УХВАЛА

09 листопада 2023 року

м. Київ

cправа № 921/357/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Колос І.Б. (головуючий), Бенедисюка І.М., Малашенкової Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Гибало В.О.,

представників учасників справи:

позивача - Митюк С.П., адвокат (довіреність від 28.09.2023 № 568),

відповідача - не з`явився,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - не з`явився,

приватного виконавця - Косяк Н.В., адвокат (ордер від 25.09.2023 АІ № 1466681),

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз»

на додаткову ухвалу господарського суду Тернопільської області від 20.04.2023 (суддя Шумський І.П.)

та постанову Західного апеляційного господарського суду від 21.08.2023 (головуючий суддя : Малех І.Б., судді: Бонк Т.Б., Бойко С.М.)

за заявою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича

про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування судових витрат

у справі № 921/357/20

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (далі - ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», позивач)

до приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз» (далі - ПрАТ «Тернопільміськгаз», відповідач, скаржник)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - Комісія, третя особа)

про стягнення 169 131 649,69 грн,

за участю приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича (далі - приватний виконавець)

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог та ухвалених судових рішень

У 2020 році ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» звернулося до суду з позовом до ПрАТ «Тернопільміськгаз» про стягнення 161 290 235,19 грн. боргу, а також нарахованих на суму основного боргу 5 428 428,13 грн. пені, 877 500,50 грн. 3% річних, 1 535 485,88 грн. інфляційних нарахувань.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 29.10.2020 у справі № 921/357/20 позов задоволено частково; закрито провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України в частині позовних вимог ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» про стягнення з ПрАТ «Тернопільміськгаз» 2 848 439,72 грн. боргу за перевищення договірної потужності, у зв`язку з відсутністю предмета спору; стягнуто з відповідача на користь позивача 158 441 795,47 грн. боргу, 5 424 810,65 грн. пені, 876 975,91 грн. - 3% річних, 1 535 485,88 грн. інфляційних нарахувань, 723 291,65 грн. судового збору в повернення сплачених судових витрат; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

01.12.2020 господарським судом Тернопільської області видано наказ на примусове виконання рішення.

19.01.2023 на адресу суду від ПрАТ «Тернопільміськгаз» надійшла скарга б/н від 18.01.2023 (вх. 475) з вимогою про визнання неправомірною та скасування постанови про арешт коштів боржника від 12.01.2023, винесеної приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Щербаковим Ігорем Миколайовичем в межах виконавчих проваджень № 70734321, № 70734474, № 70734694, № 70734721, приєднаних до зведеного виконавчого провадження № 62633473.

У подальшому 02.03.2023 до суду першої інстанції надійшла заява представника ПрАТ «Тернопільміськгаз» про залишення скарги без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Заява мотивована тим, що приватним виконавцем в межах зведеного виконавчого провадження винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та скасовано всі заходи примусового виконання. Отже, відсутня необхідність для скасування постанови від 12.01.2023 про арешт коштів боржника, тобто відсутній предмет спору за скаргою на дії приватного виконавця.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 02.03.2023 у справі №921/357/20 скаргу ПрАТ «Тернопільміськгаз» на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича про визнання неправомірною та скасування винесеної ним постанови про арешт коштів боржника від 12.01.2023 в межах виконавчих проваджень № 70734321, № 70734474, № 70734694, № 70734721, приєднаних до зведеного виконавчого провадження № 62633473, залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 226 ГПК України.

2. Короткий зміст вимог заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу та ухвалених судових рішень за результатами її розгляду

04.03.2023 представник приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова Ігоря Миколайовича - адвокат Косяк Н.В. звернувся до господарського суду Тернопільської області із заявою від 04.03.2023 № 20/03 (вх. № 2063 від 09.03.2023) про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат, понесених приватним виконавцем під час розгляду скарги на дії приватного виконавця, у якій (заяві) просив суд стягнути з ПрАТ «Тернопільміськгаз» на користь приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Щербакова І.М. 100 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. До заяви додані документи на підтвердження надання правової допомоги. У вказаній заяві представник приватного виконавця, зокрема, зазначив про те, що судові витрати мають бути покладені на ПрАТ «Тернопільміськгаз», оскільки результат вирішення даної справи має важливе значення для ділової репутації, честі та гідності приватного виконавця Щербакова Ігоря Миколайовича, подання скарги призвело до виникнення в нього додаткових витрат на професійну правничу допомогу.

Додатковою ухвалою господарського суду Тернопільської області від 20.04.2023 у справі № 921/357/20 (суддя Шумський І.П.) заяву представника приватного виконавця про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат, понесених приватним виконавцем під час розгляду скарги ПрАТ «Тернопільміськгаз» на дії приватного виконавця у справі № 921/357/20 задоволено частково: стягнуто з ПрАТ «Тернопільміськгаз» на користь приватного виконавця Щербакова Ігоря Миколайовича 50 000 грн. - витрат на професійну правничу допомогу; у задоволенні решти заяви - відмовлено.

Так, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заява представника приватного виконавця про ухвалення додаткового рішення у справі підлягає частковому задоволенню, з огляду, зокрема, на таке.

Частиною першою статті 339 ГПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 343 ГПК України).

У частині десятій статті 11 ГПК України передбачено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права).

Пунктом 2 частини третьої статті 233 ГПК України передбачено, що суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.

У частині першій статті 344 ГПК України зазначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Одним із принципів господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Згідно із частиною першою статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Статтею 16 ГПК України передбачено право учасників справи користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Статтею 131-2 Конституції України унормовано, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Частина третя статті 123 ГПК України передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною восьмою статті 129 ГПК України вказано, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частиною першою статті 221 ГПК України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що потрібно виконати; судом не вирішено питання про судові витрати.

Отже, наведеною нормою визначено, що суд, який ухвалив рішення у справі, може за заявою учасника справи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частинами першою та другою статті 124 ГПК України унормовано, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 169 ГПК України).

З посиланням на вказані вище норми законодавства, оцінивши докази заявника, суд першої інстанції дійшов висновку про достатність підстав для часткового задоволення заяви приватного виконавця про ухвалення додаткового рішення у справі щодо відшкодування витрат, понесених приватним виконавцем при розгляді скарги ПрАТ «Тернопільміськгаз» та стягнення з ПрАТ «Тернопільміськгаз» на користь приватного виконавця витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 грн., оскільки цей розмір судових витрат відповідно до статті 74 ГПК України доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Згідно з постановою Західного апеляційного господарського суду від 21.08.2023 додаткову ухвалу господарського суду Тернопільської області від 20.04.2023 у справі № 921/357/20 залишено без змін.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

ПрАТ «Тернопільміськгаз» у касаційній скарзі просить Суд скасувати додаткову ухвалу господарського суду Тернопільської області від 20.04.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 21.08.2023 у справі № 921/357/20, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви приватного виконавця Щербакова Ігоря Миколайовича.

У касаційній скарзі скаржник обґрунтовує підставу касаційного оскарження з посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, зазначаючи, що судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин було невірно застосовано норми права, зокрема, приписи статей 129, 130 ГПК України, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 11.05.2023 у справі № 921/811/21, від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 09.07.2019 у справі № 922/592/17, від 26.04.2021 у справі № 910/12099/17, від 23.07.2021 у справі № 910/13025/19, від 02.09.2021 у справі № 922/2568/20.

Скаржник, з посиланням на практику Верховного Суду у вказаних справах вважає, що суд помилково розглянув спір за правилами, встановленими для розподілу судових витрат між сторонами у разі вирішення спору по суті (а не за правилами, що стосуються випадків залишення позову без розгляду), без дослідження необґрунтованості дій ПрАТ «Тернопільміськгаз».

4. Доводи та мотиви Суду, що стали підставою для передання справи на розгляд об`єднаної Палати Касаційного господарського Суду у складі Верховного Суду

Згідно з частиною першою статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції використовує процесуальні права суду першої інстанції виключно для перевірки правильності застосування норм матеріального і процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій (частина сьома статті 301 ГПК України).

Оцінюючи обсяг повноважень Верховного Суду під час касаційного перегляду рішень судів попередніх інстанцій, можна дійти висновку, що саме перевірка правильності застосування норм як матеріального, так і процесуального права є ключовою для суду касаційної інстанції.

Аналіз зазначених статей також вказує, що суди попередніх інстанцій застосовують відповідні норми матеріального і процесуального права, а Верховний Суд, у свою чергу, аналізує обставини застосування таких норм права, а також викладає правові висновки щодо цих норм.

Відповідно до частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з частиною четвертою статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому застосована судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин частина десята статті 11 ГПК України передбачає, що у випадку, коли спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права). Забороняється відмова у правосудді з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини (частина 11 вказаної статті).

Таким чином, можливість застосування судом аналогії закону та аналогії права допускається у випадку неврегульованості спірних правовідносин; подібності таких неврегульованих правовідносин до інших правовідносин, які мають законодавче врегулювання; з урахуванням припису щодо не допущення відмови у правосудді з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Предметом касаційного оскарження є додаткова ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у справі № 921/357/20, згідно з якими частково задоволено заяву про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат, понесених приватним виконавцем під час розгляду скарги на дії приватного виконавця, а саме, витрат на професійну правничу допомогу.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ПрАТ «Тернопільміськгаз» вважає, що суди попередніх судових інстанцій неправомірно розглянули спір за правилами, встановленими загальною нормою статті 129 ГПК України, не застосувавши спеціальні вимоги статті 130 ГПК України, які передбачають обов`язок дослідження необґрунтованості дій позивача для покладення на нього компенсації понесених відповідачем витрат у разі залишення позову без розгляду. Скаржник стверджує, що суди, задовольняючи частково заяву відповідача, не врахували сталу судову практику Верховного Суду щодо застосування приписів статей 129 та 130 ГПК України, у зв`язку з чим не досліджували, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені у ході розгляду справи та в чому саме вони полягали.

Водночас суди, ухвалюючи додаткове рішення у цій справі, посилалися на те, що у разі залишення позову без розгляду, відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Отже, зі змісту оскаржуваних судових рішень та касаційної скарги вбачається, що суди попередніх судових інстанцій, розглядаючи заяву представника приватного виконавця про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат, здійснили її розгляд відповідно до загальних приписів статті 129 ГПК України та застосували норми статті 130 ГПК України.

Із зазначеним висновком судів попередніх судових інстанцій щодо застосування до спірних правовідносин аналогії у процесуальному праві, зокрема, приписів статей 129 та 130 ГПК України при розгляді заяви приватного виконавця про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування витрат, а саме витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з залишенням скарги на дії приватного виконавця без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 226 ГПК України колегія суддів не погоджується, оскільки вважає, що у даному випадку правовідносини з розподілу витрат, пов`язаних з розглядом скарги є врегульованими виключно спеціальними нормами, які містяться у розділі VI «Судовий контроль за виконанням судових рішень» (статті 343 - 344 ГПК України), з огляду на спеціальну правосуб`єктність приватного виконавця у сфері суспільних відносин, пов`язаних із оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Покладення судових витрат, пов`язаних з розглядом скарги на заявника є можливим виключно у разі постановлення рішення про відмову в задоволенні його скарги (у разі встановлення судом необґрунтованості скарги згідно з приписами статті 343 ГПК України).

Водночас стаття 130 ГПК України встановлює спеціальні правила, які стосуються окремих конкретно визначених випадків розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Ця норма передбачає, що заявити вимогу про компенсації здійснених ним витрат може відповідач внаслідок необгрунтованих дій позивача.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав про те, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах «Півень проти України» від 29.06.2004 заява № 56849/00, «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997). Тобто, колегія суддів виходить з того, що виконавче провадження є однією зі стадій судового провадження, яка завершує його. Ця стадія розпочинається з набранням судовим рішенням законної сили або за інших умов, установлених законом.

Отже, стадія виконання судового рішення перебуває поза межами розгляду справи по суті, тому витрати виконавчого провадження не є автоматично судовими витратами, пов`язаними з розглядом справи в контексті приписів статей 124, 126, 129, 130 ГПК України.

При цьому колегія суддів виходить також з такого.

Так, частина перша статті 45 ГПК України прямо визначає осіб, які є сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами.

Стаття 41 ГПК України («Склад учасників справи») визначає, що у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.

Частиною третьої статті 41 ГПК України також унормовано, що у справах можуть брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Стаття 62 ГПК України встановлює склад інших учасників судового процесу. Так, частиною першою названої статті передбачено, що учасниками судового процесу, крім учасників справи та їх представників, є помічник судді, секретар судового засідання, судовий розпорядник, свідок, експерт, експерт з питань права, перекладач спеціаліст.

Таким чином, приватний виконавець згідно з приписами статей 41, 45 ГПК України не є стороною в судовому процесі та не входить до складу як безпосередніх учасників справи позовного провадження, так і інших учасників судового процесу.

Отже, правовідносини в контексті застосування приписів статті 11 ГПК України не є подібними та в спірних правовідносинах має бути взята до уваги спеціальна правоздатність виконавця, яка, в тому числі, означає, що він здатен мати права й обов`язки у сфері суспільних відносин, пов`язаних із оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Виконавче провадження є окремо визначеною завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень, має окремий суб`єктний склад, обсяг прав та обов`язків учасників та регламентується спеціальними нормами законодавства, зокрема Законом України «Про виконавче провадження» (у тому числі, нормами щодо фінансування витрат виконавчого провадження їх складу, розподілу тощо), Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», відповідними нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України, у тому числі, й наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2830/5, який регламентує склад, види та розміри витрат виконавчого провадження тощо.

При цьому стаття 194 ГПК України визначає завданням розгляду справи по суті - розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.

Згідно зі статтею 232 ГПК України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку закінчується прийняттям постанови.

Таким чином, стаття 129 ГПК України регламентує правила розподілу судових витрат, але виключно пов`язаних з розглядом справи. Водночас стадія виконання судового рішення перебуває поза межами розгляду справи по суті, а, отже, витрати виконавчого провадження не є судовими витратами, пов`язаними з розглядом справи в контексті приписів статей 124,126,129, 130 ГПК України.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

Водночас колегія суддів вважає, що приватний виконавець не є стороною, на користь якої ухвалене судове рішення у справі. Факт розгляду скарги по суті в порядку 344 ГПК України, як передумова для покладення витрат пов`язаних з розглядом скарги на заявника, теж відсутній.

Таким чином, розподіл витрат, пов`язаних з розглядом скарги, здійснюється з особливостями, визначеними у статті 344 ГПК України. Виконавець є учасником виконавчого провадження і має право на відшкодування витрат, зокрема, на професійну правничу допомогу, у разі відмови в задоволенні скарги на його рішення, дії чи бездіяльність.

Водночас наявна й інша правова позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, яка викладена у постанові від 27.07.2023 зі справи № 921/171/17-г/16 (з тими ж самими сторони, як і в справі, що переглядається).

Так, Касаційний господарський Суд у складі Верховного Суду під час розгляду справи № 921/171/17-г/16 в подібних правовідносинах за участю тих самих сторін (постанова ухвалена суддями, які входять до іншої судової палати, зокрема, з розгляду спорів щодо земельних відносин та права власності), здійснив її розгляд з урахуванням приписів статей 124, 126, 129, 130 ГПК України.

Оскільки колегія суддів у справі, що розглядається вважає, що розподіл витрат, пов`язаних з розглядом скарги, здійснюється з особливостями, визначеними у статті 344 ГПК України, а тому вважає за необхідне відступити від правового висновку щодо застосування статті 130 ГПК України до спірних правовідносин, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зі справи № 921/171/17-г/16 шляхом його (висновку) конкретизації (уточнення).

За приписами частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» основною функцією Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою є забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини другої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Питання про передачу справи на розгляд палати може вирішуватися судом за власною ініціативою (частина перша статті 303 ГПК України).

Як унормовано частиною четвертою статті 303 ГПК України про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.

З огляду на викладене, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики, Суд вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27.07.2023 у справі № 921/171/17-г/16 шляхом конкретизації (уточнення тощо) та передати справу № 921/357/20 на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Справу № 921/357/20 разом із касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз» на додаткову ухвалу господарського суду Тернопільської області від 20.04.2023 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 21.08.2023 передати на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Колос

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Т. Малашенкова