ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2023 р.м. ХарківСправа № 922/3702/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КРАФТМАЄР", 29018, Хмельницька обл., м. Хмельницький, вул. Тернопільська, буд. 19
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Альянс", 61046, м. Харків, вул. Єнакіївська, буд. 19
простягнення 253 932,39 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КРАФТМАЄР" звернулось до Господарського суду Харківської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Альянс" про стягнення 253 932,39 грн. з яких: 200 000,00 грн. сума основної заборгованості, 45 128,77 грн. - сума пені, 2 745,21 грн. - 3 % річних, 6 058,41 грн. - інфляційні втрати.

Також до стягнення заявлені судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поворотної фінансової допомоги від 24.03.2022 року в частині повного та своєчасного виконання зобов`язань.

Крім того, у 1 пункті прохальної частини позовної заяви, позивачем заявлено клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою суду від 28.08.2023 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "КРАФТМАЄР" (вх. № 3702/23) залишено без руху.

04.09.2023 року від позивача через канцелярію суду надійшла заява (вх. № 23569) про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 11.09.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/3702/23. Клопотання позивача викладене у пункті 1 прохальної частини позовної заяви про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи - задоволено. Розгляд справи № 922/3702/23 призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Встановлено відповідачу 15 (п`ятнадцятиденний) строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив - протягом 5 днів з дня отримання відзиву на позов.

14.09.2023 року від відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 24955/23) про ознайомлення із матеріалами справи.

29.09.2023 року від відповідача через канцелярію суду надійшло клопотання (вх. № 26414) про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.

29.09.2023 року від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 26451/23) у якому останній, просить суд, прийняти даний відзив на позовну заяву до розгляду та долучити до матеріалів справи. З огляду на повторне порушення позивачем вимог частини 1 статті 164 Господарського процесуального кодексу України (не надання доказів суду на підтвердження направлення відповідачу копії позовної заяви з додатками за місцем знаходження відповідача) та просить постановити ухвалу про залишення позовної заяви буз руху та запропонувати позивачу з метою усунення недоліків позовної заяви направити на адресу відповідача за місцем знаходження відповідача копію позовної заяви з додатками, зазначивши правильний поштовий індекс: 61046, докази на підтвердження направлення - надати до суду. Задовольнити клопотання відповідача щодо зменшення розміру пені до 1 грн. Судові витрати просить суд, покласти на позивача.

Ухвалою суду від 02.10.2023 року відмовлено у клопотанні (вх. № 26414 від 29.09.2023 року) відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Відмовлено у задоволенні клопотання відповідача викладеного у відзиві на позовну заяву (вх. № 26451 від 29.09.2023 року) про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд, має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно вимог статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Разом з тим, за висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

Як зазначає позивач, 24.03.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "КРАФТМАЄР" (позивач, позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Альянс" (відповідач, позичальник) було укладено договір поворотної фінансової допомоги.

Керуючись статтями 1046-1053 Цивільного кодексу України позикодавець надає позичальнику грошові кошти, які за цим договором є національною українською валютою гривнею, а позичальник зобов`язується повернути таку саму суму грошових коштів в порядку, на умовах та в строки (терміни), визначені цим договором (пункт 1. договору).

Згідно підпункту 1.1. за цим договором відсотки на суму позики позикодавцем не нараховуються та позичальником не сплачуються (безвідсоткова позика).

Пунктом 2 договору, сторони погодили, що загальна сума позики становить 200 000.00 грн.

Строк надання позики (частини позики) не повинен перевищувати 360 днів від дати підписання сторонами цього договору, позикодавець може надавати позику позичальнику частинами (пункт 3 договору).

Пунктом 6 договору, сторони погодили, що позичальник зобов`язується повернути надану позику до моменту закінчення 360 днів від дати надання позики, або якщо надано її частину її частини, а саме у строк до 01.03.2023 року.

Позичальник зобов`язаний повернути суму позики до настання терміну, передбаченого пунктом 6 цього договору (пункт 7 договору).

За твердженнями позивача, останнім на виконання умов договору було перераховано відповідачу грошові кошти у розмірі 200 000,00 грн., про що свідчить платіжна інструкція № 2740 від 24.03.2022 року (призначення платежу: надання поворотної фінансової допомоги згідно договору б/н від 24.03.2022 року без ПДВ).

Проте відповідачем в порушення умов договору, зобов`язання щодо повернення суми поворотної фінансової допомоги у розмірі 200 000,00 грн. у встановлений договором строк здійснено не було, що стало причиною звернення із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію доказам які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписами частини 1 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли господарські зобов`язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору позики, згідно якого одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (частина 1 статті 1046 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 Цивільного кодексу України).

Крім того, пунктом 14.1.257 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що фінансова допомога - фінансова допомога, надана на безповоротній або поворотній основі. Поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

При цьому статтею 612 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач в порушення домовленості сторін, зобов`язання за вказаним договором належним чином та вчасно не виконав (розрахунок заборгованості позивача), та не повернув суму поворотної фінансової допомоги у розмірі 200 000,00 грн. у встановлений договором строк.

Заперечуючи проти позовних вимог у цій частині, відповідач у наданому до суду відзиві на позовну заяву (вх. № 26451/23 від 29.09.2023 року) зокрема зазначає, що між позивачем та відповідачем було укладено 2 договори купівлі продажу № 16-02/1 від 16.02.2022 року та 16-02/2 від 16.02.2022 року. При цьому, причиною укладання договору поворотної фінансової допомоги від 24.03.2022 року стало те, позивач не здійснив оплату відповідачу за договорами купівлі продажу № 16-02/1 від 16.02.2022 року та 16-02/2 від 16.02.2022 року за усною домовленістю сторін надав 200 000,00 грн. для того, щоб відповідач мав змогу сплатити ПДВ за поставлену 13.04.2022 року техніку позивачу, загальна ціна якої складає в еквіваленті 72 000 дол. США, адже у відповідача не було достатньо коштів сплатити ПДВ, в свою чергу позивач не виконав обов`язку щодо сплати у строк до 01.03.2023 року еквіваленту 27500 дол. США згідно специфікації № 1 до договору купівлі продажу № 16-02/2 від 16.02.2022 року, та обов`язку із плати до 30.08.2022 року техніки за специфікацією № 1 до договору купівлі продажу № 16-02/1 від 16.02.2022 року, та обов`язку зі сплати до 31.12.2022 року техніки за специфікацією № 2 за договором купівлі продажу № 16-02/1 від 16.02.2022 року. Зазначене підтверджується тим, що у справі № 924/831/23 Товариство з обмеженою відповідальністю «Крафтмаєр» визнає позов та не погоджується лише з розміром заявленої пені до стягнення (відзив на позовну заяву).

Вищевикладене у відзиві на позовну заяву на думку відповідача свідчить про те, що договір поворотної фінансової допомоги від 24.03.2022 року не укладався б між позивачем та відповідачем, якби позивач виконував належним чином свої зобов`язання за договорами купівлі продажу.

Також відповідач зазначає, що про наявність скрутного фінансового становища, наявністю якого скористався позивач пропонуючи замість сплати техніки за вищезазначеними договорами купівлі продажу укласти договір поворотної фінансової допомоги від 24.03.2022 року для сплати відповідачем ПДВ за договорами купівлі продажу. За твердженнями відповідача, місцезнаходження останнього є територія Харківської міської територіальної громади, яка згідно розділу 2 Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22.12.2022 року № 309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 року № 1668/39004 з 24.02.2022 року до 15.09.2022 року була територією активних бойових дій, та з 15.09.20222 року станови по сьогодні є територією можливих бойових дій з наявністю безперервних обстрілів ракетами з територій рф, тому відповідач не має можливості здійснити оплату за договором поворотної фінансової допомоги від 24.03.2022 року, до виконання позивачем свого обов`язку з оплати техніки до договорами купівлі продажу.

Крім того, відповідач зазначає, що останнім на адресу позивача було направлено два примірника угоди про проведення зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.09.2022 року на суму 200 000,00 грн.

Суд не приймає вищевикладені заперечення відповідача в частині посилання на інші договори, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог статті 13 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частинами 1-3 статті 180 Господарського кодексу України передбачено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом розгляду справи є стягнення 253 932,39 грн. за договором поворотної фінансової допомоги укладеного 24.03.2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "КРАФТМАЄР" (позивач, позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Альянс" (відповідач, позичальник).

Пунктом 2 договору, сторони погодили, що загальна сума позики становить 200 000.00 грн.

Пунктом 6 договору, сторони погодили, що позичальник зобов`язується повернути надану позику до моменту закінчення 360 днів від дати надання позики, або якщо надано її частину її частини, а саме у строк до 01.03.2023 року.

Крім того, пунктом 5 договору, сторони погодили, що призначення позики для власних господарських потреб позичальника.

З аналізу вищевикладеного слідує безпідставне посилання відповідача на інші договори укладені між позивачем та відповідачем, оскільки останні не стосуються предмету спору у даній справі.

Стаття 525 Цивільного кодексу України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина 2 статті 218 Господарського кодексу України та стаття 617 Цивільного кодексу України передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставинами, які є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Вищевикладене спростовує позицію відповідача, що дана правова ситуація виникла з вини позивача, оскільки договір поворотної фінансової допомоги від 24.03.2022 року не укладався б між позивачем та відповідачем, якби позивач виконував належним чином свої зобов`язання за договорами купівлі продажу.

Будь-яких інших доказів у підтвердженням викладених у відзиві на позовну заяву заперечень, відповідачем до суду надано не було.

Щодо посилання відповідача викладеного у відзиві на позовну заяву (вх. № 26451/23 від 29.09.2023 року) щодо направлення на адресу позивача два примірника угоди про проведення зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.09.2022 року на суму 200 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Як вбачається із доданого відповідачем до відзиву на позовну заяву копії листа від 29.09.2023 року направленого на адресу позивача, відповідач просив розглянути додану до листа угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.09.2023 року, у випадку погодження угоди надіслати два підписаних екземпляра на адресу відповідача. Про результати розгляду даного листа повідомити відповідача у передбачений чинним законодавством України строк шляхом направлення відповіді, та підписаних екземплярів угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.09.2023 року.

Також до відзиву було додано копію угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.09.2023 року, відповідно до пункту 1 якої сторона 1 (позивач) є кредитором, а сторона 2 (відповідач) є боржником при виконання грошового зобов`язання з договором поворотної фінансової допомоги від 24.03.2022 року на суму 200 000,00 грн.

Згідно пункту 2 сторона 2 є кредитором а сторона 1 боржником при виконання грошового зобов`язання за специфікацією № 1 до договору купівлі продажу № 16-02/2 від 16.02.2022 року на основну суму (без урахування курсової різниці) 779 625,00 грн. у тому чисті ПДВ.

Сторони маючи одна до одної зустрічні однорідні вимоги, строк виконання яких настав, дійшли згоди на підставі статті 601 Цивільного кодексу України про зарахування зустрічних однорідних вимог, що випливають з договору поворотної фінансової допомоги від 24.03.2022 року та договору купівлі продажу № 16-02/2 від 16.02.2022 року.

Розмір зустрічних грошових вимог за договором поворотної фінансової допомоги від 24.03.2022 року та договору купівлі продажу № 16-02/2 від 16.02.2022 року, що підлягають заліку, складає 200 000,00 грн. у тому числі ПДВ за договір купівлі продажу № 16-02/2 від 16.02.2022 року (пункти 3-4 договору).

Відповідно до частин першої третьої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Згідно з частиною третьою статті 203 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Аналогічні положення закріплені також у статті 601 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Відповідно до частини п`ятої статті 202 Цивільного кодексу України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

З аналізу вищевикладеного слідує, та положень статей 202 та 601 Цивільного кодексу України слідує, що надіслана відповідачем на адресу позивача заява від 28.09.2023 року із доданою до неї угодою, за своєю правовою природою є одностороннім правочином, направленим на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін у справі.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

При цьому, вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам (стаття 601 Цивільного кодексу України):

- бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);

- строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Умова щодо без спірності вимог, які зараховуються, а саме: відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, не передбачена чинним законодавством, зокрема статтею 203 Господарського кодексу України, статтею 601 Цивільного кодексу України, але випливає із тлумачення змісту визначених законом вимог і застосовується судами відповідно до усталеної правової позиції, викладеної у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 910/21652/17, від 11.09.2018 року у справі № 910/21648/17, від 11.10.2018 року у справі № 910/23246/17, від 15.08.2019 року у справі № 910/21683/17, від 11.09.2019 року у справі № 910/21566/17, від 25.09.2019 року у справі № 910/21645/17, від 01.10.2019 року у справі № 910/12968/17, від 05.11.2019 року у справі № 914/2326/18.

Згідно зі статтею 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Статтею 602 Цивільного кодексу України передбачено, що не допускається зарахування зустрічних вимог: 1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, 2) про стягнення аліментів, 3) щодо довічного утримання (догляду), 4) у разі спливу позовної давності, 4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом, 5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Виходячи із зазначеного, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути правомірними, дійсними, зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо).

Наслідком здійснення такого правочину є припинення як обов`язку заявника перед адресатом, так і обов`язку адресата перед заявником з моменту здійснення заяви про зарахування, що зумовлює необхідність визначення заявником тих вимог до нього, які відповідають вказаним вище умовам.

Спеціального порядку та форми здійснення відповідної заяви як одностороннього правочину не передбачено законодавством; за загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми), відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням.

Моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин є волевиявленням суб`єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин. Інститут заліку покликаний оптимізувати діяльність двох взаємозобов`язаних, хоч і за різними підставами, осіб. Ця оптимізація полягає в усуненні зустрічного переміщення однорідних цінностей, які складають предмети взаємних зобов`язань, зменшує ризик сторін, який виникає при здійсненні виконання, а також їх витрати, пов`язані з виконанням.

З аналізу вищевикладеного слідує, що зарахування можливе за наявності таких умов: правомірність та дійсність вимог, їх зустрічність, тобто сторони беруть участь у двох зобов`язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов`язанні є боржником в іншому зобов`язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі), строк виконання яких настав.

Припинення зобов`язання зарахуванням зустрічної вимоги є односторонньою угодою (правочином), яка оформляється заявою однією з сторін. Зарахування, проведене за заявою однієї сторони, діє з моменту, коли є у наявності всі умови для зарахування.

Заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування, а якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до суду. Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов`язань (наприклад, недопустимість зарахування зустрічних вимог згідно з статтею 203 Господарського кодексу України та статтею 602 Цивільного кодексу України), то друга сторона вправі звернутися до господарського суду з позовом про примусове виконання зобов`язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний суд у постанові від 05.02.2020 року у справі 910/7570/19.

Зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов`язанні, здійснюється в силу положень статті 601 Цивільного кодексу України та не пов`язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною.

Таким чином зобов`язання може бути припинено шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог за наявності умов, установлених статтею 601 Цивільного кодексу України, та за відсутності обставин, передбачених статтею 602 Цивільного кодексу України, за яких зарахування зустрічних вимог не допускається.

Зарахування є одностороннім правочином, для нього достатньо заяви однієї сторони.

При цьому, чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 26.11.2019 року у справі № 920/240/18.

При цьому, позивачем у встановленому законом порядку не спростовано належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості кожної зі сторін за спірним договором на дату вчинення правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог була іншою, ніж та, яка зазначена у заяві від 28.09.2023 року, також і не надано доказів часткового чи повного погашення цієї заборгованості, у зв`язку із чим. суд дійшов висновку, про безспірність такої заборгованості.

Крім того, суд приймає до уваги, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі N 916/3006/17 (провадження N 12-278гс18) також зазначено, що інформація про наявність у суді іншого позову стягувача до боржника чи боржника до стягувача сама по собі не є доказом недотримання умови щодо безспірності заборгованості.

При цьому, наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.

Також у постановах від 28.02.2018 року у справі № 910/4312/17, від 04.07.2018 року у справі № 910/16430/16, від 05.07.2018 року у справі № 914/3013/16, від 19.07.2018 року у справі № 910/14503/16, від 26.09.2018 року у справі № 910/20105/17, від 04.04.2019 року у справі № 918/329/18 Касаційний господарський суду у складі Верховного Суду зазначено, що відповідно до статті 601 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином. Зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявила одна із сторін у зобов`язанні, здійснюється в силу положень статті 601 Цивільного кодексу України та не пов`язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. Якщо інша сторона не погоджується з проведенням зарахування, вона вправі на підставі статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду.

Як вбачається із наявних у матеріалах справи документів, що за договором поворотної фінансової допомоги від 24.03.2022 року у відповідача є боржником, а позивач є кредитором, водночас за договору купівлі продажу № 16-02/2 від 16.02.2022 року позивач є боржником, а відповідач є кредитором. Вищевикладене свідчить про те, що вимоги, які виникли між сторонами на підставі цих договорів, є зустрічними однорідними грошовими вимогами.

При цьому, грошові вимоги мають розглядатися, як однорідні у силу не диференційованості грошей, як предмета виконання зобов`язань. Гроші як предмет задоволення майнової вимоги мають ознаку замінності, еквівалентності та інші властивості, що дозволяють проводити обмін та інші операції з грошами. Отже, вимога про сплату грошей за загальним правилом є однорідною із іншою вимогою про сплату грошей. Відтак, оскільки зобов`язання, які виникли між сторонами за укладеними договорами є грошовими, то вони є однорідними.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги, які виникли між сторонами на підставі цих договорів, є зустрічними однорідними грошовими вимогами, та зобов`язання відповідача перед позивачем у розмірі 200 000,00 грн. за договором поворотної фінансової допомоги від 24.03.2022 року та зобов`язання позивача перед відповідачем за договором купівлі продажу № 16-02/2 від 16.02.2022 року на суму 200 000,00 грн. є припиненими шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог у відповідності до положень статті 601 Цивільного кодексу України.

Наведене, свідчить, що в частині позовних вимог за про стягнення суми основного боргу у розмірі 200 000,00 грн. за договором поворотної фінансової допомоги від 24.03.2022 року предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Пунктом 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що у справі № 922/3702/23 відсутній предмет спору в частині стягнення суми основної заборгованості за договором поворотної фінансової допомоги від 24.03.2022 року у розмірі 200 000,00 грн., у зв`язку із припиненими шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог у відповідності до положень статті 601 Цивільного кодексу України, тому провадження у справі щодо суми 200 000,00 грн. підлягає - закриттю.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (частина 3 статті 231 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги становлять вимогу про стягнення пені у сумі - 45 128,77 грн., 3 % річних у розмір - 2 745,21 грн., інфляційні втрати у розмірі - 6 058,41 грн.

Щодо заявлених до стягнення із відповідача 3 % річних у розмір - 2 745,21 грн., інфляційні втрати у розмірі - 6 058,41 грн. відповідно до наданого розрахунку суми позовних вимог, суд зазначає наступне.

Частиною 2статті 625 Цивільного кодексу України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України нарахування мають компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також відсотків річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07.04.2020 року у справі №910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Перевіривши правильність нарахування позивачем 3 % річних у розмірі 2 745,21 грн. нарахованих на суму боргу 200 000,00 грн. за період з 02.03.2023 року по 15.08.2023 року та інфляційні втрати у розмірі 6 058,41 грн. нарахованих на суму боргу 200 000,00 грн. за 02.03.2023 року по червень 2023 року в онлайн системі "Ліга закон" дійшов до висновку, що відповідні нарахування не суперечать вимогами законодавства, та підлягають до задоволення.

Щодо нарахованої позивачем пені у сумі - 45 128,77 грн. за період з 02.03.2023 року по 15.08.2023 року на суму боргу 200 000,00 грн. відповідно до наданого розрахунку, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно вимог частини 1 статті 612 Цивільного Кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Стаття 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Особливістю пені як штрафної економічної санкції є те, що вона встановлюється у відсотковому відношенні до простроченої суми, причому за кожний день прострочення, доки зобов`язання не буде виконане. Тобто це санкція, розмір якої збільшується залежно від продовження правопорушення. Залежністю суми пені від кількості днів (терміну) прострочення виконання вона відрізняється від неустойки як санкції за господарське правопорушення.

Штраф як різновид неустойки може бути у конкретній грошовій сумі; у відсотковому відношенні до суми всього зобов`язання або до невиконаної його частини; у розмірі вартості предмета зобов`язання; у кратному розмірі предмета зобов`язання.

З огляду на викладене, пеня це безперервно наростаюча сума за кожний день прострочення протягом визначеного часу, штраф стягується одноразово у формі, визначеній договором.

Як вбачається із умов підпункту 11.1. договору, сторони погодили, що у разі порушення позичальником строку виконання своїх грошових зобов`язань згідно пункту 6 цього договору, позичальник сплачує позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені, від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Перевіривши правомірність нарахування позивачем пені в онлайн системі "Ліга закон" за вищезазначений період, та виходячи з підпункту 11.1. договору, приписів статті 231 Господарського кодексу України, судом встановлено, що дане нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства та умовам договору, та за розрахунком суду розмір пені не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (за період з 02.03.2023 року по 15.08.2023 року на суму боргу 200 000,00 грн.).

Заперечуючи проти позовних вимог у цій частині, відповідач у наданому до суду відзиві на позовну заяву (вх. № 26451/23 від 29.09.2023 року) зокрема зазначає, що згідно частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин які мають значення для справи.

У зв`язку зі чим, відповідач, просить суд, зменшити розмір заявленої позивачем до стягнення неустойки з 45 128,77 грн. до 1 грн.

Суд дослідивши матеріали справи, та розглянувши клопотання відповідача викладене у відзиві на позовну заяву (вх. № 26451/23 від 29.09.2023 року) про зменшення неустойки зазначає наступне.

В обґрунтування наданого до суду клопотання, відповідач зазначає, що скрутне фінансове становище відповідача підтверджується даними звіту про фінансовий стан за 2022 рік, код рядка «2350» у якому зафіксовано збитки у розмірі 5 179,9 тис. грн.., що у порівнянні із 2021 роком означає, що збиток збільшився у 2 рази, та за перший квартал 2023 року збиток від діяльності 2 221,1 тис. грн.

Також зазначає, що невиконання позивачем обов`язку щодо своєчасної сплати вартості техніки згідно договорів купівлі продажу стали причиною погодження відповідача на пропозицію позивача замість здійснення оплати за договорами купівлі продажу № 16-02/01 від 16.02.2022 року та № 16-02/02 від 16.02.2022 року укласти договір поворотної фінансової допомоги від 24.03.2022 року зі строком повернення по 01.03.2023 року; звернення 24.07.2023 року відповідача із позовом до позивача про стягнення заборгованості у загальному розмірі 2 225 846,57 грн. та неможливістю здійснити оплату за договором поворотної фінансової допомоги від 24.03.2022 року до того, як зокрема, буде виконано судове рішення у справі № 924/831/23; місцезнаходження відповідача є територія Харківської територіальної громади, яка згідно розділу 2 Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, з 24.02.2022 року до 15.09.2022 року була територією активних бойових дій, та з 15.09.20222 року станови по сьогодні є територією можливих бойових дій з наявністю безперервних обстрілів ракетами з територій рф, що в свою чергу, призводить до майже припинення діяльності відповідача. Також відповідач посилається на звернення останнього до позивача із листом від 28.09.2023 року з угодою про зарахування зустрічних однорідних вимог з метою, зокрема припинення зобов`язання відповідача перед позивачем у розмірі 200 000,00 грн. за договором поворотної фінансової допомоги від 24.03.2022 року.

Також за твердженнями останнього, матеріали справи не містять доказів понесення позивачем збитків внаслідок порушення відповідачем умов договору, натомість на думку останнього у матеріалах справи наявні докази, які підтверджують, що позивачем замість належного виконання зобов`язання за договорами купівлі продажу, стягнення заборгованості за якими є предметом судового розгляду у справі № 924/831/23, враховуючи несприятливе фінансове становище відповідача та воєнні дії у м. Харкові, відповідач був змушений погодитись на пропозицію позивача щодо укладання договору поворотної фінансової допомоги від 24.03.2022 року задля виконання обов`язку зі сплати ПДВ за договорами купівлі продажу від 16.02.2022 року, за яким позивач станом на день подання даного відзиву так і не розрахувався.

Вищевказані обставини затвердженнями відповідача свідчать про наявність сукупних умов для зменшення розміру пені до 1 грн.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.

При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Системний аналіз приписів статей 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України свідчить, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання господарським судом оцінки поданим учасниками справи доказам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій.

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим з огляду на інтереси сторін, які заслуговують на увагу, ступінь виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначність прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідність розміру пені наслідкам порушення, негайне добровільне усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін.

При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 року у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 року у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 року у справі №917/791/18).

Крім того, у постанові від 24.02.2021 року у справі № 924/633/20 Верховний Суд зазначив, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призвести до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18).

Водночас, висновок суду щодо необхідності зменшення розміру пені, який підлягає стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 № 7-рп/2013 зазначив, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

З аналізу вищевикладеного слідує, що зменшення (за клопотанням сторони) розміру пені, яка нараховується за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з приписами статті 74 Господарського процесуального кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Частинами 1, 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (стаття 74 Господарського процесуального кодексу України).

Враховуючи вищевикладене, суд дослідивши надане відповідачем клопотання викладене у відзиві на позовну заяву (вх. № 26451/23 від 29.09.2023 року) про зменшення неустойки, оцінивши надані останнім докази (а саме фінансова звітність малого підприємства за 2022 рік, та 1 й квартал 2023 року) та обставини справи у їх сукупності, дійшов до висновку, що даний випадок не є винятковим, та виходячи із інтересів сторін, їх майновий стан; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, поведінки винної особи, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, суд не вбачає підстав для зменшення нарахованої позивачем відповідачу пені.

Крім того, відповідачем в порушення вимог Господарського процесуального кодексу України, не надано до суду належних та допустимих доказів у підтвердження виняткових обставин (ані виписки банку, ані фінансових документів, розрахунків, листування, доказів існування фінансових зобов`язань у значному розмірі тощо), які б надавали підстав для зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій. Самі лише посилання відповідача на скрутне фінансове становище відповідача, що підтверджується даними звіту про фінансовий стан за 2022 рік, код рядка «2350» у якому зафіксовано збитки у розмірі 5 179,9 тис. грн., що у порівнянні із 2021 роком означає, що збиток збільшився у 2 рази, та за перший квартал 2023 року збиток від діяльності 2 221,1 тис. грн., без надання до суду належних та допустимих доказів, не може бути підставою для задоволення відповідного клопотання.

З огляду на вищевикладене, враховуючи необхідність дотримання балансу інтересів сторін, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання відповідача викладене у відзиві на позовну заяву (вх. № 26451/23 від 29.09.2023 року) про зменшення неустойки.

Частиною четвертою статті 11 Господарського процесуального кодексу України також унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994).

Так, решта доводів учасників процесу, їх письмових пояснень та заперечень, поданих до матеріалів справи документів були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог та про стягнення із відповідача на користь позивача пені у сумі - 45 128,77 грн., 3 % річних у розмірі - 2 745,21 грн., інфляційні втрати у розмірі - 6 058,41 грн.

В частині позовних вимог про стягнення суми основної заборгованості за договором поворотної фінансової допомоги від 24.03.2022 року у розмірі 200 000,00 грн. провадження у справі закрити на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із припиненими шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог у відповідності до положень статті 601 Цивільного кодексу України.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судовий збір у даній справі покладається на відповідача у розмірі 3 808,99 грн.

Керуючись статтями 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 129, 236-238, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання відповідача викладеному у відзиві на позовну заву (вх. № (вх. № 26451/23 від 29.09.2023 року) про зменшення неустойки.

У позові відмовити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Альянс" (61046, м. Харків, вул. Єнакіївська, буд. 19, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КРАФТМАЄР" (29018, Хмельницька обл., м. Хмельницький, вул. Тернопільська, буд. 19, ) пеню у сумі - 45 128,77 грн., 3 % річних у розмірі - 2 745,21 грн., інфляційні втрати у розмірі - 6 058,41 грн. та 3 808,99 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Закрити провадження у справі у частині позовних вимог про стягнення суми основної заборгованості за договором поворотної фінансової допомоги від 24.03.2022 року у розмірі 200 000,00 грн. на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду, у межах апеляційного округу, протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України та з урахуванням пункту 17.5 Перехідних положень Кодексу.

Інформацію щодо роботи суду та щодо розгляду конкретних судових справ можна отримати на сайті суду, а також за допомогою Телеграм-бота Господарського суду Харківської області https://t.me/GospSud_kh_bot.

Реквізити сторін:

позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "КРАФТМАЄР" (29018, Хмельницька обл., м. Хмельницький, вул. Тернопільська, буд. 19, );

відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Альянс" (61046, м. Харків, вул. Єнакіївська, буд. 19, ).

Повне рішення складено "14" листопада 2023 р.

Суддя О.О. Ємельянова