ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2023 року м.Дніпро Справа № 908/942/23

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Паруснікова Ю.Б., Іванова О.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" на рішення господарського суду Запорізької області від 11.07.2023 року (суддя Дроздова С. С., рішення оформлено та підписано 14.07.2023 року) у справі № 908/942/23

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент", м. Запоріжжя

до відповідача: Запорізької митниці, м. Запоріжжя

про стягнення 103 612,93 грн. збитків, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" звернулося до суду з позовом до Запорізької митниці про відшкодування за рахунок держави збитків в розмірі 103 612,93 грн.

Позов обґрунтований тим, що декларант не отримав від відповідача інформацію ані у порядку обміну наявної у митниці інформації (відповідно до ч. 4 статті 57 МКУ), а ні за окремим запитом. Митницею у листі № 7.20-1/7.20-15-02/13/734 від 20.03.2023 року "Про надання інформації" зазначено, що положеннями Митного кодексу України не передбачено право особи, уповноваженої на роботу з митницею, вчиняти дії від імені юридичної особи, що не пов`язані із здійсненням переміщення та декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення. Відповідач фактично не провівши з позивачем консультації і не здійснивши обміну наявною у митниці інформацією застосував другорядний (резервний) метод, змінив вартість товару і, як наслідок, збільшив суму ввізного мита на суму19 925, 56грн. і збільшив ПДВ на суму 83 687,37грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 11.07.2023 року у справі № 908/942/23 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" до Запорізької митниці відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що:

- грошові кошти, які були сплачені по рішенню Запорізького окружного адміністративного суду від 14.04.2023 року у справі № 280/797/23 про визначення митної вартості не є збитками, а відповідно до ст. 43 Податкового кодексу України є надміру сплаченими митними платежами;

- позивачем не доведена наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, тому відсутні підстави для притягнення відповідача до відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Не погодившись з рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" подало апеляційну скаргу, в якій просить це рішення змінити та відшкодувати за рахунок держави збитки в розмірі 10 3612, 93 грн., завдані внаслідок порушення відповідачем вимог ч.4 ст.57 Митного кодексу України

Скарга обґрунтована тим, що:

- за вимогами ч.4 ст.57 Митного кодексу України проведення консультацій між митним органом та декларантом є обов`язковими, без їх проведення неможливе застосування другорядних методів; між тим, матеріали справи не містять доказів проведення консультації, є тільки формальний запис про її надання у рішенні Запорізької митниці, яке визнане протиправним;

- на сайті customs.gov.ua відсутня оприлюднена інформація у формі відкритих даних, яка стосується митної вартості товарів;

- суд дійшов помилкових висновків, що грошові кошти, які були сплачені по рішенню про визнання митної вартості, не є збитками, а є надміру сплаченими митними платежами;

- предметом даного позову є неодержані доходи, які позивач міг реально одержати за звичайних обставин, як би його права не було порушено.

За переконанням скаржника, підлягають встановленню нові обставини, а саме: у даному випадку відбулось надання консультації чи процедура консультації між митним органом та декларантом; чи виявив відповідач факт надмірної сплати митних платежів; чи повідомив відповідач позивача про суми надміру сплачених митних платежів, а також підлягають дослідженню докази: проведення процедури консультації; місце, час та обсяг проведеної консультації (хто був присутнім під час проведення); коли митниця здійснила обмін з позивачем інформацією щодо вищого рівня митної вартості подібних товарів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважає рішення господарського суду обґрунтованим та таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а апеляційну скаргу вважає безпідставною, яка не підлягає задоволенню.

Відповідач зазначає, що доводи скаржника зводяться до того, що він не погоджується з проведеною консультацією, не обґрунтовуючи при цьому на підставі якого нормативно-правового акту процедура проведення консультацій між митним органом і декларантом є збитками. При цьому, непогодження скаржника з проведеною консультацією не свідчить про її не проведення та наявність збитків.

За твердженням відповідача, для настання деліктної відповідальності необхідною умовою є наявність складу правопорушення. За умовами даного делікту відповідальність органу державної влади настає у випадку незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою. Між тим. скаржником не зазначено, у чому саме полягають понесені ним збитки, не доведено факт заподіяння йому цих збитків та наявність причинно -наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та завданням збитків, отже, не доведена наявність складу правопорушення.

Відповідач вказує, що грошові кошти, які були сплачені по рішенню про визначення митної вартості. не є шкодою (збитками), а у розумінні ст.43 Податкового кодексу України є надміру сплаченими платежами. Тому у митного органу не виникає ніякого грошового зобов`язання. При цьому чинним законодавством встановлений спеціальний порядок повернення таких коштів і товариство добре обізнано про нього, оскільки неодноразово зверталося до митниці з заявами про повернення коштів на підставі судових рішень у справах про скасування рішень митниці.

Вважає також, що:

- посилання позивача на сайт customs.gov.ua не є належним обґрунтуванням позовних вимог, не стосується процедури проведення консультацій відповідно до вимог ч.4 ст.57 Митного кодексу України та не підтверджує збитків;

- доводи скаржника про те, що предметом даного позову є неодержані доходи є безпідставними; вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, позивач повинен був довести, що за звичайних умов він мав би реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу, однак, у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження зазначених доводів;

- з вимог ч.4 ст.57 Митного кодексу України щодо проведення процедури консультацій ніяких зобов`язань не виникає, тому твердження апелянта про неодержаний дохід є абстрактним та не доведеним.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.08.2023 року для розгляду справи визначено колегію суддів у складі : головуючий суддя-доповідач : Верхогляд Т.А., судді: Парусніков Ю.Б., Березкіна О.В..

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 04.09.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

У зв`язку з виходом у відставку судді Березкіної О.В. - члена колегії суддів, 14.11.2023 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, за результатами якого для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя доповідач : Верхогляд Т.А., судді: Парусніков Ю.Б., Іванов О.Г.

Дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.01.2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" (декларант) до митного оформлення товару "POLYALUMINIUN CHLORIDE APPEARANCE: POWDER; TYPE: MJ-02 /Поліалюміній хлорид" засобами програми електронного декларування було заявлено до оформлення митну декларацію (МД), який присвоєно № 23UA18U9, і яка знаходиться у відповідача.

Відповідач рішенням про коригування митної вартості товарів №UA112000/2023/000001/2 від 27.01.2023 року застосував другорядний (резервний) метод, змінив вартість товару і, як наслідок, збільшив суму ввізного мита на 19925.56 грн. і збільшив суму ПДВ на 83687.37 грн. (графа 47 митної декларації 23UA13U0).

В рішенні зазначив: "Посадовою особою митниці проведено процедуру консультації відповідно до ч. 4 статті 57 Кодексу". "Метод визначення митної вартості за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції) не може бути застосований через те, що декларантом заявлено неповні відомості про митну вартість товарів, у відповідності до вимог п. 2 ч. 6 ст. 54 МКУ. Методи визначення митної вартості за ціною договору щодо ідентичних, подібних (аналогічних) товарів у зв`язку з відсутністю інформації щодо вартості подібних (аналогічних) товарів відповідно до вимог ст. 59, 60 МКУ. Методи визначення митної вартості на основі віднімання (додавання) вартості не може бути прийняті у зв`язку з відсутністю у декларанта та митниці інформації щодо складових митної вартості згідно вимог ст. 62, 63 МКУ. Митна вартість товару, що імпортується, визначається із застосуванням резервного методу згідно наявної у митниці інформації, з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами й положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (ГАТТ)".

Позивач вказував, що відповідно до ч.4 ст. 57 Митного кодексу України застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. У даному випадку зазначена вище консультація не проводилася, посадова особа митниці нічого не запитувала у декларанта, не здійснювала обміну наявною у митниці інформацією. З метою з`ясування, яка у митниці була інформація, посадова особа декларанта надіслала митниці запит №721/01-23 від 10.03.2023 року, в якому просила надати довідку (витяг з бази митниці щодо оформлених декларацій) про раніше визнані (визначені) митними органами митні вартості товарів за кодом у період 2021 2023 років.

Листом № 7.20-1/7.20-15-02/13/734 від 20.03.2023 року "Про надання інформації" митниця відмовила у наданні запитаної інформації та зазначила, що згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 21.02.2012 року № 2939-VI розпорядники інформації, визначені ч.1 ст. 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Місцевим господарським судом встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.04.2023 року у справі № 280/797/23 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" до Запорізької митниці про визнання протиправними та скасування рішень задоволено повністю. Визнано протиправними і скасовано, зокрема, рішення Запорізької митниці №UA112000/2023/000001/2 від 27.01.2023 року, яким було визначено митну вартість товарів за митною декларацією, внаслідок чого позивач сплатив додаткові митні платежі. Дане рішення набрало законної сили.

Отже, вказана обставина незаконності рішення відповідача у даній справі та безпідставного нарахування позивачу суми ввізного мита на 19 925,56 грн. і збільшення суми ПДВ на 83 687,37 грн. в силу приписів ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України не доказується при розгляді даного спору.

За твердження позивача, у зв`язку зі збільшенням суми ввізного мита на 19 925,56 грн. і збільшенням суми ПДВ на 83 687,37 грн., його доходи від продажу товару зменшуються на суму додатково сплачених податків у розмірі 103 612,93 грн., завданих внаслідок порушення відповідачем вимог ч. 4 ст. 57 Митного кодексу України і які, на його думку, є збитками в розумінні ст.22 Цивільного кодексу України.

На думку колегії суддів суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення заявлених позивачем збитків.

Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

За приписами п.. 8 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст.22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відтак, враховуючи викладене, для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої зазначеними положеннями законодавства, судам необхідно з`ясувати наявність всіх елементів складу правопорушення: протиправної поведінки, складу і розміру збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 Цивільного кодексу України за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Положення ст.ст.1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Так, зокрема, згідно з вказаними правовими нормами для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач.

У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає ( аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 28.01.2020 року у справі №925/101/19).

Відповідно до ч.2 ст.30 Митного кодексу України шкода, заподіяна особам та їх майну неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю митних органів або їх посадових осіб чи інших працівників при виконанні ними своїх службових (трудових) обов`язків, відшкодовується цими органами, організаціями у порядку, визначеному законом.

Зобов`язання, що виникають внаслідок заподіяння шкоди - це позадоговірні зобов`язання, оскільки їх суб`єкти - кредитор (потерпілий) та боржник (заподіювач шкоди) не перебувають у договірних відносинах, а зобов`язання відшкодувати шкоду не пов`язане з невиконанням або неналежним виконанням договірних відносин. Позадоговірні відносини виникають з неправомірного завдання шкоди (делікту).

При цьому виходячи з загальних принципів цивільного права для застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди потрібна наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність, за загальним правилом, настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє її від відповідальності, крім випадків, коли за нормами Цивільного кодексу України відповідальність настає незалежно від вини.

За умовами даного делікту, відповідальність органу державної влади настає у випадку незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкода), причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою. При цьому встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Непрямий зв`язок між такою поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється поза межами конкретного випадку, і, відповідно, поза межами юридично значимого зв`язку.

Суд першої інстанції при вирішенні спору обґрунтована встановив, що спір про повернення надмірно сплачених митних платежів за суб`єктним складом та характером правовідносин є справою адміністративної юрисдикції та непідвідомчий господарським судам. З урахуванням сталої практики повернення помилково та/або надмірно сплачених митних платежів з Державного бюджету України є виключними повноваженнями митних органів і органів державного казначейства, та здійснюється ними з дотриманням спеціальної процедури, врегульованої чинним законодавством, тому суд не може підміняти державний орган і вирішувати питання про стягнення таких платежів, в тому числі в якості збитків.

У даному випадку, грошові кошти, які були сплачені по рішенню про визначення митної вартості, не є збитками, а відповідно до ст. 43 Податкового кодексу України, вони є надмірно сплаченими митними платежами.

Згідно зі ст. 301 Митного кодексу України повернення помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів здійснюється відповідно до Бюджетного та Податкового кодексів України.

Помилково та/або надміру зараховані до державного бюджету суми митних платежів повертаються з державного бюджету у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Положеннями ст. 43 Податкового кодексу України, ст. 301 Митного кодексу України та Порядку повернення авансових платежів (передоплати) та помилково та/або надміру сплачених сум митних платежів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 18.07.2017 № 643, визначено алгоритм дій з повернення помилково та/або надміру сплачених коштів. Це є спеціальним законодавством.

Отже, суд вірно вказав, а скаржник не спростував, що чинним законодавством України встановлений спеціальний порядок повернення таких коштів, якого повинні дотримуватися як платники податків, так і митниці.

З урахуванням положень наведених норм та вищезазначених обставин справи, враховуючи ненадання позивачем належних і допустимих доказів у розумінні ст. 76 Господарського процесуального кодексу України завдання йому Запорізькою митницею шкоди неправомірними діями останньої та недоведення позивачем причинного зв`язку між такими діями та заподіяною шкодою, господарським судом зроблено правильний висновок про те, що підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь ТОВ "Технохімреагент" 103 612,93 грн. не має, оскільки такі кошти не є збитками відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України.

За приписами ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ч.1 ст.77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У даній справі доводи скаржника про те, що предметом позову є неодержані доходи, які б особа могла реально одержати за звичайних обставин, мають декларативний характер, оскільки ці доводи є не доведеними, доказів в їх обґрунтування не надано.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що матеріали справи не містять доказів проведення консультації, на відсутність на сайті customs.gov.ua відповідної інформації і на листування між товариством та митницею не мають суттєвого впливу для вирішення даного спору, оскільки ці докази, з огляду на вищевикладене, не підтверджують спричинення митницею саме збитків та не спростовують викладених вище висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на викладене, інші доводи скаржника не впливають на юридичну оцінку обставин справи, здійснену судом у відповідності до норм чинного законодавства.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише у поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Проте, всупереч наведених вище правових норм, скаржником належними та допустимими доказами не доведено порушення його прав, за захистом яких він звернувся до суду.

Отже, під час апеляційного перегляду даної справи апелянт не спростував наведених висновків оскаржуваного рішення суду та не довів неправильного застосування судом норм матеріального і процесуального права, як необхідної передумови для скасування рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги. Рішення місцевого господарського суду у даній справі слід залишити без змін.

Відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст.269, 275, 276, 282 284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Технохімреагент" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 11.07.2023 у справі №908/942/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя О.Г. Іванов