ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року

м. Київ

cправа № 910/18846/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Баранець О. М. - головуючий, Кондратова І. Д., Кролевець О. А.,

за участю секретаря судового засідання Крапивної А. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги

Моторного (транспортного) страхового бюро України

на рішення Господарського суду міста Києва

у складі Ягічевої Н. І.

від 01 грудня 2022 року,

на додаткове рішення Господарського суду міста Києва

у складі Ягічевої Н. І.

від 23 березня 2023 року,

на постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Шапрана В. В., Андрієнка В. В., Буравльова С. І.

від 27 червня 2023 року

та на додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду

у складі колегії суддів: Шапрана В. В., Андрієнка В. В., Буравльова С. І.

від 25 липня 2023 року

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія"

до Моторного (транспортного) страхового бюро України,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

1) Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта",

2) Приватне акціонерне товариство "Українська акціонерна страхова компанія "Аска",

3) Акціонерне товариство Страхова компанія "Інго",

4) Приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС",

5) Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Перша",

про стягнення визнання недійсними рішень загальних зборів,

за участю представників:

від позивача: Риков О.О.,

від відповідача: Проц А.В., Берназюк О.О.,

від третьої особи-1: Коханчук Г.В.,

від третьої особи-2: не з`явилися,

від третьої особи-3: Вілько Н.Г.,

від третьої особи-4: не з`явилися,

від третьої особи-5: не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

Приватне акціонерне товариство "Українська транспортна страхова компанія" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України про: - визнання недійсним рішення Загальних зборів членів Моторного (транспортного) страхового бюро України оформлене пунктом 2.1 (Пропозиція 2) питання 2 протоколу від 15.11.2018 №186/2018, яким затверджено Порядок повернення страховиками частини сплачених цільових додаткових гарантійних внесків до фонду страхових гарантій з врахуванням пропозицій, висловлених під час засідання;

- визнання недійсним рішення Загальних зборів членів Моторного (транспортного) страхового бюро України оформлене протоколом №186/2018 від 15.11.2018, яким затверджено "Порядок повернення страховиками частини сплачених цільових додаткових гарантійних внесків до фонду страхових гарантій".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюванні ним рішення Загальних зборів повних членів МТСБУ прийняті з порушенням вимог законодавства, установчих та внутрішніх документів відповідача.

2. Короткий виклад обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Приватне акціонерне товариство "Українська транспортна страхова компанія" є повним членом Моторного (транспортного) страхового бюро України.

У розділі 5 статуту відповідача зазначено, що страховики можуть входити до складу бюро як асоційовані та повні його члени.

Відповідно до п. 5.1 статуту Моторного (транспортного) страхового бюро України асоційовані члени - це страховики, які:

- мають ліцензію на здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності;

- визнають та виконують положення цього статуту;

- сплачують членські внески згідно з рішеннями загальних зборів членів бюро та/або президії у випадках, передбачених цим статутом;

- сплатили до централізованого страхового резервного фонду захисту потерпілих у ДТП гарантійний внесок у розмірі, визначеному положенням про фонд захисту потерпілих, у сумі, не меншій за еквівалент 100 тисяч євро. Розмір гарантійного внеску страховика до фонду захисту потерпілих визначається положенням про фонд захисту потерпілих;

- здійснюють внески до централізованих страхових резервних фондів (крім фонду страхових гарантій) згідно з положенням про фонд захисту потерпілих, положенням про порядок і умови формування централізованих страхових резервних фондів та положенням про порядок розміщення коштів централізованих страхових резервних фондів бюро;

- виконують вимоги договору про співпрацю між ними та бюро. Асоційовані члени мають право укладати внутрішні договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, дія яких поширюється тільки на територію України.

Згідно з п. 5.2 статуту Моторного (транспортного) страхового бюро України повні члени - це страховики-члени бюро, які:

- виконали умови п. 5.1 цього статуту;

- сплатили до централізованого страхового резервного фонду страхових гарантій гарантійний внесок на умовах, визначених у міжнародній системі автомобільного страхування "Зелена картка". Розмір гарантійного внеску страховика до фонду страхових гарантій визначається положенням про фонд страхових гарантій;

- виконують вимоги договорів про співпрацю між ними та бюро, угод, укладених бюро з уповноваженими організаціями інших країн з страхування цивільно-правової відповідальності.

Повні члени мають право укладати внутрішні договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, дія яких поширюється на територію України, та договори міжнародного страхування, дія яких поширюється на території інших країн-членів міжнародної системи автомобільного страхування "Зелена картка".

У п. 6.4 статуту відповідача зазначено, що для набуття статусу повного члена бюро страховик зобов`язаний:

- бути асоційованим членом бюро;

- сплатити до фонду страхових гарантій гарантійний внесок на умовах, визначених у міжнародній системі автомобільного страхування "Зелена картка". Розмір гарантійного внеску страховика до фонду страхових гарантій визначається положенням про фонд страхових гарантій.

Відповідно до пп. "е" п. 8.2.2 статуту Моторного (транспортного) страхового бюро України до компетенції загальних зборів повних членів МТСБУ належить питання затвердження внутрішніх нормативних документів бюро щодо питань встановлення порядку укладання та виконання договорів міжнародного страхування, порядку надання фінансових гарантій та забезпечення платоспроможності страховиків-повних членів бюро та бюро як члена міжнародної системи автострахування "Зелена картка".

Пунктом 8.2.3 статуту Моторного (транспортного) страхового бюро України встановлено, що загальні збори повних членів складаються з усіх страховиків-повних членів. Представники дирекції бюро беруть участь у загальних зборах повних членів бюро з правом дорадчого голосу. Головує на загальних зборах повних членів бюро президент бюро, або за рішенням загальних зборів повних членів - директор (генеральний директор) бюро, заступник директора (заступник генерального директора) бюро чи інша особа з числа представників страховиків-повних членів.

Згідно з п. 8.2.4 статуту відповідача загальні збори повних членів скликаються з ініціативи директора (генерального директора) бюро або не менше ніж 2 (двох) повних членів бюро. Скликання загальних зборів повних членів здійснюється дирекцією бюро.

Відповідно до п. 8.2.5 статуту Моторного (транспортного) страхового бюро України загальні збори повних членів визнаються повноважними, якщо на них присутні не менше 2/3 загальної кількості повних членів бюро.

Інші питання регламенту та періодичності засідань загальних зборів повних членів бюро встановлюються загальними зборами повних членів (п. 8.2.12 статуту).

Регламент та періодичність засідань повних членів МТСБУ на момент їх проведення, з урахуванням вимог п. 8.2.12 статуту відповідача, визначено в рішенні з питання 4 порядку денного загальних зборів повних членів МТСБУ, затвердженого протоколом №2 від 27.01.2000.

Згідно з п. 1 пп. 4.1 п. 4 вказаного рішення чергові збори проводяться щоквартально, як правило, в приміщенні МТСБУ. Порядок денний чергових зборів формується виконавчим органом МТСБУ, пропонується на розгляд страховикам-повним членам МТСБУ і доводиться електронною поштою не пізніше, ніж за 10 робочих днів до проведення зборів. Страховики можуть вносити пропозиції на адресу МТСБУ щодо порядку денного (листом, факсом або електронною поштою) не пізніше, ніж за 4 робочі дні до дати проведення зборів.

У цій справі встановлено, що листом вих. №8/34775 від 08.11.2018 відповідач проінформував керівників страховиків повних членів МТСБУ про скликання на 15.11.2018 чергових загальних зборів повних членів МТСБУ з наступним порядком денним:

1. Про зміни до ПАУЗК.

2. Про заходи за програмою "Стоп Фальшивка" на IV квартал 2018 (матеріали додаються).

3. Про розробку веб-сервісів для отримання страховиками-повними членами МТСБУ інформації про врегулювання справ в ПАУЗК.

4. Про концепцію електронної "Зеленої картки" (е-МІС).

5. Про окремі рішення загальних зборів повних членів МТСБУ.

В переліку надісланих додатків у листі відповідачем вказано план заходів за програмою "Стоп Фальшивка" на IV квартал 2018 року та план бюджету витрат щодо організації роботи програмного комплексу "Зелена картка" інформаційно-телекомунікаційної системи "Гарант-1" в тестовому режимі на пунктах пропуску через державний кордон України на IV квартал 2018 року.

15.11.2018 відбулися чергові загальні збори повних членів МТСБУ України, результати яких оформлені протоколом №186/2018 від 15.11.2018.

За результатами розгляду питання 2 порядку денного загальних зборів повних членів МТСБУ "Про внесення змін до Порядку фінансових взаємовідносин між страховиками-повними членами МТСБУ для забезпечення безумовного виконання зобов`язань за договорами міжнародного страхування" (п. 8.3. у новій редакції) прийнято, зокрема, рішення:

"Пропозиція 2

2.1. Затвердити Порядок повернення страховикам частини сплачених цільових додаткових внесків до фонду страхових гарантій з врахуванням пропозицій, висловлених під час засідання.

Результати голосування:

"ЗА" - 7 (ПрАТ УСК "Княжа Вієна Іншуранс Груп", ТДВ "СДВ "СТДВ "Глобус", ПрАТ СК "ПЗУ Україна", ПрАТ "СК "ІНГО Україна", НАСК "Оранта", ПрАТ "СК "Перша", ПрАТ "УАСК "АСКА").

"ПРОТИ" - 2 (АТ "СГ "ТАС", ПрАТ "УТСК").

Рішення прийняте."

Позивач, звертаючись з цим позовом, вказує на порушення відповідачем п. 1 пп. 4.1 п. 4 рішення загальних зборів повних членів МТСБУ, затвердженого протоколом №2 від 27.01.2000, оскільки останнім скликано збори за 5 робочих днів замість встановлених 10 робочих днів та за умови не підготовки остаточних редакцій документів, які повинні бути затверджені на відповідних зборах.

Водночас, порядок денний, відображений в остаточній редакції протоколу від 15.11.2018, суттєво відрізняється від порядку, викладеного в листі МТСБУ №8/34775 від 08.11.2018, оскільки складався з 7 питань, а не 5, та зі зміною черговості їх розгляду.

При цьому, другим питанням попередньо розісланого та затвердженого порядку денного загальних зборів взагалі не виносилися наступні питання: "Про затвердження порядку повернення страховиками частини сплачених цільових додаткових внесків до фонду страхових гарантій"; "Про надання вказівок дирекції та комітету з питань "Зеленої картки" щодо проведення попередніх розрахунків коштів цільових додаткових внесків до ФСГ, що підлягають поверненню страховикам-повним членам МТСБУ".

Вказане, за твердженнями позивача, порушує його право на подання пропозицій щодо порядку денного, строк для надання яких встановлено п. 4.1 протоколу №2 від 27.01.2000, а саме не пізніше ніж за 4 робочих дні до дати проведення зборів.

Окрім того, в абз. 2 п. 2.1 Порядку повернення страховиками частини сплачених цільових додаткових гарантій внесків до фонду страхових гарантій зазначено, що показники усіх страховиків-учасників пулу внутрішнього перестрахування (ПВП) розглядаються як показники одного страховика. Рішення про наявність або відсутність коштів цільових додаткових внесків до ФСГ до повернення приймаються однаковими для всіх страховиків-учасників ПВП в розрахунковому році, при цьому усі компанії-члени пулу внутрішнього перестрахування розглядаються як один страховик.

Однак, на переконання Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія", застосуванням такого формулювання, не будучи окремою стороною договору приєднання від 28.12.2012, загальні збори повних членів МТСБУ не мали повноважень будь-яким чином врегульовувати будь-які договірні відносини сторін за договором приєднання від 28.12.2012, в тому числі в частині проведення розрахунків, а тим більше визначати усіх членів пулу внутрішнього перестрахування в якості єдиного страховика, це не відповідає вимогам статті 634 Цивільного кодексу України.

Також, позивач зазначає, що в порушення статті 10 Закону України "Про страхування" та п. 8.3 Порядку фінансових взаємовідносин між страховиками-повними членами МТСБУ для забезпечення безумовного виконання зобов`язань за договорами міжнародного страхування, затвердженого загальними зборами повних членів МТСБУ 29.11.2012 (протокол №110/2012) з подальшими змінами, "Порядок повернення страховикам частини сплачених цільових додаткових внесків до фонду страхових гарантій" та наведені до нього формули розрахунків сум повернення не містить підпису актуарія.

Також позивач послався на преюдиціальні обставини, встановлені судовими рішеннями у справах №№910/19441/20 та 910/2802/20.

3. Короткий зміст оскаржуваних рішення, додаткового рішення місцевого та постанови та додаткової постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх ухвалення.

Господарський суд міста Києва рішенням від 01.12.2022 у справі № 910/18846/21 позов задовольнив повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що:

- відповідачем порушено регламент організації та проведення 15.11.2018 загальних зборів повних членів МТСБУ, зокрема, порушено право позивача на подання пропозицій щодо порядку денного, строк для надання яких встановлено не пізніше ніж за 4 робочих дні до дати проведення зборів;

- не враховано преюдиціальні обставини, встановлені в постанові Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 у справі № 910/19441/20;

- відповідачем порушено регламент організації та проведення загальних зборів в частині дотримання сторонами порядку внесення змін до договору облігаторного квотно-пропорційного перестрахування з лімітом відповідальності до 500 тис.євро включно від 28.12.2012, встановленого імперативними нормами частини другої статті 634 Цивільного кодексу України та пункту 12.3 вказаного правочину, а саме щодо згоди всіх сторін на зміну його умов, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28.10.2021 у справі № 910/2802/20;

- позивач дотримався строків позовної давності при зверненні з цим позовом.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 у справі №910/18846/21 стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" 40000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2023, у справі № 910/18846/21 рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2022 та додаткове рішення від 23.03.2023 у справі №910/18846/21 залишені без змін.

Додатковою постановою від 25.07.2023 у справі №910/18846/21 Північний апеляційний господарський суд заяву Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" задовольнив частково. Стягнув з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн.

4. Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи

Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до Верховного Суду з касаційними скаргами на рішення Господарського суду міста Києва від 01 грудня 2022 року, на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23 березня 2023 року, на постанову Північного апеляційного господарського суду від 27 червня 2023 року та на додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 25 липня 2023 року у справі № 910/18846/21.

Касаційні скарги подані на підставі пунктів 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач вважає, що рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду по суті позовних вимог прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме пункту 39.1 статті 39, пунктів 44.1та 44.2 статті 44 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», абзацу 5 статті 13 Закону України «Про страхування», пункту 8.2.1, підпункту а) та підпункту е) пункту 8.2.2, пункту 8.2.5, 8.2.6 Статуту Моторного (транспортного) страхового бюро України, за відсутності висновку Верховного Суду щодо Моторного (транспортного) страхового бюро України та його органів управління, як особливого суб`єкта у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу, тобто наявні підстави для касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга в частині неправильного застосування судами попередніх інстанцій пункту 8 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України подана з підстав пункту 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржник вважає, що наявні підстави для відступу від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 904/686/19, щодо застосування строку позовної давності, встановленого пунктом 8 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, та які були враховані судами попередніх інстанцій під час розгляду справи № 910/18846/21.

Вважає, що хоча зміни до пункту 8 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України вносились на підставі Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», який має обмежений предмет регулювання, однак законодавець мав намір поширити відповідні зміни на всі юридичні особи (товариства), а тому скорочена позовна давність застосовується до позовних вимог про визнання недійсними рішень загальних зборів як підприємницьких так і непідприємницьких товариств.

Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що до вимог про визнання недійсним рішення загальних зборів членів МТСБУ не поширюється спеціальний строку позовної давності, визначений пунктом 8 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, про застосування якого було заявлено відповідачем.

Касаційні скарги на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023 та ухвалену за наслідками його перегляду постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2023, та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.07.2023 подані з підстав пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Скаржником зазначено, що судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та норм процесуального права, а саме статей 116, 124, 126, 129, 221 Господарського процесуального кодексу України, без врахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 06.04.2023 у справі № 910/19441/20, від 21.08.2019 у справі № 922/2821/18, від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 у справі № 917/1071/18, від 22.12.2022 у справі № 910/10404/21, від 07.12.2018 у справі № 922/749/18.

Позивач подав відзив на касаційні скарги відповідача, у якому просив у задоволенні касаційної скарги відмовити, рішення, додаткове рішення, постанову та додаткову постанову у справі № 910/18846/21 залишити без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

5. Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції

Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

Підставою касаційного оскарження рішення місцевого господарського суду та постанови суду апеляційної інстанції скаржником зазначено пункт 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, окрім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (постанова Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 904/3807/19).

У касаційній скарзі позивач зазначив, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано положення пункту 39.1 статті 39, пунктів 44.1та 44.2 статті 44 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», абзацу 5 статті 13 Закону України «Про страхування», пункту 8.2.1, підпункту а) та підпункту е) пункту 8.2.2, пункту 8.2.5, 8.2.6 Статуту Моторного (транспортного) страхового бюро України, за відсутності висновку Верховного Суду щодо Моторного (транспортного) страхового бюро України та його органів управління, як особливого суб`єкта у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу, тобто, на думку скаржника, наявні підстави для касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Однак, Верховним Судом встановлено, що у справі № 910/2965/22 за позовом Приватного акціонерного товариства "Українська транспортна страхова компанія" до Моторного (транспортного) страхового бюро України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 1.Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна страхова компанія "Оранта"; 2. Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ПЗУ Україна"; 3.Приватне акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп"; 4. Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Українська страхова група"; 5. Приватне акціонерне товариство "Українська акціонерна страхова компанія АСКА"; 6. Акціонерне товариство "Страхова компанія "Інго"; 7. Приватне акціонерне товариство "Страхова група "ТАС"; 8. Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Перша"; 9. Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Гардіан" про визнання недійсним рішення загальних зборів повних членів МТСБУ, оформлене пунктом 2.1 питання 2 протоколу №264/2021 від 13.12.2021, про затвердження змін до Порядку фінансових взаємовідносин між страховиками - повними членами МТСБУ для забезпечення безумовного виконання зобов`язань за договорами міжнародного страхування (далі - рішення загальних зборів).

Позовні вимоги у цій справі обґрунтовані: порушенням вимог законодавства та установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів повних членів МТСБУ; невідповідністю прийнятих загальними зборами рішень законодавству, нормативним та внутрішнім документам МТСБУ, що призвели до порушення прав та інтересів позивача; втручанням загальними зборами МТСБУ при затвердженні Порядку фінансових взаємовідносин між страховиками-повними членами МТСБУ від 13.12.2021 в договірні відносини сторін за договором внутрішнього перестрахування/приєднання від 28.12.2012; порушенням принципу правової визначеності у зв`язку з поширенням дії вказаного Порядку в редакції від 13.12.2021 на правовідносини сторін, що виникли понад 9 років за договором приєднання 29.12.2012.

Постановою Верховного Суду від 18.07.2023 у справі № 910/2965/22 касаційні скарги Моторного (транспортного) страхового бюро України залишено без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.03.2023, рішення Господарського суду міста Києва від 14.09.2022, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 12.10.2022 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.04.2023 у справі №910/2965/22 залишено без змін.

Підставою касаційної скарги у справі № 910/2965/22 Моторним (транспортним) страховим бюро України було визначено пункт 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Скаржник посилався на те, що суди внаслідок неправильного застосування норм пункту 39.1. статті 39, пунктів 44.1, 44.2 статті 44 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", абзац 5 статті 13 Закону України "Про страхування", пункту 8.2.1 підпунктів а), е) пункту 8.2.2., пунктів 8.2.5., 8.2.6 Статуту МТСБУ, помилково зробили висновок щодо відсутності повноважень у МТСБУ змінювати умови договорів перестрахування загальними зборами. Скаржник зазначив також, що порядок фінансових взаємовідносин є внутрішнім нормативним документом МТСБУ, тому внесення змін до нього належить до виключної компетенції загальних зборів повних членів МТСБУ. Вказав, що наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо повноважень МТСБУ та його органів управління, як особливого суб`єкта у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу.

Тобто наведені в касаційній скарзі у справі № 910/2965/22 Моторним (транспортним) страховим бюро України доводи є аналогічними тим, що наводяться ним у касаційній скарзі у цій справі № 910/18846/21, у подібних правовідносинах, де подібними є склад сторін справи, предмету позову і зміст цих відносин.

Верховний Суд у постанові від 18.07.2023 у справі № 910/2965/22, відповідаючи на поставлені скаржником питання, зазначив, що: « 40. Як убачається зі змісту норм, висновок про застосування яких за твердженням скаржника відсутній, вони регулюють загальний зміст правового статусу МТСБУ та склад органів управління та контролю МТСБУ, і не визначають питання та компетенцію МТСБУ щодо прийняття рішення в аспекті питань, що розглядаються у справі. Положення пункту 8.2.1 підпунктів а), е) пункту 8.2.2., пунктів 8.2.5., 8.2.6 Статуту МТСБУ не є нормами матеріального права.

41. Суди обох інстанцій, встановивши, що внесені до Порядку зміни по суті є внесенням змін до договору перестрахування від 28.12.2012, правильно врахували висновок Верховного Суду у постанові від 28.10.2021 у справі № 910/2802/20, що була ухвалена за участі сторін, що "зміни до договору перестрахування від 28.12.2012 можуть бути внесені виключно за взаємною згодою усіх його сторін, незалежно від того, яким чином оформлюються такі зміни: додатковою угодою або протокольним рішенням зборів сторін", дійшли обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для визнання недійсним рішення загальних зборів повних членів МТСБУ, оформленого пунктом 2.1 питання 2 протоколу №264/2021 від 13.12.2021, оскільки було порушено порядок, встановлений нормами частини другої статті 634 ЦК України та пункту 12.3 договору при прийнятті рішення щодо внесення змін до Порядку (по суті - до договору перестрахування від 28.12.2012).

42. Наявність у загальних зборів повних членів Бюро компетенції на вирішення будь-яких питань діяльності Бюро та його членів стосовно порядку укладання та виконання додаткових договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності та дотримання зобов`язань Бюро як члена міжнародної системи автострахування "Зелена картка" (пп "а" п. 8.2.2 Статуту МТСБУ), затвердження внутрішніх нормативних документів Бюро щодо питань встановлення порядку укладання та виконання договорів міжнародного страхування, порядку надання фінансових гарантій та забезпечення платоспроможності страховиків - повних членів Бюро та Бюро як члена міжнародної системи автострахування "Зелена картка" (пп "е" п. 8.2.2 Статуту МТСБУ), на чому наполягає скаржник, не спростовує висновок судів щодо особливого порядку змін до договору перестрахування від 28.12.2012».

У цій справі № 910/18846/21 суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, дійшли аналогічного висновку щодо наявності підстав для визнання недійсним рішення загальних зборів повних членів МТСБУ, оформленого пунктом 2.1 (Пропозиція 2) питання 2 протоколу від 15.11.2018 № 186/2018, оскільки затверджені умови Порядку повернення страховиками частини сплачених цільових додаткових гарантій внесків до фонду страхових гарантій МТСБУ по суті є внесенням змін до договору перестрахування від 28.12.2012, хоча такий порядок не є частиною договору перестрахування. При цьому судами попередніх інстанцій також враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28.10.2021 у справі № 910/2802/20, відповідно до яких відповідачем порушено регламент організації та проведення загальних зборів в частині дотримання сторонами порядку внесення змін до договору облігаторного квотно-пропорційного перестрахування з лімітом відповідальності до 500 тис. євро включно від 28.12.2012, встановленого імперативними нормами частини другої статті 634 Цивільного кодексу України та пунктом 12.3 Договору приєднання від 28.12.2012, а саме щодо згоди всіх сторін на зміну його умов.

Відповідно наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України свого підтвердження не знайшли. Зі змісту цієї норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору. Однак наведені скаржником норми щодо яких за його доводами відсутній висновок Верховного Суду не визначають питання та компетенцію МТСБУ щодо прийняття рішення в аспекті питань, що розглядаються у справі № 910/18846/21.

Щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України слід зазначити таке.

Згідно з абзацом 3 пункту 5 частини другої статті 290 Господарського процесуального кодексу України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 287 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

З огляду на зміст наведених вимог процесуального закону, при касаційному оскарженні судових рішень із зазначених підстав касаційна скарга має містити обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.

Скаржник у касаційній скарзі зазначає про необхідність відступлення від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 904/686/19 щодо застосування положень пункту 8 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, який було застосовано судами попередніх інстанцій у справі, яка розглядається. На думку скаржника, скорочена позовна давність в один рік, передбачена пунктом 8 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, застосовується до позовних вимог про визнання недійсними рішень загальних зборів як підприємницьких так і непідприємницьких товариств.

Перевіривши такі доводи, Верховний Суд зазначає, що принцип правової визначеності вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема, їх передбачуваності (прогнозованості) і стабільності. Єдність однакового застосування закону забезпечує правову визначеність та втілюється шляхом однакового застосування судом того самого закону в подібних справах.

У пункті 70 рішення від 18.01.2001 у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom) Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 та постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 910/8091/20, від 24.06.2021 у справі № 914/2614/13.

Однак скаржник не навів вмотивованих обґрунтувань щодо необхідності відступлення від таких висновків, а саме не довів наявності причин для відступу (неефективність, помилковість, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість судового рішення).

Така позиція Верховного Суду є сталою та послідовною, неодноразово підтверджена у судових рішеннях.

Питання щодо необхідності відступити від висновку про застосування строків позовної давності, що міститься зокрема у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 904/686/19, яка наведена скаржником у касаційній скарзі, на підтвердження підстав, передбачених пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, було предметом перегляду Верховним Судом у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду.

Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у постанові від 14.09.2022 у справі № 909/298/21 вирішив питання позовної давності, витлумачивши норму, що сформульована нечітко і допускала двозначне тлумачення, на користь необхідності застосування загальної позовної давності у правовідносинах оскарження рішень юридичних осіб, які не є товариствами з обмеженою та додатковою відповідальністю.

Отже, рішення місцевого господарського суду та постанова суду апеляційної інстанції відповідають висновкам Верховного Суду щодо застосування строків позовної давності, викладеним у постанові палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду від 14.09.2022 у справі № 909/298/21.

Доводів щодо необхідності відступити від висновків Верховного Суду у складі палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у постанові від 14.09.2022 у справі № 909/298/21 касаційна скарга не містить.

Таким чином, зазначені заявником в касаційній скарзі підстави щодо необхідності для відступу від правової позиції Верховного Суду є необґрунтованими, а наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 2 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження.

7. Щодо додаткового рішення місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду, додаткової постанови суду апеляційної інстанції

Верховний Суд неодноразово викладав висновок щодо питання застосування положень частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, з врахуванням критеріїв, що застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так у постанові Верховного Суду від 17.03.2021 у справі № 910/18250/16 викладено такі висновки.

Згідно із статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За змістом статті 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, у розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, коли на її думку, недотримано вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі № 902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

Для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до частини 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N19336/04, п. 269).

Таку правову позицію викладено і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 листопада 2020 року по справі № 922/2869/19, від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Принцип пропорційності - загальноправовий принцип, спрямований на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються; дозволяє досягти розумного співвідношення між цілями державного впливу та засобами їх досягнення

Принцип пропорційності є загальним, універсальним принципом права, який вимагає співрозмірного обмеження прав та свобод людини для досягнення публічних цілей.

Обґрунтованість та співмірність понесених витрат на професійну правничу допомогу слід досліджувати з урахуванням частини 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17.02.2021 у справі № 922/2875/18 та від 19.08.2021 у справі № 910/11547/19, від 20.07.2021 у справі № 922/2604/20.

Оскаржувані додаткове рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного господарського суду прийняті у відповідності з викладеними вище правовими позиціями Верховного Суду.

Судом першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, були оцінені надані позивачем на підтвердження понесених витрат документи, та зазначено, що вони не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на послуги адвоката у такому розмірі з іншої сторони, адже розмір таких витрат має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Виходячи із критерію складності справи, обсягу наданих адвокатських робіт, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини даної справи, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у розмірі 40 000,00 грн.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, а зводяться до незгоди з рішенням за результатами розгляду позову по суті.

Щодо наведених у касаційній скарзі доводів про відсутність підстав для розгляду питання про відшкодування витрат на правничу допомогу з огляду на недотримання заявником вимог частин 1 та 2 статті 124 Господарського процесуального кодексу України, то вони свого підтвердження не знаходять.

Верховний Суд у своїх постановах притримується позиції, що право на відмову у відшкодуванні витрат належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи.

Положення статті 124 Господарського процесуального кодексу України не містять імперативних приписів про те, що у випадку неподання разом з першою заявою по суті спору попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, суд зобов`язаний відмовити у відшкодуванні судових витрат.

Натомість частиною 2 статті 124 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Тобто, застосування відповідних положень статті 124 Господарського процесуального кодексу України належить до дискреційних повноважень суду та вирішується ним у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин кожної справи, а також інших чинників, зокрема, дій або бездіяльності сторони або її представника під час розгляду справи.

Враховуючи положення пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, якими передбачено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, метою впровадження якого є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору, а також положення частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, сторони не позбавляються права на відшкодування судових витрат у разі їх підтвердження та подання у порядку та строки, встановлені процесуальним законом.

Подібні висновки щодо застосування частини 2 статті 124 Господарського процесуального кодексу України містяться у постановах Верховного Суду від 12.12.2019 у справі № 922/1897/18, від 24.12.2019 у справі № 909/359/19, від 13.02.2020 у справі № 911/2686/18, від 19.02.2020 у справі № 910/16223/18, від 21.05.2020 у справі № 922/2167/19, від 10.12.2020 у справі № 922/3812/19, від 31.03.2021 у справі № 916/2087/18.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем у позовній заяві дійсно було вказано, що ним понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50000,00 грн. Однак надані позивачем докази на підтвердження понесення таких витрат, датовані 05.10.2022 (додаткова угода) та 05.12.2022 (акт), тобто після подання позову та ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору, підтверджують те, що у позовній заяві позивачем було наведено саме попередній розрахунок судових витрат. Подання позивачем доказів на підтвердження понесених витрат відбулося в межах строків встановлених частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, а тому заперечення відповідача щодо недотримання позивачем вимог статті 124 Господарського процесуального кодексу України правильно відхилені судами попередніх інстанцій.

Щодо інших доводів, наведених у касаційній скарзі позивача, то вони є помилковими. Так, витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Такі висновки містяться в постановах Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/996/18.

Щодо доводів відповідача, що він є непідприємницькою (неприбутковою) організацією, а тому покладення на нього витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції в розмірі 40 000,00 грн становить для нього надмірний тягар, то судом першої інстанції з врахуванням принципів співмірності та розумності судових витрат було зменшено заявлені позивачем до відшкодування витрати на оплату послуг адвоката.

Щодо касаційної скарги позивача на додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.07.2023, то у ній позивачем наводяться такі ж підстави для його скасування, як і у касаційній скарзі на додаткове рішення місцевого господарського суду, та постанову апеляційного господарського суду, оцінка яким надана вище.

Суд апеляційної інстанції, врахував доводи відповідача про необґрунтованість та неспівмірність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу позивача з реальним обсягом такої допомоги у суді апеляційної інстанції, часом, витраченим на надання таких послуг (незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду у суді апеляційної інстанції та відсутність необхідності у наданні окремих видів послуг), та правильно дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача, підлягає зменшенню та відшкодуванню у сумі 15 000,00 грн.

Підстави для скасування додаткової постанови суду апеляційної інстанції з наведених позивачем мотивів відсутні.

Аналіз, наведених скаржником у касаційній скарзі, постанов не дає підстав для висновку, що ухвалені у справі № 910/18846/21 судові рішення щодо розподілу судових витрат не відповідають викладеним у них висновкам.

Питання співмірності витрат на оплату послуг адвоката, що підлягає розподілу, є оціночним і вирішується судом залежно від конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів, переоцінка яких відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України перебуває поза компетенцією суду касаційної інстанції.

8. Висновки Верховного Суду

За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що рішення, додаткове рішення місцевого господарського суду, постанова та додаткова постанова суду апеляційної інстанції ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування з підстав, викладених у касаційній скарзі немає.

9. Судові витрати

З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.12.2022, додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 23.03.2023, постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2023 та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.07.2023 у справі № 910/18846/21 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О. Баранець

Судді І. Кондратова

О. Кролевець