ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19.10.2023р. Справа №905/1982/21

за позовом: Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м.Київ, вул.Єжи Гедройця, 5, ) в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (84404, Донецька область, м.Лиман, вул.Привокзальна, 22, )

до відповідача: Управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області (85300, Донецька область, м.Покровськ, вул.Поштова 22, )

про стягнення 386271,36 грн

Суддя: Паляниця Ю.О.

Секретар судового засідання: Білогубова В.В.

У засіданні брали участь:

від позивача: не з`явився

від відповідача: не з`явився

СУТЬ СПРАВИ:

Позивач, Акціонерне товариство «Українська залізниця», м.Київ в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м.Лиман звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області, м.Покровськ про стягнення збитків в сумі 386271,36 грн за пільгові перевезення пасажирів за 12 місяців 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем не відшкодовано компенсаційних виплат за пільгове перевезення окремих категорій громадян залізничним транспортом в період з січня 2019р. по грудень 2019р., витрати на перевезення яких відшкодовуються з державного та місцевих бюджетів.

Ухвалою суду від 08.11.2021р. за вказаним позовом відкрито провадження у справі №905/1982/21 (суддя Величко Н.В.), справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Відповідач у відзиві №01-10/2658 від 19.11.2021р. заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначав, що видатки місцевих бюджетів повинні витрачатись саме на мешканців конкретної громади та незаконно покладати на громаду обов`язок щодо компенсування виплат за пільговий проїзд громадян, які не зареєстровані на території відповідної громади. За твердженням відповідача, позивачем не доведена заявлена до стягнення сума компенсації за пільговий проїзд громадян, оскільки надані облікові форми не містять інформації щодо громадян, які скористалися пільгами на безкоштовне перевезення, що унеможливлює їх ідентифікацію з допомогою ЄДАРП в управлінні соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області. На думку відповідача, відшкодування коштів за перевезення пільгової категорії населення здійснюються розпорядником коштів після перевірки списків пільговиків та до розрахунку приймаються суми лише тих громадян, які перебувають на обліку, а тому заявлена у позові сума заборгованості у розмірі 386271,36 грн є необґрунтованою.

У відповіді №2022/2288 від 30.11.2021р. на відзив позивач заперечував проти доводів відповідача і вказував на те, що перевезення пасажирів на пільгових умовах виконано залізницею не за власною ініціативою, а на виконання імперативних законодавчих вказівок щодо цього. Як наслідок, уповноважений на це державою орган відповідач у справі, як розпорядник державних коштів, - у силу закону має відшкодувати за рахунок бюджетних коштів понесені витрати позивачу. При цьому, чинним законодавством не передбачена залежність відшкодування вартості послуг, наданих пільговим категоріям громадян, від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів та здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

У запереченнях №01-10/2918 від 08.12.2021р. на відповідь на відзив відповідач наполягав на правомірності своєї правової позиції та безпідставності вимог позивача.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 27.01.2022р. (суддя Величко Н.В.) закрито провадження у справі №905/1982/21 за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення з Управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області збитків за пільгові перевезення громадян в сумі 386271,36 грн.

Постановою Східного апеляційного господарського суду від 06.10.2022р. ухвалу місцевого суду скасовано, справу №905/1982/21 направлено до господарського суду Донецької області для продовження її розгляду.

Скасовуючи ухвалу господарського суду Донецької області від 27.01.2022р., суд апеляційної інстанції зазначав, що висновки суду першої інстанції про наявність у вищезазначеному договорі ознак адміністративного договору, не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідно до законодавчого визначення адміністративного договору його ознаками є: 1) суб`єктна - обов`язковою стороною в ньому є суб`єкт владних повноважень (іншою стороною чи іншими сторонами можуть бути як суб`єкти владних повноважень, так і інші учасники правовідносин); 2) предметна - його змістом (предметом) є права й обов`язки сторін, що випливають із владних управлінських функцій суб`єкта владних повноважень.

Згідно з протоколом керівника апарату господарського суду Донецької області від 03.01.2023р., здійснено автоматизований розподіл судової справи, внаслідок чого справу №905/1982/21 передано на розгляд судді Паляниці Ю.О.

Ухвалою суду від 09.01.2023р. вказану справу прийнято до провадження суддею Паляницею Ю.О., повідомлено сторін, що дата, час і місце проведення підготовчого судового засідання будуть визначені додатково з врахуванням закріпленого у ст.2 Господарського процесуального кодексу України принципу розумності строків розгляду справи судом.

Ухвалою від 03.04.2023р. повідомлено сторін, що підготовче засідання відбудеться 27.04.2023р.

У судовому засіданні 27.04.2023р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 23.05.2023р.

На підставі ухвали суду від 23.05.2023р. суд повернувся до стадії підготовчого провадження у справі №905/1982/21 та зупинив провадження у справі №905/1982/21 до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №916/3938/21.

У додаткових поясненнях №01-10/0146 від 11.07.2023р. Управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області наполягало на безпідставності позовних вимог Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Ухвалою суду від 18.09.2023р. було поновлено провадження у справі, підготовче судове засідання призначено на 28.09.2023р.

У судовому засіданні 28.09.2023р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 19.10.2023р.

Представники сторін у судове засідання 19.10.2023р. з розгляду справи по суті не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені, судом не викликались.

Згідно з листом б/н від 13.10.2023р. представник позивача просив здійснювати розгляд справи без його участі.

Стаття 42 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони.

Разом з тим, норми ст.43 вказаного процесуального кодексу України зобов`язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Як визначено у ч.1 ст.202 зазначеного нормативно-правового акту, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Статтею 216 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду оголосити перерву або відкласти розгляд справи по суті. При цьому, це є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи суть спору, загальну тривалість розгляду справи, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а відсутність у судовому засіданні представників сторін не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Як зазначалось, справу було прийнято для подальшого розгляду новим складом суду ухвалою від 09.01.2023р.

При здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених у ст.ст.2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

В силу норм ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17.07.1997p. і набула чинності в Україні 11.09.1997p.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до ст.6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж «розумного строку» цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Однак, Конвенція в першу чергу також гарантує «процесуальну» справедливість розгляду справи, а вже потім дотримання розумного строку, що на практиці розуміється як змагальні провадження, у процесі яких у суді на рівних засадах заслуховуються аргументи сторін (Star Cate Epilekta Gevmata and Others v. Greece (Star Cate Epilekta Gevmata та інші проти Греції). Справедливість проваджень завжди оцінюється їх розглядом загалом для того, щоб окрема помилка не порушувала справедливість усього провадження (Mirolubov and Others v. Latvia (Миролюбов та інші проти Латвії), §103).

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, суд не вправі допустити юридичну помилку виключно з метою дотримання розумного строку розгляду справи, так як в такому разі не буде досягнуто завдання господарського судочинства.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку «розумності строку» розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття «розумного строку» не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013р., Папазова та інші проти України від 15.03.2012р.).

Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» роз`яснив, що строк, який можна визначити «розумним», не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків.

На підставі Указів Президента України №64/2022 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні» та №259/2022 від 14.03.2022р., №133/2022 від 18.04.2022р., №341/2022 від 17.05.2022р., №573/2022 від 12.08.2022р., №757/2022 від 07.11.2022р., №58/2023 від 06.02.2023р., №341/2023 від 17.05.2023р., №451/2023 від 26.07.2023р. «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» починаючи з 24.02.2022р. на території України діє режим воєнного стану.

У зв`язку із введенням на території України воєнного стану, з метою недопущення випадків загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів і працівників суду, у відповідності до розпорядження голови суду, доступ до приміщення суду тимчасово обмежений, запроваджено роботу суду у віддаленому режимі.

З огляду на наведене, рішення у справі прийнято судом з урахуванням об`єктивних обставин та в умовах неможливості розгляду відповідного спору у визначені ч.3 ст.177, ч.2 ст.195 Господарського процесуального кодексу України строки.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив:

Як свідчать матеріали справи, 01.08.2019р. між відповідачем (розпорядник коштів) та позивачем (перевізник) був укладений договір №47, за змістом п.1.1 якого (у редакції додаткової угоди №3 від 26.12.2019р.), предметом договору є відшкодування за рахунок коштів місцевого бюджету розпорядником коштів перевізнику витрат за безкоштовне перевезення пільгових категорій населення м.Покровська, м.Родинське та селища Шевченко залізничним транспортом приміського сполучення у звичайному режимі руху в 2019 році, згідно існуючих графіків. Сума договору складає 35987,47 грн.

За змістом підп.2.1.1-2.1.4 п.2.1 цього правочину сторони погодились прийняти на себе наступні зобов`язання, зокрема, перевізник: забезпечує дотримання законодавчих і інших нормативно-правових актів, які стосуються перевезення пасажирів, а також доведення до відома громадян та дотримання графіків перевезень пільгової категорії; забезпечує перевезення пільгової категорії громадян, яким згідно із чинним законодавством надані пільги на безоплатний проїзд в залізничному транспорті приміського сполучення; щомісяця, не пізніше 17 числа наступного за звітним місяцем надає розпоряднику коштів в паперовому та електронному вигляді звіт про здійснення перевезення пільгових категорій громадян залізничним транспортом приміського сполучення в звичайному режимі руху; до 5 числа місяця наступного за звітним, надає розпоряднику коштів акти звірки за пільгові перевезення за звітний місяць.

Розпорядник коштів здійснює компенсаційні виплати за перевезення пільгових категорій громадян залізничним транспортом приміського сполучення за рахунок коштів місцевого бюджету на здійснення заходів соціально-економічного розвитку в межах планових призначень на рік; компенсація проводиться виключно в межах передбачених у відповідному місцевому бюджеті коштів на зазначену мету, але не більше за максимальну суму компенсації, яка визначається на приміських перевезеннях у звичайному режимі руху виходячи з розрахунків, що їх надають перевізники; сплачує перевізникам кошти по відшкодуванню витрат за перевезення пільгових категорій населення в 5-ти денний термін при надходженні їх на зазначені цілі із місцевого бюджету, відповідно та в межах затверджених асигнувань; розпорядник коштів не несе відповідальності при відсутності зі своєї сторони порушень законодавства, за несвоєчасне або не повне відшкодування коштів перевізникові за послуги, надані громадянам, у випадку, якщо кошти на ці цілі не надходять із місцевого бюджету або надходять у не повному від необхідності обсязі (підп.2.1.7 2.1.10 договору №47 від 01.08.2019р.).

Відповідно до п.5.1 наведеного правочину, даний договір набирає чинності з 01.01.2019р. діє до 31.12.2019р. або до повного виконання сторонами фінансових зобов`язань.

Вищезазначений договір підписаний представниками сторін без зауважень, підписи скріплені печатками.

Як вказує позивач, протягом 2019р. залізниця надала послуги з перевезення пасажирів пільгових категорій за пільговими тарифами по станції Покровськ Донецької області на загальну суму 422258,83 грн, що підтверджується обліковими формами та загальними зведеними відомостями за 2019р.

В свою чергу, відповідач свої зобов`язання щодо компенсації пільгового проїзду за 2019р. виконав лише частково в сумі 35987,47 грн, у зв`язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 386271,36 грн.

Згідно з претензією №2021/4386 від 22.09.2020р. позивач просив Управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області перерахувати недоотримані у 2019р. залізницею кошти на її розрахунковий рахунок. Вказане звернення було залишено без відповіді та задоволення.

Зважаючи на те, що відповідачем обов`язок щодо відшкодування витрат по перевезенню пільгових категорій громадян залізничним транспортом за 2019р. не виконано належним чином, позивач звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Акціонерне товариство «Українська залізниця» є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», постанови №200 від 25.06.2014р. Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», предметом діяльності якого є, зокрема надання послуг з перевезення пасажирів, вантажів, зокрема небезпечних вантажів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом у внутрішньому та міжнародному сполученні.

Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності залізничного транспорту загального користування, його роль в економіці і соціальній сфері України, регламентує його відносини з органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, іншими видами транспорту, пасажирами, відправниками та одержувачами вантажів, багажу, вантажобагажу і пошти з урахуванням специфіки функціонування цього виду транспорту як єдиного виробничо-технологічного комплексу визначені Законом України «Про залізничний транспорт».

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону «Основи організації перевезень на залізничному транспорті» перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізничним транспортом загального користування організується на договірних засадах. Для забезпечення виконання договірних зобов`язань здійснюється перспективне та поточне планування перевезень.

За ч.6 ст.9 цього закону для захисту інтересів окремих категорій громадян на пасажирських перевезеннях, у тому числі приміських, можуть передбачатися пільгові тарифи. Збитки залізничного транспорту загального користування від їх використання відшкодовуються за рахунок державного або місцевих бюджетів залежно від того, яким органом прийнято рішення щодо введення відповідних пільг.

Статтею 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.167 вказаного кодексу держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ч.1 ст.170 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Як вже зазначалось, Акціонерне товариство «Українська залізниця» є суб`єктом господарювання, який надає послуги з перевезення пасажирів, метою діяльності якого, як учасника господарських відносин, є досягнення економічних та соціальних результатів та одержання прибутку від провадження підприємницької діяльності згідно із ч.2 ст.3 Господарського кодексу України.

Таким чином, у вказаного товариства виникло цивільне право на відшкодування вартості послуг перевезення, наданих особам, які згідно з чинним законодавством мають право на соціальні пільги, а у держави (її відповідного органу) як замовника послуг - цивільний обов`язок здійснити з позивачем розрахунок за надані цим особам послуги.

Саме такий висновок щодо характеру правовідносин, які виникають між державою як замовником послуг на пільгових умовах відповідній категорії споживачів з метою забезпечення державних соціальних гарантій та особою, яка надає такі послуги, викладений у численних постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 10.04.2018р. у справі №927/291/17, від 17.04.2018р. у справі №906/621/17, від 23.10.2019р. у справі №911/1924/18 та ін. (у справах щодо відшкодування витрат на надання телекомунікаційних послуг пільговим категоріям споживачів).

Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме положення господарського законодавства (в цьому випадку - Закону України «Про залізничний транспорт»), а не Бюджетного кодексу України, який визначає засади функціонування бюджетної системи України, до якої позивач не належить. Тому застосування положень цього кодексу у контексті визначення особи-боржника у цивільних правовідносинах є помилковим.

Між тим, визначення особи, зобов`язаної здійснити розрахунок у спірних правовідносинах, із застосуванням ч.6 ст.9 Закону України «Про залізничний транспорт» відповідає і приписам Бюджетного кодексу України.

Так, розділ ІV цього кодексу регулює міжбюджетні відносини, тобто, відносини між державою, Автономною Республікою Крим та територіальними громадами щодо забезпечення відповідних бюджетів фінансовими ресурсами, необхідними для виконання функцій, передбачених Конституцією України та законами України.

Метою регулювання міжбюджетних відносин є забезпечення відповідності повноважень на здійснення видатків, закріплених законодавчими актами за бюджетами, та фінансових ресурсів, які мають забезпечувати виконання цих повноважень (ст.81 Бюджетного кодексу України).

Статтею 89 Бюджетного кодексу України передбачені видатки, що здійснюються з бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад, які створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад.

До 2017 року до видатків, що здійснюються з бюджетів міст республіканського Автономної Республіки Крим та обласного значення, районних бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад, що створюються згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, належали видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, які включають в себе державні програми соціального захисту, серед яких було передбачено компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян (абзац 5 підпункту «б» п.4 ч.1 ст.89 Бюджетного кодексу України).

Одночасно, за підпунктом «ґ» п.3 ч.1 ст.91 вказаного кодексу (у редакції до 2017 року) до видатків, що можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належали видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Тобто, законодавець розмежовував компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян у межах реалізації державних програм соціального захисту від інших подібних видатків.

Також, до 2017 року у Державному бюджеті України передбачались видатки у вигляді субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян, визначених законодавством. Вказане було відображено у ст.102 Бюджетного кодексу України, за ч.1 якої видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті «б» п.4 ч.1 ст.89 цього кодексу (тобто, на державні програми соціального захисту), проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Норми, викладені в абзаці 5 підпункту «б» п.4 ч.1 ст.89 Бюджетного кодексу України, як і ст.102 вказаного кодексу, були виключені на підставі Закону України №1789-VIII від 20.12.2016р. «Про внесення змін до Бюджетного Кодексу України», який набрав чинності 01.01.2017р.

Однак, це не означає автоматичного поширення випадків здійснення видатків за підпунктом «ґ» п.3 ч.1 ст.91 Бюджетного кодексу України на видатки, які здійснювалися за вилученою нормою.

За підпунктом «є» п.9 ч.1 ст.87 наведеного кодексу в чинній редакції до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України (з урахуванням особливостей, визначених п.5 ч.2 ст.67-1 цього Кодексу), належать видатки на інші програми в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що забезпечують виконання загальнодержавних функцій, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Наразі, такий перелік не затверджений, що, однак, не змінює фактичного існування програм в галузі соціального захисту та соціального забезпечення, що спрямовані на виконання загальнодержавних функцій, та не звільняє державу від здійснення видатків для забезпечення реалізації таких програм.

Відповідно до ст.1 Конституції України Україна є суверенною і незалежною демократичною, соціальною, правовою державою.

Україна як соціальна держава визнає людину найвищою соціальною цінністю, розподіляє суспільне багатство згідно з принципом соціальної справедливості та піклується про зміцнення громадянської злагоди у суспільстві.

Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.

Згідно з Конституцією України держава забезпечує соціальну спрямованість економіки (ч.4 ст.13), що є основою для реалізації соціальних прав громадян, зокрема, на соціальний захист та достатній життєвий рівень. Відповідно до Основного Закону України «кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло» (ст.48), «пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом» (ч.3 ст.46). Положення цих статей Основного Закону України конкретизують конституційне визначення України як соціальної держави, що передбачає участь суспільства в утриманні тих осіб, які через непрацездатність або з інших незалежних від них причин не мають достатніх засобів для існування (відповідні висновки викладені в п.2.1 рішення №3-рп/2012 від 25.01.2012р. Конституційного Суду України).

Конституційний Суд України вирішив, що в аспекті конституційного подання положення статті 1, частин першої, третьої статті 95 Конституції України у системному зв`язку з положеннями статті 3, частини першої статті 17, частини третьої статті 22, статей 46, 48 Основного Закону України треба розуміти так, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому, рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Відповідно до ч.6 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки визначаються виключно законами України.

Засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій визначає Закон України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», відповідно до ст.1 якого державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, встановлені законами пільги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму

Статтею 17 цього закону унормовано, що основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень.

Законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії, зокрема щодо забезпечення пільгових умов задоволення потреб у товарах та послугах окремим категоріям громадян, які потребують соціальної підтримки (ст.18 «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»).

За ст.19 вказаного нормативно-правового акту, виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв`язку та критерії їх надання.

Державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Органи місцевого самоврядування при розробці та реалізації місцевих соціально-економічних програм можуть передбачати додаткові соціальні гарантії за рахунок коштів місцевих бюджетів.

Надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання (ч.1 ст.20 цього Закону).

Наведене свідчить, що покладання обов`язків з відшкодування спірних витрат на пільгові перевезення пасажирів на органи місцевого самоврядування є помилковим, оскільки боржником у цих правовідносинах є держава, яка здійснює свої цивільні права через відповідні органи.

Належним представником держави є орган, визначений законом про Державний бюджет на поточний рік головним розпорядником бюджетних коштів у спірних відносинах. Якщо держава не визначила законом такого головного розпорядника бюджетних коштів, у такому випадку Кабінет Міністрів України слід вважати органом, в особі якого держава виступає відповідачем, адже відповідно до п.6 ст.116 Конституції України саме Кабінет Міністрів України розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України.

Відповідних висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду (постанова від 09.06.2023р. у справі №916/3938/21).

Таким чином, з огляду на те, що відповідні пільги були введені не радою, остання не закладала у своєму бюджеті кошти на компенсацію витрат та не укладала договору з перевізником (щодо заявленої суми стягнення), Управління соціального захисту населення Покровської міської ради Донецької області не є належним відповідачем у справі, внаслідок чого підстави для задоволення позову відсутні.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді, повний текст рішення складено після закінчення лікарняного судді.

Згідно із ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в сумі 5794,07 грн підлягає віднесенню на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Вступну та резолютивну частини рішення складено 19.10.2023р.

Повний текст рішення складено 17.11.2023р.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ю.О.Паляниця