ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2023 р. Справа№ 910/6338/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шаптали Є.Ю.

суддів: Тищенко О.В.

Станіка С.Р.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Укртранснафта"

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2023 у справі №910/6338/23 (суддя Лиськов М.О., повний текст рішення складено та підписано 20.07.2023)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Індустріальне обладнання"

до Акціонерного товариства "Укртранснафта"

про стягнення 1 630 607,77 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково- виробниче підприємство "Індустріальне обладнання" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Укртранснафта" стягнення 1 630 607,77 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань, передбачених Договором.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.07.2023 у справі №910/6338/23 провадження у справі №910/6338/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Індустріальне обладнання" до Акціонерного товариства "Укртранснафта" про стягнення 1 630 607,77 грн. - закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 1 499 400,00 грн.

Позовні вимоги задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Акціонерного товариства "Укртранснафта" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Індустріальне обладнання" 100 459,80 грн. пені, 8 256,97 грн. 3% річних, 22 491,00 грн. інфляційних втрат та 1968,12 грн. судового збору та 25 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано наступним:

- оскільки після відкриття провадження у справі відповідачем на користь позивача в рахунок погашення заборгованості за накладною №1 від 25.01.2023 сплачено суму у розмірі 1 499 400,00 грн грн, то провадження у відповідній частині закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України;

- судом визнано арифметично правильними розрахунки 3% річних, інфляційних втрат та пені та задоволено відповідні позовні вимоги;

- судом встановлено відсутність підстав для звільнення відповідача від оплати нарахованих позивачем сум пені;

- у суду відсутні правові підстави для зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат;

- суд дійшов висновку про часткове задоволення вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, з покладанням на відповідача обов`язку по відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство "Укртранснафта" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2023 у справі №910/6338/23 в частині стягнення з Акціонерного товариства "Укртранснафта" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Індустріальне обладнання" 100 459,80 грн. пені, 8 256,97 грн. 3% річних, 22 491,00 грн. інфляційних втрат, 1968,12 грн. судового збору та 25 000,00 грн. витрат на правничу допомогу. Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Індустріальне обладнання" в частині стягнення з АТ "Укртранснафта" пені у розмірі 100 459, 80 грн., 8 256,97 грн. 3% річних, 22 491,00 грн. інфляційних втрат та 1968,12 грн. судового збору. Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "індустріальне обладнання" у стягненні з АТ "Укртранснафта" витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000, 00 грн. Зменшити розмір штрафних санкцій, заявлених до стягнення Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Індустріальне обладнання" з АТ "Укртранснафта". Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Індустріальне обладнання".

Узагальнені доводи апеляційної скарги:

- судом неправомірно стягнуто з відповідача 100 459,80 грн, оскільки розрахунки позивача є неправильними та не враховують обмеження, що містяться у п. 7.4 Договору;

- судом не враховано обставини про добровільне усунення відповідачем порушення та вжиття всіх заходів задля виконання зобов`язання, а тому безпідставно не застосовано ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України;

- позивачем не доведено обґрунтованість витрат на правничу допомогу, не надано детального опису робіт, такі витрати є неспівмірними зі складністю справи.

14.08.2023 безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Акціонерного товариства "Укртранснафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2023 у справі №910/6338/23.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.08.2023 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у наступному складі: головуючий суддя - Шаптала Є. Ю., судді: Тищенко О.В., Станік С.Р.

На час надходження апеляційної скарги матеріали справи №910/6338/23 на адресу Північного апеляційного господарського суду не надходили, у зв`язку з чим ухвалою від 21.08.2023 відкладено вирішення питання щодо апеляційної скарги Акціонерного товариства "Укртранснафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2023 у справі №910/6338/23 до надходження матеріалів справи на адресу Північного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду міста Києва надіслати матеріали справи №910/6338/23 на адресу Північного апеляційного господарського суду.

06.09.2023 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали вказаної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Укртранснафта" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2023 у справі №910/6338/23, розгляд якої ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

18.09.2023 до канцелярії суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Індустріальне обладнання" надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги, яку просить суд залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу:

- у ході розгляду справи апелянт зазначав про те, що позивачем неправильно нараховано пеню, проте не наводив контрозрахунку, який на його думку має відповідати умовам договору;

- апелянт не подаючи до суду першої інстанції доказ - розрахунок пені, який на його думку є правильним, надає цей доказ суду апеляційної інстанції без зазначення винятковості випадку не подання цього доказу до суду першої інстанції;

- апелянт не здійснював дій, направлених на належне виконання умов договору протягом 41 дня, з дня виникнення обов`язку сплатити;

- суд першої інстанції врахував усі докази подані сторонами та наведені доводи, стосовно визначення розміру витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.

Так, згідно з ч. 13 ст. 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ГПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Суд апеляційної інстанції, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 30.12.2022 між ТОВ «НВП «Індустріальне Обладнання» (Постачальник, Позивач) та АТ «Укртранснафта» (Покупець, Відповідач) за результатами проведеної процедури закупівлі укладено договір поставки № 23-02/116-22 (надалі - Договір).

Відповідно до умов Договору та за результатами проведеної процедури закупівлі (згідно з протоколом щодо прийняття рішення Уповноваженою особою з проведення публічних закупівель АТ «Укртранснафта» від 22.12.2022 № 265УОВ/2) Постачальник зобов`язується поставити та передати у власність Покупця у погоджені Сторонами строки аксесуари до робочого одягу (код 18140000-2 за ДК 021:2015) (UA-2022-12-09-008853-a) (маски зварювальника) (надалі за текстом - «Товар»), а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити такий Товар (п.1.1. Договору).

Відповідно до п. 2.1. Договору Сторони визначили, що номенклатура, кількість, ціна, умови гарантії, а також строк, місце та умови поставки Товару визначені у Специфікації до даного Договору, яка підписується уповноваженими представниками Сторін, що є Додатком № 1 до цього Договору та є його невід`ємною частиною (надалі - «Специфікація»).

Також п. 2.2. Договору Сторони погодили - інформація про технічні, якісні та кількісні характеристики Товару визначена у Додатку № 2 до цього Договору, який є його невід`ємною частиною (надалі - «Додаток № 2»).

Загальна вартість Товару за Додатком № 1 (Специфікацією) складає: 1 499 400,00 грн., в т.ч. ПДВ (20 %): 249 900,00 грн. Умови поставки: DDP - згідно з «ІНКОТЕРМС. Офіційні правила тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (редакція 2020 року)». Місце поставки: вул. Свіштовська, 9, м. Кременчук, Полтавська область, 39610. Строк поставки: протягом 300 (триста) календарних днів з дати отримання Постачальником письмової Заявки від Покупця.

Частиною 4 Договору Сторони визначили:

4.1. Платежі за даним Договором здійснюються Покупцем шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на поточний рахунок Постачальника, вказаний у Договорі.

4.2. Розрахунок за Товар здійснюється протягом 10 (десяти) календарних днів з дати підписання електронного первинного документа (видаткової накладної).

4.3. Сторони узгодили, що будь-які платежі за цим Договором здійснюються виключно на банківські рахунки, зазначені Сторонами у Договорі.

Змістом п. 5.2. Договору Сторони визначили, що Постачальник починає відвантаження Товару Покупцю у строки, передбачені Специфікацією, на підставі отриманої від Покупця письмової Заявки про готовність до виконання Договору (в тому числі на кожну частину/партію Товару) (далі - «Заявка»/«Заявках»).

Також умовами ч. 5 Договору визначено:

5.5. Приймання Товару Покупцем (в тому числі кожної частини/партії Товару) підтверджується шляхом підписання уповноваженими представниками Сторін електронного (-их) первинного (-их) документа (-ів) (видаткової (-их) накладної (-их)).

5.6. Складання (створення) та підписання електронного (-их) первинного (-их) документа (-ів) (видаткової (-их) накладної (-их)) здійснюється Сторонами в електронній формі з використанням ресурсів Сервісу iDocHUB та визнається Сторонами істотною умовою цього Договору згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України.

5.7. При відвантаженні Товару (в тому числі кожної частини/партії Товару), Постачальник з використанням ресурсів Сервісу iDocHUB складає (створює) та підписує електронний первинний документ (видаткову накладну).

5.8. Покупець протягом 3 (трьох) робочих днів з дати надходження Товару (в тому числі кожної частини/партії Товару) за місцем поставки Товару перевіряє відповідність Товару умовам Договору та перевіряє достовірність даних, наведених в електронному первинному документі (видатковій накладній), та:

5.8.1. За відсутності заперечень щодо відповідності Товару умовам Договору та відомостям, наведеним в електронному первинному документі (видатковій накладній), уповноважений представник Покупця з використанням ресурсів Сервісу iDocHUB накладає на електронний первинний документ (видаткову накладну) електронний підпис.

5.12. Датою поставки Товару (в тому числі кожної частини/партії Товару) та моментом отримання Покупцем Товару (в тому числі кожної частини/партії Товару) від Постачальника вважається дата підписання електронного (-их) первинного (-их) документа (-ів) (видаткової (-их) накладної (-их)) представником Покупця.

04.01.2023 Покупцем було складено, підписано та направлено Постачальнику лист-заявку про готовність АТ «Укртранснафта» до виконання Договору № 23-00/6/70-23, якою, згідно з умовами п. 5.2 Договору, АТ «Укртранснафта» надало свою згоду на поставку масок зварювальника в кількості вказаній в Додатку № 1 (Специфікації).

25.01.2023 Постачальником було передано Покупцю товар, що підтверджується видатковою накладною № 1, яка була підписана КЕП з боку Покупця 06.02.2023.

Отже, за твердженням Позивача, Постачальник повністю виконав умови Договору, а Покупцем прийнято товар 06.02.2023.

Враховуючи умови Договору, Покупець повинен був здійснити сплату за отриманий Товар в строк до 16.02.2023.

08.03.2023 Постачальник за вих. № 0293 направив Покупцю повідомлення про виникнення заборгованості за поставлений товар та необхідність сплати, а також зауважив на наявності порушень умов Договору.

20.03.2023 Постачальник за вих. № 0241 направив Покупцю повідомлення про виникнення заборгованості за поставлений товар та необхідність сплати, а також зауважив на наявності порушень умов Договору.

22.03.2023 Покупець направив Постачальнику підписаний КЕП лист щодо змін ціни за товар, яким зазначив, що між АТ «Укртранснафта» та ТОВ «НВП «Індустріальне Обладнання» укладено договір від 30.12.2022 № 23-02/116-22 на поставку масок зварювальника. У зв`язку з коливаннями цін на товар по договору поставки від 30.12.2022 № 23-02/116-22, просив Постачальника розглянути можливість зміни (зменшення) ціни за фактично поставлені маски зварювальника без зміни кількості (обсягу) та якості товарів шляхом укладення відповідної додаткової угоди.

23.03.2023 за вих № 0247 Постачальник направив Покупцю відповідь на лист щодо зміни ціни за товар, в якому надав пояснення щодо формування ціни на товар, а також зауважив на наявності непогашеної заборгованості та просив її погасити.

04.04.2023 за вих. № 01 Постачальник склав та направив Покупцю претензію-вимогу, якою просив здійснити сплату заборгованості за Договором протягом п`яти днів від дня отримання претензії-вимоги.

Отже, спір у справі виник у зв`язку із тим, що Покупець, порушуючи умови Договору, не оплатив поставлений товар, внаслідок чого, на день подачу позову у останнього утворилась заборгованість по оплаті поставленої продукції в розмірі 1 499 400,00 грн.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст. 173 ГК України, господарським визначається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншими учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

На виконання умов Договору та заявки позивач здійснив поставку товару на суму 1 499 400,00 грн. за видатковою накладною №1 від 25.01.2023.

Натомість, відповідач порушив взяті на себе зобов`язання передбачені Договору та у строк передбачений умовами укладеного між Сторонами Договором не здійснив оплату поставленого Товару.

У зв`язку з вказаним, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість на загальну суму 1 499 400,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що після відкриття провадження у справі Відповідачем на користь Позивача в рахунок погашення заборгованості за накладною №1 від 25.01.2023 сплачено суму у розмірі 1 499 400,00 грн грн., що підтверджується платіжним дорученням № від 19.05.2023.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, в тому випадку коли спір врегульовано самими сторонами шляхом перерахування боргу (передачі майна чи усунення перешкод у користуванні ним) після звернення кредитора з позовом за умови подання доказів такого врегулювання.

Оскільки відповідачем сплачено на користь позивача суму основної заборгованості після звернення позивача з даним позовом до суду та відкриття провадження у справі, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 1 499 400,00 грн.

Наведені вище обставини сторонами на стадії апеляційного перегляду сокаржуваного рішення не оспорюються.

Щодо заявлених позивачем до стягнення із відповідача 8 256,97 грн. 3% річних, 22 491,00 грн. інфляційних втрат.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, судом встановлено, що він є арифметично правильним, тому за висновком суду першої інстанції з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 8 256,97 грн. 3% річних, 22 491,00 грн. інфляційних втрат, а позовні вимоги в цій частині є такими, що підлягають задоволенню повністю.

Щодо заявленої позивачем до стягнення із відповідача 100 459,80 грн. - пені, нарахованої за період 17.02.2023-24.04.2023 суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Оскільки відповідач не виконав своє зобов`язання з поставки товару у строк, встановлений Договором, то суд вбачає наявність підстав для стягнення з відповідача пені, нарахованої за період 17.02.2023-24.04.2023.

Натомість, судом першої інстанції встановлено арифметичну правильність розрахунку позивача суми пені за період 17.02.2023-24.04.2023 в розмірі 100 459,80 грн.

У свою чергу відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції наголошував на неправильності розрахунків пені, посилаючись на те, що розрахунки позивача не враховують обмеження, що містяться у п. 7.4 Договору.

Відповідно до п. 7.4. Договору у разі несвоєчасного виконання грошових зобов`язань Покупцем, останній сплачує Постачальнику пеню в розмірі 0,1% за кожний день прострочення від суми простроченого платежу, але не більше розміру облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Судом апеляційної інстанції перевірено розрахунки пені, здійснених позивачем, взято до уваги розрахунок, зробленим скаржником в апеляційній скарзі та встановлено, що позивачем при здійсненні розрахунків не було враховано положення п. 7.4. Договору щодо розміру облікової ставки НБУ, у той час як позивачем при здійсненні розрахунків застосовано подвійну облікову ставку НБУ, а разом з тим здійснені позивачем розрахунки не вбачається за можливе визнати обгрунтованими.

Відтак, за розрахунком апеляційного суду з урахуванням положень пункту 7.4. Договору розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача, нарахованої за період 17.02.2023-24.04.2023 становить 68 808,09 грн.

Отже, доводи відповідача щодо невідповідності розрахунків пені п. 7.4. Договору знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення.

За викладених обставин, оскаржуване рішення суду підлягає зміні у відповідній частині.

Щодо доводів відповідача про відмову у стягненні розміру пені з АТ «Укртранснафта» з посиланням на наявність заборони здійснювати платежі без погодження з АТ «НАК «Нафтогаз України», що на переконання скаржника свідчить про відсутність вини АТ «Укртранснафта» у простроченні оплати за товар.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідачем доказово не обґрунтовано суду дійсної винятковості вказаного випадку із прострочення оплати за товар, як і не доведено наявності інших обставин, які б давали достатньо підстав для зменшення розміру неустойки.

При цьому, за висновками суду, заявлений позивачем розмір пені не є надмірно великим.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведення відповідачем наявності виняткових обставин у справі, що може бути підставою для зменшення штрафних санкцій, а відтак відсутні підстави для звільнення відповідача від оплати нарахованих позивачем сум пені з наведених ним підстав.

Щодо доводів відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій.

Нарахування 3% річних та інфляційних втрат на суму боргу відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09.02.2021 у справі №520/17342/18, від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18), від 13.11.2019 у справі №922/3095/18 (провадження №12-105гс19), від 13.03.2020 у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19).

Статтею 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З аналізу положень статті 233 Господарського кодексу України та статті 551 Цивільного кодексу України вбачається, що ними передбачено право суду на зменшення штрафних санкцій (штрафу, пені), в той час як стягнення 3% річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, зокрема неустойкою, а є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі №910/3692/18, від 27.04.2018 у справі №908/1394/17 та від 22.01.2019 у справі №905/305/18.

На підставі викладеного, у даному випадку в суду відсутні правові підстави для зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат, про що обгрунтовано зазначив суд першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат.

Позивач просив суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 50 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, окрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 126 ГПК України).

Згідно із ч. 3 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 ГПК України).

На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано наступні документи:

- копія Договору № 20/04-2023/Ін від 20.04.2023 р;

- копія Додаткової Угоди № 1 від 20.04.2023;

- копія платіжної інструкції № 246 від 21.04.2023;

- копія ордеру АІ №1383637 від 20.04.2023.

Відповідно до умов Додаткової Угоди № 1 від 20.04.2023 вартість правової допомоги визначена сторонами Договору в твердій сумі (незалежно від кількості підготовлених документів, витраченого на підготовку документів часу, кількості та тривалості судових засідань складає 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) грн.

24.04.2023 між ТОВ «НВП «Індустріальне Обладнання» (далі - Клієнт), в особі директора Нікітенко Івана Володимировича, який діє на підставі Статуту, з однієї сторони, та Адвокатське бюро «Леоніда Тамазликар» складено та підписано Акт № 24/04-23 приймання-передачі правової допомоги за договором № 20/04-2023/Ін від 20.04.2023.

Відповідно до згаданого акту: «Бюро надало, а Клієнт прийняв надану Бюро наступну правову допомогу:

1.1. Стягнення в судовому порядку (у господарському суді 1-ї інстанції) на користь Клієнта заборгованості за договором № 23-02/116-22, шляхом вивчення договору поставки № 23-02/116-22, умов Додатку № 1 до Договору № 23-02/116-22, умов Додатку № 2 до Договору № 23-02/116-22, умов заявки від АТ «Укртранснафта» про готовність АТ «Укртранснафта» до виконання договору, видаткової накладної № 1 від 25.01.2023, повідомлень про необхідність сплати за товар вих. № 0271 від 10.02.2023, № 0293 від 08.03.2023, № 0241 від 20.03.2023, листа ТА «Укртранснафта» щодо змін ціни за товар, листа відповіді на лист щодо зміни ціни на товар вих. № 0247 від 23.03.2023, претензії-вимоги вих. № 01 від 04.04.203 про сплату за товар, довіреності АТ «Укртранснафта» № 163, узгодження правової позиції, підготовка та подання до суду першої інстанції позову (складання позовної заяви, проведення розрахунків штрафних санкцій, складання відповіді на відзив, необхідних у справі заяв, клопотань, заперечень, участь в судових засіданнях) вартістю 50 000,00 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп.

Під час розгляду справи в суді першої інстанцїі відповідач зазначав, що заявлені позивачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами).

Суд першої інстанції погодився з доводами відповідача та прийшов до висновку про неспівмірність та необґрунтованість заявлених позивачем витрат на послуги адвоката із складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також що розмір таких витрат є необґрунтованим з огляду на наступне.

Дана справа розглядалась за правилами загального позовного провадження, оскільки ціна позову перевищує 500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, однак не є складною враховуючи, що предметом спору є стягнення боргу за підписаною сторонами видатковою накладною №1 від 25.01.2023 за Договором поставки від 30.12.2022 , а також 3% річних, інфляційних втрат та пені, нарахованих у зв`язку з простроченням відповідачем виконання своїх зобов`язань з оплати поставленого Товару.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Висновки, аналогічні відображеним вище, викладені в постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 50 000,00 грн не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, є неспівмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи зважаючи на складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг з урахуванням часу здійснення представництва у суді.

Відтак, оцінивши подані заявником докази у підтвердження понесених ним витрат, виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, характеру та обсягу наданих адвокатом послуг, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, з покладанням на відповідача обов`язку по відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач також зазначає про неспівмірність заявлених позивачем витрат на правничу допомогу зі складністю справи.

Перевіривши вказані доводи, судова колегія наголошує, що відповідні заперечення вже були враховані судом першої інстанції під час розподілу таких витрат при винесенні оскаржуваного рішення.

Щодо доводів скаржника про те, що позивачем не доведено обґрунтованість витрат на правничу допомогу, оскільки не надано детального опису робіт суд апеляційної інстанції зазначає, що опис робіт, виконаних адвокатом, наведено в Акті № 24/04-23 від 24.04.2023 приймання-передачі правової допомоги за договором № 20/04-2023/Ін від 20.04.2023, а тому відповідні доводи скаржника судом відхиляються як необгрунтовані.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про закриття провадження в частині стягнення основного боргу та щодо стягнення із відповідача 8 256,97 грн. 3% річних, 22 491,00 грн. інфляційних втрат.

Однак, за розрахунком апеляційного суду розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача, нарахованої за період 17.02.2023-24.04.2023 становить 68 808,09 грн, що відповідатиме положенням пункту 7.4. Договору, а відтак в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Також судова колегія погоджується зі здійсненим розподілом сум витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених в мотивувальній частині, судом апеляційної інстанції враховано, однак вони не спростовують наведених вище висновків суду.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 р. N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 р. N3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки щодо закриття провадження в частині стягнення основного боргу та щодо стягнення із відповідача 8 256,97 грн. 3% річних, 22 491,00 грн. інфляційних втрат, а також щодо розподілу витрат позивача на правничу допомогу відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому в цій частині рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2023 у справі №910/6338/23 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з цим, в частині стягнення пені рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2023 у справі №910/6338/23 підлягає зміні, а з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в розмірі 68 808,09 грн.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2023 у справі №910/6338/23 підлягає частковому задоволенню, оскільки доводи відповідача щодо невідповідності розрахунку пені позивачем, з яким погодився суд першої інстанції, умовам договору - знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи. Однак, в іншій частині апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги розподіляються за правилами, встановленими статтею 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 86, 123, 126, 129, 269, 270, 275, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма Ерідон» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2023 у справі №910/6338/23 - задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.07.2023 у справі №910/6338/23 - змінити в частині стягнення пені, в іншій частині - рішення суду залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

« 1. Провадження у справі №910/6338/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково - виробниче підприємство "Індустріальне обладнання" до Акціонерного товариства "Укртранснафта" про стягнення 1 630 607,77 грн. - закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України в частині стягнення основної заборгованості у 1 499 400,00 грн.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Акціонерного товариства "Укртранснафта" (вул. Князів Острозьких, 32/2, м. Київ, 01010; ідентифікаційний код 31570412) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково - виробниче підприємство "Індустріальне обладнання" (вул. Грушевського, буд. 39 Е, м. Одеса, 65031; ідентифікаційний код 35566441) 68 808,09 грн. пені, 8 256,97 грн. 3% річних, 22 491,00 грн. інфляційних втрат та 1 493,34 грн. судового збору та 25 000,00 грн. витрат на правничу допомогу.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.».

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково - виробниче підприємство "Індустріальне обладнання" (вул. Грушевського, буд. 39 Е, м. Одеса, 65031; ідентифікаційний код 35566441) на користь Акціонерного товариства "Укртранснафта" (вул. Князів Острозьких, 32/2, м. Київ, 01010; ідентифікаційний код 31570412) 971 (дев`ятсот сімдесят одну) грн 20 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

5. Судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 3054,79 грн залишити за скаржником.

6. Матеріали справи № 910/6338/23 повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ГПК України.

Головуючий суддя Є.Ю. Шаптала

Судді О.В. Тищенко

С.Р. Станік