ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2023 р. Справа№ 910/7559/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Станіка С.Р.

Тищенко О.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2023 у справі №910/7559/23 (суддя Кирилюк Т.Ю.)

за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нафтогазхім Сервіс"

про стягнення 264 960,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Укртрансгаз» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогазхім Сервіс» про стягнення 264 960,00 грн. штрафних санкцій.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про закупівлю товарів (матеріально-технічних ресурсів) № від 15.02.2022.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.07.2023 у справі №910/7559/23 позов задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогазхім Сервіс» на користь Акціонерного товариства «Укртрансгаз» пеню у розмірі 94 392 грн 00 коп., штраф у розмірі 165 600 грн 00 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 900 грн 86 коп. В іншій частині позову - відмовлено.

Суд першої інстанції, встановивши, що фактична поставка 11.09.2022 є порушенням зобов`язання відповідача за укладеним сторонами у справі договором № від 15.02.2022 з простроченням у 58 календарних днів та здійснивши перерахунок пені, частково задовольнив позовні вимоги.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Нафтогазхім Сервіс» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2023 по справі №910/7559/23 в частині задоволених позовних вимог за позовом Акціонерного товариства «Укртрансгаз» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогазхім Сервіс» про стягнення штрафних санкцій (пені у розмірі 94 392,00 грн., штрафу у розмірі 165600,00 грн) та компенсації судового збору у розмірі 3900,86 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог Акціонерного товариства «Укртрансгаз» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогазхім Сервіс».

Узагальнені доводи апеляційної скарги:

- суд неповно з`ясував умови договору щодо можливого періоду виконання зобов`язання з поставки товарів;

- судом необґрунтовано відхилені та не прийняті до уваги для тлумачення умов договору документи публічної закупівлі, за наслідками якої він був укладений;

- судом необ`єктивно досліджено доводи відповідача;

- судом порушено норми процесуального права щодо відмови в задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без руху.

10.08.2023 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогазхім Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2023 у справі №910/7559/23.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.08.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Тищенко О.В., Станік С.Р.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №910/7559/23 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 15.08.2023 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогазхім Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2023 у справі №910/7559/23 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду міста Києва надіслати матеріали справи №910/7559/23 на адресу Північного апеляційного господарського суду.

28.08.2023 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/7559/23.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.09.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогазхім Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2023 у справі №910/7559/23, розгляд якої ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

19.09.2023 до канцелярії суду від Акціонерного товариства «Укртрансгаз» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги, яку просить суд залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу:

- відповідач помилково ототожнює строк договору та строк виконання зобов`язання, що суперечить положенням ЦК України;

- підстав стверджувати про невідповідність позовної заяви вимогам Господарського процесуального кодексу України немає.

03.10.2023 та 06.10.2023 електронною поштою та 12.10.2023 до канцелярії суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу.

Узагальнені доводи заперечень на відзив на апеляційну скаргу:

- позивач недоречно посилається на презумпцію правомірності правочину, оскільки скаржник не оспорює правочин, але надає його тлумачення;

- суд мав би постановити окремим документом ухвалу про залишення позову без руху.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Так, згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Колегія суддів дійшла висновку про необхідність вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, сторонами у справі 15 лютого 2022 року укладено договір про закупівлю товарів (матеріально-технічних ресурсів) № , відповідно до умов якого відповідач зобов`язався у визначений договором строк передати у власність позивача «Електронне обладнання (Перетворювачі тиску)», зазначені у специфікації, а позивач прийняти та оплатити поставлений товар.

Пунктом 1.2 договору визначено, що найменування (номенклатура, асортимент), кількість товарів, одиниця виміру, ціна за одиницю, строк поставки, місце поставки тощо зазначаються у специфікації.

Відповідно до пункту 3.1, загальна сума договору становить 1 656 000,00 грн, в тому числі ПДВ - 276 000,00 грн.

За договірними умовами пункту 5.1, відповідач зобов`язався передати позивачу товар у кількості, строки та в місці поставки відповідно до специфікації.

Право власності на товар переходить від відповідача до позивача в дату прийняття товару позивачем за видатковою накладною (пункт 5.6 договору).

Відповідно до умов пункту 6.3.1 договору, відповідач зобов`язаний забезпечити поставку товару в строки, встановлені даним договором.

Пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною другою статті 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Специфікацією (додаток № 1 до договору від 15.02.2022) сторони погодили, що строк поставки товару становить 150 календарних днів з дати укладення договору.

Тобто, враховуючи, що спірний договір укладено сторонами - 15.02.2022, кінцевою датою поставки товару, обумовленого специфікацією, є 15.07.2022.

Перевіривши матеріали справи, судом встановлено, що товар на загальну суму 1 656 000,00 грн був поставлений відповідачем 11.09.2022, що підтверджується видатковою накладною, підписаною сторонами № 42 від 11.09.2022 та товарно-транспортною накладною № 42 від 11.09.2022.

Оскільки зазначені документи не містять вказівок на інші дати, у тому числі у графі підпису представника позивача про приймання товарів, документально підтвердженою датою поставки є саме 11.09.2022.

Судом відхилено доводи позивача в частині отримання товару 14.09.2022, оскільки складений виключно представниками позивача без залучення перевізника чи представника відповідача не може бути об`єктивним доказом, поза розумним сумнівом доводить отримання товарів саме 14.09.2022.

Щодо доводів відповідача в частині відсутності у нього прострочення виконання зобов`язання з огляду на умови тендерної документації та тендерної пропозиції позивача, які містили умову поставки товару - до 30.09.2022.

Відповідно до умови пункту 14.11 договору № від 15.02.2022 з укладенням цього договору попереднє листування та документація щодо предмету цього договору втрачають юридичну силу за виключенням визначених пунктом 7.5 виключень стосовно виявлення участі у тендері пов`язаних осіб, що має наслідком право позивача на дострокове розірвання договору в односторонньому порядку.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, виходячи з наведених норм укладеного сторонами у справі господарсько-правового договору, посилання відповідача до оферти та акцепту на стадії, що передувала укладенню господарсько-правового договору, не має правового підґрунтя.

Доводи відповідача в частині обов`язковості до виконання умов тендерної документації, що надають йому можливість уникнути відповідальності за допущене правопорушення, з посиланням до пункту 14.1 без урахування пункту 7.5 укладеного сторонами у справі договору судом першої інстанції також вмотивовано відхилено, оскільки у цьому випадку сторони є зобов`язаними виконувати умови укладеного господарсько-правового договору незважаючи на попередні умови або домовленості.

Разом з цим, за наявності дійсно обґрунтованих підстав вважати, що укладений сторонами у справі договір не відповідає вимогам законодавства з питань публічних закупівель, відповідач мав можливість, щонайменше, протягом 150 днів з моменту укладення договору ініціювати внесення відповідних змін в порядку статті 188 Господарського кодексу України, натомість як жодних доказів вчинення цих дій матеріали справи не містять.

За визначенням статті 180 Господарського кодексу України та статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо його судом не визнано недійсним (презумпція правомірності правочину).

За висновками Великої Палати Верховного Суду (постанова від 21.03.2018 у справі №760/14438/15-ц) у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Пунктом 5.1 договору № від 15.02.2022 чітко визначено, що відповідач зобов`язався передати позивачу товар в кількості, строки та в місці поставки відповідно до специфікації (додаток № 1 до договору від 15.02.2022).

Відповідно до специфікації, строк поставки товару - 150 календарних днів з дати укладення договору (тобто з 16.02.2022 по 15.07.2022).

З урахуванням вказаного вище, судом відхиляються посилання відповідача на умови пункту 13.1 договору № від 15.02.2022, оскільки цим положенням врегульовано саме строк дії договору, а не строк виконання зобов`язання з поставки товарів.

Виходячи з викладеного, у даному випадку відсутні підстави для твердження про можливу невизначеність умов укладеного сторонами у справі договору в частині строку здійснення поставки, що потребують додаткового тлумачення.

Тим більше, у даному випадку взагалі відсутні будь-які підстави для додаткового тлумачення умов укладеного сторонами у справі договору на рівніproferentem, оскільки таке тлумачення має виконуватись виключно у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 Цивільного кодексу України.

Виходячи з презумпції правомірності правочину та з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів належного виконання договору, судова колегія відхиляє наведені в апеляційній скарзі заперечення відповідача щодо строку виконання зобов`язання з огляду на їх неправильне тлумачення.

При цьому, судова колегія наголошує, що договір, укладений між сторонами, є чинним, а відтак - обов`язковий до виконання його сторонами.

Отже, відповідач був зобов`язаний здійснити поставку визначених договором № від 15.02.2022 товарів не пізніше 15.07.2022.

З матеріалів справи вбачається, що фактична поставка відбулась 11.09.2022, що відповідно є порушенням зобов`язання відповідача за укладеним сторонами у справі договором № від 15.02.2022 з простроченням у 58 календарних днів.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до частини першої статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог Цивільного кодексу України та інших актів цивільного законодавства.

Статтею 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України).

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Статтею 216 та частиною другою статті 217 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно статті 614 Цивільного кодексу особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (презумпція вини).

Відповідачем не надано належних доказів відсутності вини у простроченні виконання зобов`язання з поставки товарів на 58 календарних днів.

Пунктом 7.4 договору № від 15.02.2022 встановлено, що за порушення строків поставки товару або недопоставку товару, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 0,1 відсотка вартості товару, поставку якого прострочено та/або недопоставлено, за кожний день такого прострочення, а за прострочення поставки товару понад тридцять календарних днів відповідач додатково сплачує штраф у розмірі десяти відсотків вартості товару, поставку якого прострочено.

Позивачем заявлено вимоги про примусове стягнення з відповідача 99 360,00 грн пені, нарахованої за період з 16.07.2022 по 13.09.2022 та 165 000,00 грн. штрафу за прострочення понад 30 днів.

Як зазначалось вище, суду не доведено належними доказами, що поставку товару фактично здійснено відповідачем 14.09.2022. Натомість, матеріали справи доводять, що датою поставки товарів є 11.09.2022.

Відповідно, з огляду на встановлений судом факт прострочення виконання зобов`язання з поставки товарів, який відповідачем належним чином не спростований, позивач має право на отримання пені за період часу з 16.07.2022 по 10.09.2022 у розмірі 94 392,00 грн за перерахунком суду з урахуванням наведених висновків.

Також за правильним висновком суду першої інстанції, з урахуванням прострочення поставки більш як на 30 днів позивач має право на отримання штрафу у заявленому ним розмірі.

Щодо доводів скаржника про порушення судом норм процесуального права.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що ним подавалось клопотання від 23.05.2023 про залишення позовної заяви без руху, яке вмотивоване відсутністю доказів досудового врегулювання спору.

Скаржник вважає, що судом допущено порушення судом норм процесуального права, оскільки в матеріалах справи відсутня окрема ухвала суду щодо розгляду вказаного клопотання.

Перевіривши матеріали справи, судова колегія враховує, що в оскаржуваному рішенні суду зазначено про відмову в задоволенні клопотання відповідача з огляду на відсутність підстав для залишення позовної заяви без руху на підставі частини одинадцятої статті 176 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, таке клопотання було подано після прийняття судом позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.05.2023.

При цьому, заперечень проти відкриття провадження у справі до відкриття провадження матеріали справи не містять.

Аналізуючи наведені обставини в їх сукупності, судова колегія не вбачає підстав для висновків про порушення судом першої інстанції норм процесуального права з підстав, на які посилається скаржник.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно та всебічно досліджено обставини справи, дано їм належну правову оцінку на підставі наявних у справі доказів у їх сукупності, висновки суду є вмотивованими, а тому доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши вищенаведені обставини, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2023 у справі №910/7559/23.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2023 у справі №910/7559/23 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогазхім Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2023 у справі №910/7559/23 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 86, 123, 126, 129, 269, 270, 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогазхім Сервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2023 у справі №910/7559/23- залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2023 у справі №910/7559/23 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за скаржником.

4. Матеріали справи № 910/7559/23 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді С.Р. Станік

О.В. Тищенко