ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2023 р. Справа№ 910/14932/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.

суддів: Козир Т.П.

Тищенко О.В.

при секретарі судового засідання: Нагулко А.Л.

за участю представників сторін:

від позивача: Жук О.Б., адвокат,

від відповідача:не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Немирович Віри Іванівни, с. Вовчок, Чернігівська обл.

на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2023 (повний текст складено 07.07.2023)

у справі № 910/14932/22 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Фізичної особи - підприємця Зінькевич Галини Миколаївни, м. Київ

до Фізичної особи - підприємця Немирович Віри Іванівни, с. Вовчок, Чернігівська обл.

про стягнення 306 644,66 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

У січні 2023 року Фізична особа - підприємець Зінькевич Галина Миколаївна (далі - ФОП Зінькевич Г.М., позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фізичної особи - підприємця Немирович Віри Іванівни (далі - ФОП Немирович В.І., відповідач) про стягнення 306 644,66 грн, з яких: 202 049,41 грн заборгованість з орендної плати, 7 097,45 грн заборгованість з відшкодування спожитої електроенергії, 55,76 грн заборгованість з відшкодування спожитих послуг з водопостачання, 6 396,93 грн заборгованість з відшкодування послуг щодо прибирання території, 6 396,93 грн заборгованість з відшкодування послуг щодо вивозу сміття, 10 309,53 грн заборгованість зі сплати земельного податку, а також 46 461,20 грн штраф та 27 877,45 грн пеня.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов Договору суборенди № 04/04/16 від 04.04.2016 у частині внесення орендної плати за період з березня 2020 року по грудень 2022 року, у зв`язку з чим, за твердженням позивача, він має право вимагати як стягнення заборгованості з орендної плати, так і понесених витрат та нарахованих штрафних санкцій.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.07.2023 у справі №910/14932/23 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Фізичної особи - підприємця Немирович Віри Іванівни на користь Фізичної особи - підприємця Зінькевич Галини Миколаївни заборгованість з орендної плати в розмірі 202 049,41 грн, штраф в розмірі 40 409,88 грн та витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 636,89 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Витрати зі сплати судового збору в розмірі 962,78 грн покладено на позивача.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог мотивовано тим, що:

- наявними в матеріалах справи доказами (підписаний сторонами спору Акт приймання-передачі орендованого майна від 04.04.2016) підтверджується факт користування відповідачем орендованим майном з квітня 2016 року;

- право позивача здавати спірне приміщення в суборенду передбачено Договором оренди №29/01 від 29.01.2016;

- відповідачем не надано акта повернення орендованого майна та заперечень позивача щодо продовження терміну суборенди, отже Договір суборенди вважається поновленим на строк, який був у ньому встановлений; відповідачем не доведено закінчення строку дії Договору суборенди№ 04/04/16 від 04.04.2016, відповідно і припинення суборенди;

- строк виконання зобов`язань відповідача зі сплати орендної плати за Договором суборенди за період з березня 2020 року по грудень 2022 року настав, заборгованість відповідача складає загальну суму 202 049,41 грн, що відповідає заявленому до стягнення позивачем розміру основного боргу;

- обгрунтованим до стягнення з відповідача у відповідності до умов пункту 7.2 Договору суборенди у зв`язку з простроченням останнім виконання свого грошового зобов`язання з оплати орендних платежів є штраф у розмірі 40 409,88грн.

Решта позовних вимог визнана судом першої інстанції безпідставними, зокрема, щодо стягнення з відповідача:

-7 097,45 грн заборгованості з відшкодування спожитої електроенергії, 55,76 грн заборгованості з відшкодування спожитих послуг з водопостачання, 6 396,93 грн заборгованості з відшкодування послуг щодо прибирання території, 6 396,93 грн заборгованості з відшкодування послуг щодо вивозу сміття, оскільки в матеріалах справи відсутні докази надіслання позивачем відповідачу рахунків на оплату цих платежів у відповідності до положень пункту 3.8 Договору суборенди, що свідчить про те, що строк виконання відповідачем зобов`язань з оплати комунальних послуг (електроенергії, водопостачання, прибирання території, послуг з вивозу сміття) не настав;

- 10 309,53 грн заборгованості зі сплати земельного податку у зв`язку її недоведеністю, оскільки Договором суборенди не передбачено такого обов`язку відповідача;

- 27 877,45 грн пені, оскільки умовами Договору суборенди не узгоджено розміру пені за порушення виконання відповідачем грошового зобов`язання;

- 6 051,32 грн штрафу як помилково нарахованого.

Водночас, суд першої інстанції відхилив твердження відповідача про залиття приміщення та повернення від нього ключів позивачу, як недоведені належними доказами, а також визнав, що зазначені обставини взагалі не можуть слугувати підставою для зміни або розірвання Договору суборенди, а відтак не припиняють взаємних зобов`язальних відносин сторін, заснованих на вказаному Договорі, оскільки факт вибуття майна з користування відповідача в силу умов Договору суборенди повинен підтверджуватись актом приймання-передачі, який, як визнав відповідач, сторонами підписано не було.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ФОП Немирович В.І. 17.07.2023 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2023 у справі №910/14932/22 скасувати; ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити; здійснити розподіл судових витрат.

Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене судом першої інстанції з порушенням вимог статті 236 Господарського процесуального кодексу України.

Так, зокрема, скаржник наголошує, що суд першої інстанції:

- не врахував відсутності в матеріалах справи доказів наявності у позивача майнового права на приміщення, що передавалося за спірним Договором у суборенду;

- не взяв до уваги, що у даних спірних правовідносинах Договір суборенди припинився внаслідок припинення права позивача як орендаря за Договором оренди нежитлових приміщень № 29/01 від 29.01.2016, що не потребує укаладення сторонами акта повернення майна;

- не враховано правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 20.02.2018 у справі №925/1596/16, відповідно до якого акт приймання-передачі майна не є виключним способом доказування факту користування орендованим майном. З огляду на вказаний висновок, відповідачем шляхом подання заяв свідків доводилась обставина припинення використання спірного нерухомого майна з березня 2022 року та повернення ключів від приміщення володільцю такого майна;

- не застосував до спірних правовідносин умови Договору суборенди, якими передбачено продовження його дії шляхом підписання відповідної угоди за місяць до завершення дії цього Договору. Зазначена умова Договору суборенди, на думку відповідача, заперечує можливість його пролонгації за так званою "мовчазною згодою" сторін;

- помилково відхилив докази відповідача у вигляді заяв свідків, пославшись на їх невідповідність вимогам частини 3 статті 88 Господарського процесуального кодексу України, в той час у вказаних заявах міститься згода свідків на їх допит;

- зазначив про те, що факт вибуття майна з користування відповідача в силу умов Договору суборенди повинен підтверджуватися актом приймання-передачі, при цьому, не взяв до уваги умови пункту 3.6 Договору суборенди, за якими ініціатором (розробником) таких актів виступає саме позивач;

- не перевірив розрахунків позивача, в яких неправильно визначений розмір орендної плати на квітень 2020 року, а також загальний розмір заборгованості з орендної плати.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.2023 справу № 910/14932/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Кравчука Г.А., суддів Яковлєв М.Л. та Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2023 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/14932/22; відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою ФОП Немирович В.І. на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2023 у справі № 910/14932/22 до надходження до суду матеріалів справи.

09.08.2023 матеріали справи № 910/14932/22 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 10.08.2023 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи у зв`язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. у відпустці.

Згідно з Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2023 справу № 910/14932/22 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді (судді-доповідача) Кравчука Г.А., суддів Тищенко О.В. та Козир Т.П.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Немирович В.І. на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2023 у справі №910/14932/22, розгляд справи призначено на 05.10.2023 о 10 год 30 хв, запропоновано учасникам справи вчинити процесуальні дії в установлені судом апеляційної інстанції строки.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.09.2023 задоволено клопотання представника ФОП Немирович В.І. адвоката Наумова О.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, постановлено проводити судове засідання, що призначене у справі №910/14932/22 на 05.10.2023 о 10 год 30 хв, в режимі відеоконференції за допомогою системи "EasyCon" за веб-посиланням https://vkz.court.gov.ua/, визначено особу, яка братиме участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду: представник відповідача - адвокат Наумов О.В. Вказаною ухвалою попереджено сторін, що відповідно до вимог частини 5 статті 197 Господарського процесуального кодексу України, ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

У судовому засіданні 05.10.2023 колегією суддів апеляційного господарського суду оголощено перерву у розгляді апеляційної скарги відповідча на рішення суду першої інстанції у даній справі до 10 год 20 хв 07.11.2023 з проведенням призначеного судового засідання в режимі відеоконференції, про що винесено відповідну ухвалу.

Позиція інших учасників справи.

14.09.2023 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу (надісланий поштою 13.09.2023) з пропуском строку для його подання, який було встановлено в ухвалі суду апеляційної інстанції від 11.08.2023, а саме- протягом п`яти днів з дня вручення копії даної ухвали. Позивач у відзиві заявив клопотання про поновдення пропущеного строку з посиланням на поважність причин його пропуску, у зв`язку з ненадходженням до нього апеляційної скарги, що зумовило необхідність ознайомлення з її текстом в матеріалах судової справи, а також значний обсяг самої скарги, що потребував часу на опрацювання і написання відповідних заперечень.

За приписами частини 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

У частині 4 статті 262 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу. Таким чином, строк на подання відзиву на апеляційну скаргу встановлюється не законом, а судом, а тому може бути продовженим.

Як убачається з матеріалів справи, копія ухвали Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2023 про відкриття апеляційного провадження у справі №910/14932/22 була отримана позивачем 24.08.2023, отже встановлений судом строк для подання відзиву на апеляційну скаргу закінчився 29.08. 2023.

25.08.2023 представник позивача звертався до Північного апеляційного господарського суду звертався із заявою про ознайомлення з матеріалами справи та в цей же день був з ними ознайомлений, про що свідчить вчинена ним особисто відмітка на вказаній заяві. Проте, з клопотанням про продовження процесуального строку для подання відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції в порядку, встановленому нормою частини 2 статті 119 Господарського процесуального кодексу України, не звернувся.

Оскільки зазначене клопотання подано позивачем 14.09.2023, тобто поза межами встановленого судом апеляційної інстанції строку для подання відзиву (до 29.08.2023), то суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для його задоволення.

Відповідно до вимог частини 1 статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина 2 статті 118 Господарського процесуального кодексу України).

Зважаючи на те, що позивач подав відзив на апеляційну скаргу з пропуском встановленого судом строку і клопотання про поновлення цього строку залишено судом без задоволення, колегія суддів апеляційного господарського суду залишає поданий позивачем відзив на апеляційну скаргу без розгляду.

Явка представників сторін.

У судове засідання 07.11.2023 з`явився представник позивача.

01.11.2023 від представника відповідача - адвоката Наумова О.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи №910/14932/22 за апеляційною скаргою ФОП Немирович В.І. на іншу дату. Клопотання обґрунтоване неможливістю прибуття у судове засідання адвоката Наумова О.В., який представляє інтереси відповідача у цій справі, у зв`язку з призначенням Дніпровським районним судом м. Києва на 07.11.2023 об 11год 00хв чергового засідання у кримінальній справі №755/13833/16-к, в якій адвокатом Наумовим О.В. здійснюються обов`язки захисника, і в судовому засіданні у цій іншій кримінальній справі передбачається допит свідків, що виключає його відкладення. Доказів, на підтвердження вказаних обставин, представником відповідача до зазначеного клопотання не додано.

З огляду на те, що явка учасників справи в судове засідання не визнавалася обов`язковою, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, суд апеляційної інстанції у судовому засіданні 07.11.2023 протокольною ухвалою без виходу до нарадчої кімнати відхилив заявлене клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги, дійшовши висновку про можливість розгляду справи за відсутністю представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача у судовому засіданні заперечив вимоги апеляційної скарги та просив суд апеляційної інстанції у її задоволенні відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Як убачається з матеріалів справи, 04.04.2016 між ФОП Зінькевич Г.М. (орендар) та ФОП Немирович В.І. (суборендар) укладено Договір суборенди № 04/04/16 (далі - Договір), згідно з пунктом 1.1 якого орендар передає, а суборендар приймає в строкове платне користування нежиле приміщення загальною площею 50,0 кв.м на першому поверсі (напівпідвальному) торгового центру, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17А.

Передача приміщення оформляється сторонами шляхом підписання Акту прийому-передачі приміщення не пізніше 04.04.2016 (пункт 1.4 Договору).

Згідно з пунктом 2.2 Договору строк суборенди становить 2 роки та 364 дні з моменту підписання Акту прийому-передачі приміщення.

По закінченню терміну суборенди суборендар зобов`язується звільнити приміщення та повернути його орендарю за Актом прийому-передачі не пізніше останнього дня терміну користування, якщо за 1 місяць до закінчення терміну дії Договору між сторонами не підписана угода про продовження дії цього Договору (п. 2.3 Договору).

У пункті 3.1 Договору визначено розмір орендної плати, який становить 8 000,00 грн.

Відповідно до пункту 3.2 Договору орендна плата сплачується суборендарем щомісячно, авансовим платежем до 25-го числа попереднього місяця з урахуванням встановленого Державним комітетом статистики України індексу інфляції за місяць, що передує місяцю, в якому здійснюється платіж. У випадку дефляції (значення індексу інфляції менш ніж 100) орендна плата сплачується без врахування індексу інфляції у сумі, що дорівнює розміру орендної плати за попередній місяць.

Пунктом 3.8 Договору визначено, що суборендар окремо від орендної плати відшкодовує орендарю вартість комунальних послуг (електропостачання, теплопостачання, водопостачання, водовідведення тощо), а також вартість міжнародних і міжміських телефонних розмов, абонплату за телефон. Вищезазначені витрати суборендар зобов`язується відшкодовувати орендарю на підставі виставлених останнім рахунків-фактур протягом 3-х днів з моменту отримання відповідного рахунку.

У підпункті 6.3.7 пункту 6.3 Договору визначено обов`язок суборендаря по закінченню строку суборенди повернути орендарю приміщення згідно з Актом прийому-передачі.

Цим же підпунктом передбачено, що кінцевою датою терміну суборенди вважається дата підписання вищезгаданого Акту прийому-передачі.

Згідно з пунктом 7.2 Договору в разі прострочення суборендарем сплати орендної плати та інших платежів, передбачених положеннями цього Договору, останній сплачує орендарю штраф у розмірі 20% від суми невиконаних фінансових зобов`язань, а також пеню за кожен день прострочення та крім того, відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України та статті 198 Господарського кодексу України, сплачує проценти за користування чужими коштами у розмірі трьох облікових ставок НБУ.

Договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань (пункт 13.1 Договору).

Відповідно до положень пункту 13.4 Договору до відносин, які врегульовані цим Договором, використовуються положення Цивільного кодексу України та діючого законодавства України. На цей Договір не розповсюджуються вимогт Закону України "Про оренду державного та комунального майна" зі змінами та доповненнями.

З матеріалів справи вбачається, що 04.04.2016 сторонами було підписано Акт приймання-передачі орендованого майна, за змістом якого позивач передав, а відповідач прийняв у користування нежитлове приміщення загальною площею 50,0 кв.м, що розташоване на першому поверсі (напівпідвал) у торговому центрі, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17А.

Як вказує позивач у позовній заяві, після закінчення строку дії Договору він був автоматично пролонгований за взаємною згодою сторін на той самий строк і на тих самих умовах відповідно до статті 764 Цивільного кодексу України без укладення угод про продовження його дії.

Водночас, як зазначає позивач, починаючи з березня 2020 року відповідач виконував взяті на себе зобов`язання неналежним чином, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість як з орендної плати, так і інших передбачених Договором платежів.

З огляду на те, що відповідач не розрахувався з позивачем за користування орендованим майном, позивач звернувся до господарського суду з позовом у даній справі про стягнення з відповідача на свою користь 202 049,41 грн заборгованості з орендної плати, 7 097,45 грн заборгованості з відшкодування спожитої електроенергії, 55,76 грн заборгованості з відшкодування спожитих послуг з водопостачання, 6 396,93 грн заборгованості з відшкодування послуг щодо прибирання території, 6 396,93 грн заборгованості з відшкодування послуг щодо вивозу сміття, 10 309,53 грн заборгованості зі сплати земельного податку, а також 46 461,20 грн штрафу та 27 877,45 грн пені.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилався на відсутність в матеріалах справи доказів наявності у позивача права передання приміщення, яке є предметом Договору, в оренду. Також відповідач вказував, що у зв`язку з приведенням орендованого приміщення у непридатний для використання стан внаслідок залиття, він у березні 2022 року повернув його позивачеві (повернув ключі), на підтвердження чого надає заяви свідків - найманих працівників відповідача, однак Акт про повернення майна між сторонами не було підписано через військову агресію Російської Федерації проти України. Крім того, відповідач вважав необґрунтованими та недоведеними розміри заявлених до стягнення сум.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Положеннями частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 статті 174 Господарського кодексу України унормовано, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що укладений між сторонам Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором оренди, який підпадає під правове регулювання глави 58 Цивільного кодексу України та параграфу 5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до частин 1, 2 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності; у користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Змістом частини 6 статті 283 Господарського кодексу України встановлено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до вимог статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За приписами частини 3 статті 774 Цивільного кодексу України до договору піднайму застосовуються положення про договір найму.

Матеріалами справи підтверджується факт укладення сторонами у справі Договору суборенди та передачі у квітні 2016 року позивачем відповідачу орендованого майна - нежитлового приміщення загальною площею 50,0 кв.м, що розташоване на першому поверсі (напівпідвал) у торговому центрі, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Симиренка 17А, про що свідчить копія підписаного сторонами Акта приймання-передачі орендованого майна від 04.04.2016.

Частиною 1 статті 764 Цивільного кодексу України визначено, що якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

З огляду на умови укладеного сторонами Договору та за відсутності в матеріалах справи Акта про повернення орендованого майна і заперечень позивача щодо продовження терміну суборенди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Договір вважається поновленим на строк, який був раніше ним встановлений.

Відповідно до підпункту 1.1.2 пункту 1.1 Договору приміщення знаходиться у користуванні позивача на підставі договору оренди нежитлових приміщень № 29/01 від 29.01.2016, яким передбачено право здавати приміщення в суборенду. Відповідач, підписавши зазначений Договір та Акт приймання -передачі від 04.04.2016, погодився з наявністю у позивача відповідного права та прийняв у користування орендоване майна, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Водночас, як правомірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем не доведено закінчення строку дії зазначеного договору оренди та, у зв`язку з цим, припинення суборенди.

Щодо доводів відповідача в апеляційній скарзі про помилковість відхилення судом першої інстанції поданих доказів у вигляді заяв свідків, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Відповідач наголошує на тому, що подані ним заяви свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 містять згоду на допит, а отже є такими, що відповідають встановленим вимогам та є допустимими доказами.

Вимоги до оформлення та змісту заяви свідка встановлені статтею 88 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, у заяві свідка ним письмово викладаються його показання, а також зазначається, серед іншого, про готовність з`явитися до суду за викликом для підтвердження своїх свідчень.

Частиною 3 статті 88 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підпис свідка на заяві посвідчується нотаріусом; не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків.

Отже, зі змісту вказаної норми процесуального права убачається, що на заявах свідків, які не є сторонами, третіми особами чи їх представниками, їх підписи мають бути посвідчені нотаріусом незалежно від того, що вони у цих заявах зазначили про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень.

Оскільки свідки, заяви яких надав відповідач до суду першої інстанції у даній справі, не мають статутусу сторони чи третьої особи, а також не є їх представниками у розумінні вимог Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов обгрунтованого висновку про не прийняття зазначених заяв свідків в якості належних і допустимих доказів, зважаючи на приписи частини 3 статті 88 Господарського процесуального кодексу України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт вибуття майна з користування відповідача відповідно до вимог частини 2 статті 87 Господарського процесуального кодексу України не може підтверджуватися показаннями свідків, оскільки в силу умов Договору сторони узгодили, що таким доказом є Акт приймання-передачі, який, як визнав відповідач, так і не було підписано.

Частиною 2 статті 795 Цивільного кодексу України, з якою кореспондуються умови укладеного сторонами Договору, встановлено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Доводи відповідача про припинення спірних орендних правовідносин з посиланням на ту обставину, що внаслідок залиття орендованого приміщення воно стало непридатним для використання, суд першої інстанції правомірно відхилив, оскільки відповідач не надав належних доказів на підтвердження даного факту. Крім того, обгрунтовано зазначив, що залиття орендованого приміщення не має наслідком автоматичного припинення орендних правовідносин, а є лише підставою для матеріальної відповідальності винної особи.

За приписами частини 1 статті 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, матеріали справи не містять доказів, які б давали підстави для висновку, що між сторонами припинились орендні правовідносини.

Відповідач в апеляційній скарзі акцентує увагу на не врахуванні судом першої інстанції правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.02.2018 у справі №925/1596/16, відповідно до якого акт приймання-передачі майна не є виключним способом доказування факту користування орендованим майном.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №925/1596/16 зі спору, що виник з подібних орендних правовідносин, викладено висновок щодо застосування норми частини 1 статті 795 Цивільного кодексу України у кореспонденції з положеннями частини 2 статті 640 та частини 2 статті 642 Цивільного кодексу України, тобто стосується питання підтвердження прийняття майна в оренду і виникнення відповідних правовідносин, а не повернення його з оренди та припинення Договору:

"11. У зв`язку із визнанням Відповідачем, у тому числі в листі від 15.03.2016 "Письмове звернення про дострокове розірвання договору" та у відзиві на позовну заяву, фактів користування ним нежитловим приміщенням за укладеним з Позивачем Договором з дати його укладення та до моменту повернення за актом здачі-приймання № 1 від 09.09.2016, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Відповідач майно в оренду за Договором прийняв. При цьому Верховний Суд, враховуючи норми частини 2 статті 640 та частини 2 статті 642 Цивільного кодексу України, виходить з того, що при вирішенні питання щодо визначення початку користування орендованим майном (момент виникнення орендних правовідносин та відповідних прав та обов`язків) та щодо обрахування початку перебігу строку оренди має значення наявність будь-якого належного доказу, що підтверджує відповідні обставини, а не виключно назва документу - акт приймання-передачі, прямо передбачена законодавством (частина 1 статті 795 ЦК України), що підтверджує прийняття майна в оренду. Відповідна правова позиція наведена у постанові Вищого господарського суду України від 02.11.2006 у справі № 3/639. За вказаних обставин Верховний Суд не погоджується з доводами та висновками суду апеляційної інстанції, що акт приймання-передачі нежитлового приміщення від Позивача Відповідачу за Договором (який не був складений та підписаний сторонами) є єдиним доказом, передбаченим нормами законодавства, який може підтвердити початок перебігу строку оренди та користування Відповідачем орендованим майном.".

Отже, зазначений висновок Верховного Суду, на який посилається відповідач, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин у даній справі, оскільки на відміну від справи №925/1596/16 у цій справі, що переглядається судом апеляційної інстанції, спірним є питання припинились чи не припинились між сторонами орендні правовідносини за укладеним Договором та підтвердженим фактом передачі суборендарю (відповідачу) від орендаря (позивача) орендованого майна. Зазначені питання врегульовані, як вже зазначалося судом апеляційної інстанції, умовами Договору та приписами іншої норми матеріального права - частиною 2 статті 795 Цивільного кодексу України.

Частинами 1, 4 статті 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Згідно з частинами 1, 2, 5 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Враховуючи вищевикладене, у відповідача, у зв`язку з укладенням Договору та прийняттям в користування об`єкта оренди, виникло зобов`язання зі сплати орендної плати та інших передбачених Договором платежів за весь час користування об`єктом оренди.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Із зазначеною нормою кореспондуються положення частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень пункту 3.2 Договору, зобов`язання з оплати орендної плати за кожний наступний місяць мало виконуватись відповідачем щомісяця авансовим платежем до 25 числа поточного місяця з урахуванням індексу інфляції за попередній місяць.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно визначив, що строк виконання грошових зобов`язань відповідача зі сплати орендної плати за період з березня 2020 року по грудень 2022 року є таким, що настав.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів виконання відповідачем взятих на себе за Договором грошових зобов`язань за весь спірний період, не надання останнім платіжних документів щодо сплати боргу з зазначенням у них призначення платежу (періоду, виду тощо), а також свого контррозрахунку чи інших документів на спростування доводів позивача, зокрема, і в частині визначення розміру щомісячної орендної плати і загальної суми основного боргу, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати в розмірі 202 049,41 грн.

Суд апеляційної інстанції відхиляє посилання відповідача на неправильність визначення позивачем розміру орендної плати за квітень 2020 року, який, за твердженням останнього, має становити 8 000,00грн, оскільки зазначений розмір орендної плати узгоджений сторонами на початковий (базовий) місяць, яким у даних спірних правовідносинах є квітень 2016 року. За кожний наступний місяць розмір орендної плати визначається відповідно до положень пункту 3.2 Договору з урахуванням індексу інфляції за місяць, що передує місяцю, в якому здійснюється платіж. Власного розрахунку розміру орендної плати у відповідності з умовами пункту 3.2 Договору відповідач ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надав.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами пункту 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У пункті 7.2 Договору сторони погодили, що в разі прострочення суборендарем сплати орендної плати та інших платежів, передбачених положеннями цього Договору, останній сплачує орендарю штраф у розмірі 20% від суми невиконаних фінансових зобов`язань, а також пеню за кожен день прострочення та крім того, відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України та статті 198 Господарського кодексу України, сплачує проценти за користування чужими коштами у розмірі трьох облікових ставок НБУ.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем своїх обов`язків щодо сплати орендної плати за Договором, позивач відповідно до приписів Договору і положень Цивільного кодексу України мав право нарахувати на прострочену суму грошових зобов`язань штраф у розмірі 20% від суми невиконанного зобов`язання та звернутися за його стягненням до суду.

Перевіривши розрахунок штрафу, нарахованого на суму боргу зі сплати орендної плати за спірний період, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафу в розмірі 20 % від суми боргу, який становить 40 409,88 грн.

З огляду на встановлені обставини та оцінюючи їх у сукупності відповідно до вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати в розмірі 202 049,41 грн та штрафу в розмірі 40 489,88 грн є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

У зв`язку з наведеним, доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються встановленими обставинами та застосованими нормами матеріального та процесуального права, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноматність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Нормою статті 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Немирович Віри Іванівни на рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2023 у справі №910/14932/22 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 07.07.2023 у справі №910/14932/22 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/14932/22 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 21.11.2023.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Судді Т.П. Козир

О.В. Тищенко