ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року Справа № 903/919/22

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тимошенко О.М., суддя Крейбух О.Г. , суддя Бучинська Г.Б.

секретар судового засідання Шилан О.С.

за участю представників сторін:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Півень Г.В. (адвокат), Шава О.В. (голова)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства "Ольтерра" на рішення Господарського суду Волинської області, ухвалене 05.04.2023 (суддя Вороняк А.С., повний текст складено 13.04.2023) у справі № 903/919/22

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт"

до Фермерського господарства "Ольтерра"

про стягнення 2 833 882, 86 грн

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Господарського суду Волинської області перебувала позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" до Фермерського господарства "Ольтерра" з вимогою про стягнення 2 833 882,86 грн (з урахуванням прийнятого судом зменшення розміру позовних вимог), з них 2 295 199,53 грн основного боргу та 538 686,33 грн штрафу.

Підставою звернення позивача до суду стало неналежне виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу № 1608/958055 від 16.08.2021 в частині своєчасної та повної оплати.

Рішенням Господарського суду Волинської області від 05.04.2023 у справі № 903/919/22 позов задоволено. Стягнуто з ФГ "Ольтерра" на користь ТОВ "Волинь-зерно-продукт" 2 833 882,86 грн, а також 42 508,24 грн витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою від 03.05.2023, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги відповідач зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи з огляду на ненадання судом оцінки запереченням відповідача та поданим доказам. Вказує, що надавши позивачу товарні аграрні розписки, якими було забезпечено виконання зобов`язань згідно договору, сторони тим самим узгодили відступне у майновій формі, а також розмір, строки й порядок передання відступного, наслідком чого є припинення зобов`язання. Разом з цим, з метою забезпечення балансу інтересів сторін, та враховуючи вказане, вважає, що у суду першої інстанції були всі правові підстави для зменшення розміру нарахованого штрафу.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому не погоджується із доводами апелянта та вказує, що місцевим господарським судом досліджено всі докази, подані сторонами у процесі розгляду позовної заяви та надано їм вірну оцінку, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення Господарського суду Волинської області від 05.04.2023 у справі № 903/919/22 - без змін.

Апелянтом також подано клопотання про приєднання до матеріалів справи нових письмових доказів, а саме: протоколу про зарахування зустрічних вимог від 04.08.2023; протокол про зарахування зустрічних вимог від 31.08.2023; акт взаємних розрахунків між сторонами за період січень 2022 року - серпень 2023 року. До суду апеляційної інстанції також надано погашену товарну аграрну розписку від 20.03.2023 на суму 406 109,55 грн.

З даного приводу суд зазначає, що у відповідності до приписів господарського процесуального законодавства (ст. 269 ГПК України) докази, які не були предметом безпосереднього дослідження суду першої інстанції, можуть бути прийняті апеляційним судом лише у виняткових випадках із обґрунтуванням підстав неможливості їх подання. При цьому обов`язковою умовою визначається їх існування на момент розгляду справи та неможливість подання до суду в силу певних об`єктивних причин.

Подані скаржником документи свідчать про дії, вчинені сторонами після прийняття оскаржуваного рішення, відтак останні не можуть бути прийняті до уваги при його апеляційному перегляді, оскільки не існували під час розгляду справи і не могли бути враховані судом першої інстанції.

Разом з цим, приймаючи до уваги часткове погашення боргу відповідачем після ухвалення судового рішення, суд апеляційної інстанції надавав учасникам справи необхідний час для можливого укладення мирової угоди. Однак, сторони не дійшли згоди в мирному врегулюванні спору.

В судовому засіданні присутні представники скаржника підтримали доводи апеляційної скарги та просять її задоволити.

Позивач явку уповноваженого представника не забезпечив, про дату, час та місце судового розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

Окрім того, інформація щодо слухання судом справ є публічною і розміщується на офіційному веб-сайті суду в мережі Інтернет, що також свідчить про наявність в учасників можливості дізнатись про слухання справи за їх участю.

За умовами ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Розглянувши матеріали справи № 903/919/22, дослідивши та проаналізувавши наявні докази, колегія суддів встановила наступне.

16.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Волинь-зерно-продукт" (продавець) та Фермерським господарством "Ольтерра" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 1608/958055 (далі - договір), відповідно до умов якого продавець в порядку та на умовах цього договору зобов`язується продати у власність покупця засоби захисту рослин, насіння, мінеральні добрива, зернові та олійні культури, дизпаливо, мікродобрива, інший товар, зазначений в накладних та/або специфікаціях до цього договору (надалі - товар), а покупець в свою чергу зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно оплатити його в порядку та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з п.1.2 договору, кількість товару, ціна, умови продажу (переходу права власності на товар) товару обумовлюються сторонами в договорі та в накладних та/або специфікаціях на товар (додатках до цього договору), які є невід`ємними частинами цього договору.

Пунктом 2.3 договору встановлено, що загальна кількість товару, що передається у власність покупця за цим договором становить суму всіх накладних по кількості.

Пунктом 3.5 договору визначено, що покупець зобов`язується провести оплату кожної партії товару в термін, зазначений у специфікації до цього договору.

Згідно з п. 7.3.1 договору у випадку прострочення строків/термінів оплати за поставлений товар, покупець сплачує продавцю вартість товару з врахуванням індексу інфляції, пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення оплати, а також штраф у розмірі 30% від суми простроченої заборгованості. Продавець має право самостійно визначати, які саме з вказаних в цьому пункті санкції можуть бути застосовані до покупця.

Пунктом 9.1. договору сторони визначили, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2022 року, а в частині розрахунків до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Даний договір підписано повноважними представниками сторін та скріплено їх печатками без будь яких зауважень.

Позивачем за період з 16.08.2021 по 25.07.2022 поставлено відповідачу товар на загальну суму 6 125 282,09 грн (5 598 971,77 грн по видаткових накладних та товарно-транспортних накладних + 499 906,12 грн по актах коригування вартості від 31.08.2022), однак в обумовлені у специфікаціях строки відповідачем було проведено часткову оплату товару на загальну суму 838 802,76 грн, що підтверджується платіжними дорученнями: № 4 від 10.05.2022 на суму 667 200,00 грн; № 253 від 29.04.2022 на суму 59 540,60 грн; № 3 від 10.05.2022 на суму 85 657,00 грн; № 198 від 16.11.2021 на суму 26 404,20 грн.

Крім цього, між позивачем та відповідачем укладено протокол про зарахування зустрічних вимог від 31.08.2022, відповідно до якого було здійснено зарахування однорідних зустрічних вимог в сумі 2 300 983,97 грн. В результаті зарахування зустрічних вимог, зобов`язання відповідача за договором купівлі-продажу № 1608/958055 від 16.08.2021 та зобов`язання позивача за договором купівлі-продажу № 3108/990852 від 31.08.2022 припиняються частково в розмірі 2 300 983,97 грн.

Сторонами також укладено протоколи про зарахування зустрічних вимог від 05.12.2022 та від 26.01.2023 за якими зобов`язання відповідача за договором купівлі-продажу № 1608/958055 від 16.08.2021 припиняється частково в розмірі 690 295,83 грн, про що було зазначено в заяві позивача про зменшення розміру позовних вимог.

Таким чином залишок основного боргу покупця перед продавцем становить 2 295 199,53 грн.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, Північно-західний апеляційний господарський суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з статтею 173 Господарського кодексу України (далі ГК України), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно з статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною першою статті 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 ГК України).

Між сторонами було укладено договір купівлі-продажу № 1608/958055 від 16.08.2021.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На виконання вказаного договору між сторонами укладено специфікації із зазначенням товарів, які придбаваються покупцем, на підставі яких покупцю поставлено товар на загальну суму 5 598 971,77 грн, що підтверджено видатковими накладними, актами приймання - передачі товару та товарно-транспортними накладними, підписаними сторонами та доданими до позовної заяви.

Сторони договору склали та підписали акти коригування вартості від 31.08.2022, згідно яких вартість поставленого товару за видатковими накладними та відповідно до специфікацій склав 6 125 282,09 грн.

Із наявних в матеріалах справи платіжних документів вбачається часткова оплата відповідачем заборгованості за договором, а також сторонами здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог, в результаті чого залишок спірного боргу становить 2 295 199,53 грн.

Строк оплати за специфікацією № 378 від 08.09.2021 до 15.11.2021; за специфікацією № 7 від 28.04.2022 до 28.04.2022; за специфікаціями № 5 від 19.04.2022 та № 8 від 02.05.2022 до 10.05.2022; за специфікацією № 10 від 13.05.2022 до 13.05.2022; за специфікацією № 9584 від 28.04.2022 до 25.07.2022; за іншими специфікаціями - до 01.09.2022.

Докази проведення оплати товару за вказаними специфікаціями в матеріалах справи відсутні, протилежного відповідачем не доведено, відтак, останній вважається таким, що прострочив виконання зобов`язань за договором.

При цьому, скаржник вважає помилковим висновок місцевого господарського суду щодо законності стягнення заборогованості посилаючись на надані ним позивачу аграрні розписки на поставку товару загальною вартістю 2 114 387, 19 грн, якими було забезпечено виконання зобов`язань за договором № 3108/958241 від 31.08.2021, що, на його думку, автоматично тягне за собою припинення зобов`язання.

Колегія суддів з даного приводу відмічає, що за змістом положень Закону України "Про аграрні розписки" аграрна розписка з одного боку може бути засобом забезпечення виконання зобов`язання між кредитором та боржником, а з іншого - аграрна розписка завжди є документом, який встановлює безумовне зобов`язання боржника здійснити поставку товару на умовах, визначених в такій аграрній розписці. Аграрна розписка за своєю правовою природою є окремим правочином.

Разом з цим, надані відповідачем аграрні розписки не містять напису про повне або часткове їх виконання, тому безпідставним є твердження скаржника про припинення його зобов`язання щодо оплати товару за договором, в забезпечення якого вони були укладені.

Також судова колегія не приймає до уваги зауваження апелянта стосовно безпідставного неврахування судом першої інстанції акта звірки взаємних розрахунків, поданого скаржником до суду 05.04.2023, та згідно якого борг останнього перед позивачем становить 2066273,02 грн.

За умовами частин 3, 4 статті 80 ГПК України відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до ч. 8 даної статті докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обгрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно ст.ст. 177-184 ГПК України, відзив на позовну заяву та всі докази в обгрунтування і заперечення спірних правовідносин подаються сторонами в підготовчому засіданні.

Матеріали справи свідчать, що відповідачем не подавався відзив на позовну заяву, а клопотання про приєднання письмових доказів (в т.ч. і акту звірки взаємних розрахунків) подані до суду 21.03.2023 та 05.04.2023 під час розгляду справи по суті, оскільки ухвалою суду від 07.03.2023 року суд закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд по суті на 21.03.2023.

Отже, клопотання про долучення доказів були подані відповідачем поза межами строків, встановлених процесуальним законодавством для їх подання. Поряд з цим, останні не містили жодних обгрунтувань щодо об`єктивних причин неможливості їх подання у визначений законом строк. Відтак, місцевий господарський суд підставно залишив останні без розгляду, про що зазначено в описовій частині рішення.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявного зобов`язання ФГ "Ольтерра" зі сплати заборгованості в сумі 2 295 199,53 грн за договором № 3108/958241.

Частиною 1 ст. 548 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

В силу ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Тобто, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він або взагалі не приступив до виконання зобов`язання, або якщо він не виконав зобов`язання в межах встановленого в договорі чи законі строку.

Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (неоплата поставленого товару) згідно ст. 610 ЦК України є порушенням зобов`язання з боку відповідача.

Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у ст. 2 цього Кодексу.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 ГК України встановлюється законом. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі.

З наведеного вбачається, що законодавець поділяє неустойку на законну і договірну. Необхідною умовою виникнення права на неустойку є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, вид правопорушення за який вона стягується і конкретний її розмір.

Пунктом 7.3.1 договору сторони встановили договірну санкцію - 30% від суми неоплаченого товару, що не суперечить вимогам чинного законодавства. Одночасно сторони передбачили право продавця самостійно визначати які санкції можуть бути застосовані до покупця.

Судова колегія також погоджується із висновком місцевого господарського суду, що застосований відсоток штрафу в розмірі 23,47 % від суми боргу, який не перевищує 30 % визначених умовами договору, не може вважатись його порушенням та підставою для скасування рішення в цій частині. У випадку перерахування судом відсотку штрафних санкцій в розмірі 30% (як визначено умовами договору та наголошується апелянтом), сума розрахунку буде збільшена, однак стягненню підлягатимуть заявлені позивачем суми, позаяк суд не вправі змінювати розмір позовних вимог.

Щодо твердження скаржника про незастосування судом права, передбаченого ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, на зменшення розміру штрафу суд бере до уваги наступне.

В силу ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням ч. 1 ст. 550 ЦК України.

Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Суд зазначає, що за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, останнє є правом суду на власний розсуд та за внутрішнім переконанням вирішувати питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки. Закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення. Закон також не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, а суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення пені. Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постанові від 14.07.2021 у справі № 916/878/20.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

В той же час, відповідачем не наведено обґрунтування невідповідності розміру та не надано доказів необхідності зменшення нарахованих штрафних санкцій. Відтак, таке твердження скаржника не приймається судом апеляційної інстанції до уваги.

Таким чином, здійснивши перевірку правових підстав стягнення боргу та правильності розрахунку штрафних санкцій, колегія суддів дійшла висновку про їх обґрунтованість у заявлених позивачем розмірах у повному обсязі.

В силу приписів ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи скаржника не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вони не спростовують обґрунтованих висновків господарського суду, правильність застосування норм матеріального права та не вказують на порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення Господарського суду Волинської області від 05.04.2023 у справі № 903/919/22 відповідає матеріалам справи та ґрунтується на чинному законодавстві.

За результатами розгляду апеляційної скарги у справі № 903/919/22, витрати по сплаті судового збору, в порядку ст. 129 ГПК України, покладаються на апелянта.

У зв`язку із тим, що суддя Бучинська Г.Б. у період з 13.11.2023 по 17.11.2023 включно приймала участь у семінарських заняттях з питань діяльності органів суддівського самоврядування, організованих Вищою радою правосуддя, повний текст постанови у даній справі складений у понад встановлений статтею 233 ГПК України строк.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Ольтерра" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Волинської області від 05 квітня 2023 року у справі № 903/919/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.

Справу № 903/919/22 повернути Господарському суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "20" листопада 2023 р.

Головуючий суддя Тимошенко О.М.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Бучинська Г.Б.