уваги встановлені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ДП «МА «Бориспіль».

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для часткового задоволення позову не спростовує.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до п. 2 ч. 1, п. 1 ч. 4, ч. 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Аерохендлінг" (08301, Київська обл., Бориспільський р-н, м. Бориспіль-7, "Бориспіль" Міжнародний державний аеропорт), код 32614518) на користь Державного підприємства "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (08300, Київська обл., Бориспільський р-н, с. Гора, вул. Бориспіль-7, код 20572069) 650700 (шістсот п`ятдесят тисяч сімсот) грн. 00 коп. основного боргу, 120227 (сто двадцять тисяч двісті двадцять сім) грн. 97 коп. пені, 7380 (сім тисяч триста вісімдесят) грн. 54 коп. 3% річних, 11674 (одинадцять тисяч шістсот сімдесят чотири) грн. 63 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 20.11.2023 р.

Суддя В.М. Бабкіна