ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2023 р. м. Одеса Справа № 923/1383/21

Господарський суд Одеської області у складі судді Невінгловської Ю.М.

секретар судового засідання: Курко Ю.О.

за участю представників сторін:

прокурор: Мацюра Н.Ю.;

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Керівника Бериславської окружної прокуратури Херсонської області (74300, Херсонська обл., м. Берислав, вул. 1 Травня, 223) в інтересах держави в особі Борозенської сільської ради (74152, Херсонська область, Бериславський район, село Борозенське, провулок Мічуріна, будинок 1; );

до відповідача: Фізичної особи-підприємця Надич Юлії Вікторівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

про визнання недійсним договору оренди приміщення №1,-

1. Суть спору.

Керівник Бериславської окружної прокуратури Херсонської області звернувся до господарського суду із позовом в інтересах держави в особі Борозенської сільської ради Бериславського району Херсонської області до відповідача Фізичної особи-підприємця Надич Юлії Вікторівни, м.Берислав про визнання недійсним договору оренди приміщення №1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оцінка об`єкта оренди сторонами Договору не проводилась, розмір орендної плати визначено у фіксованій грошовій сумі без визначення відсоткового значення від вартості майна та без будь-якого визначення розрахунку орендної плати, у договорі відсутні умови щодо вартості майна, індексації орендної плати, страхування орендарем взятого ним в оренду майна тощо.

2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 26.10.2021 позовну заяву залишено без руху, встановлено заявнику строк на усунення недоліків.

У встановлений судом строк прокурором усунуто недоліки позовної заяви, про що подано відповідну заяву і докази.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 19.11.2021 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 16.12.2021.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 16.12.2021 було призначено підготовче засідання на 18.01.2022.

06.01.2022 до суду від Керівника Борозенської сільської ради надійшло клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмету спору.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 18.01.2022 було частково задоволено заяву Борозенської сільської ради про закриття провадження у справі; закрито провадження у справі в частині вимог про зобов`язання Фізичної особи-підприємця Надич Юлії Вікторівни за актом приймання-передачі орендованого майна передати Борозенській сільській раді нерухоме майно, що належить до комунальної власності, а саме індивідуально визначене майно - частину будівлі загальною площею 186,1 кв.м., вартістю 157480,26 грн., що знаходиться за адресою Херсонська область, Бериславський район, с.Чарівне, вул.Берези, 84.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 18.01.2022 було закрито підготовче провадження у справі №923/1383/21 та призначено розгляд справи по суті у судовому засіданні на 10 лютого 2022 року.

01.02.2022 до суду від Фізичної особи-підприємця Надич Юлії Вікторівни надійшла заява про визнання позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду Херсонської області від 15.02.2022 було призначено розгляд справи на 25.02.2022.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затвердженого Верховною Радою України Законом України від 24.02.2022 р. № 2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан (з подальшим продовженням строку дії воєнного стану в Україні включно до моменту ухвалення даного рішення).

Відповідно до акту приймання-передачі судових справ Господарський суд Херсонської області передав, а Господарський суд Одеської області прийняв евакуйовану до міста Одеси справу № 923/1383/21.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Господарського суду Одеської області від 14.06.2023 до розгляду справи № 923/1383/21 визначено суддю Невінгловську Ю.М.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.06.2023 було прийнято справу №923/1383/21 до провадження за правилами загального позовного провадження, ухвалено розгляд справи здійснювати спочатку, підготовче засідання призначено на 07 серпня 2023 р.

17.07.2023 до суду від ФОП Надич Юлії Вікторівни надійшла заява (вх. №25585/23), у якій відповідач повідомив про припинення Договору оренди № 1 від 10.05.2019 за взаємною згодою сторін.

У судовому засіданні 07.08.2023 судом було оголошено протокольну ухвалу про відкладення розгляду справи на 06.09.2023.

У судовому засіданні 06.09.2023 суд оголосив протокольну ухвалу, в порядку п.3 ч.2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України, про закриття підготовчого провадження у справі № 923/1383/21 та призначення справи до розгляду по суті в засіданні суду на 02.10.2023.

26.09.2023 до суду від ФОП Надич Юлії Вікторівни надійшла заява про розгляд справи за відсутності її представника (вх. № 33544/23).

29.09.2023 від Борозенської сільської ради до суду надійшло клопотання про розгляд справи №923/1383/21 за наявними в матеріалах справи документами (вх. № 34267/23).

У судовому засіданні 02.10.2023 суд дійшов висновку, що спір по справі №923/1383/21 розгляд якого по суті розпочато, не може бути вирішено в даному судовому засіданні, в зв`язку з чим судом було оголошено перерву у розгляді справи до 02.11.2023.

В судове засідання, призначене на 02.11.2023, з`явився прокурор, який наполягав на задоволенні позовних вимог.

У судовому 23.10.2023 засіданні судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення та відкладено складення повного рішення на строк, визначений ч.6 ст. 233 Господарським процесуальним кодексом України.

3. Аргументи учасників справи.

3.1. Доводи Керівника Бериславської окружної прокуратури Херсонської області.

Прокурор зазначає, що 10.05.2019 між Борозенською сільською радою Бериславського району Херсонської області та ФОП Надич Юлією Вікторівною (відповідач, Орендар) укладено договір оренди приміщення №1 (Договір).

Водночас, згідно тверджень прокурора, оспорюваний Договір та надані відповідачем документи засвідчують, що оцінка об`єкта оренди сторонами Договору не проводилась, розмір орендної плати визначено у фіксованій грошовій сумі без визначення відсоткового значення від вартості майна та без будь-якого визначення розрахунку орендної плати, у договорі відсутні умови щодо вартості майна, індексації орендної плати, страхування орендарем взятого ним в оренду майна тощо.

Прокурор зазначає, що до правовідносин, що виникли між Борозенською сільською радою Бериславського (Великоолександрівського) району та ФО Надич Юлією Вікторівною застосовується Закон України «Про оренду державного та комунального майна» в редакції чинній на момент укладення договору про оренду (Закон України «Про оренду державного та комунального майна від 10 квітня 1992 року №2269-ХІІ, в редакції станом на 05.12.2019, далі - Закон).

Цим Законом врегульовані відносини, пов`язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності.

Згідно вимог ч. 1 ст. 10 Закону, до істотних умов договору оренди законодавцем, серед іншого, віднесені: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); орендна плата з урахуванням її індексації; відновлення орендованого майна та умови його повернення; забезпечення виконання зобов`язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Крім того, прокурор стверджує, що цим же нормативно-правовим актом запроваджені механізми забезпечення ефективності використання державного та комунального майна шляхом передачі його в оренду, одним із яких є обов`язкова оцінка об`єкта оренди.

Прокурор звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України №629 від 10.08.1995 затверджена Методика оцінки об`єктів оренди (далі - Методика), пунктом 1 якої встановлено, що відповідно до цієї Методики проводиться оцінка майна державних підприємств, установ та організацій, іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, що передається в оренду, в тому числі нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень).

Згідно вимог п. 2 Методики, оцінка об`єктів оренди проводиться з метою визначення вартості таких об`єктів згідно з положеннями (національними стандартами) оцінки майна та цією Методикою, з урахуванням положень (стандартів) бухгалтерського обліку, для відображення її в договорі оренди та використання під час розрахунку орендної плати.

Прокурор наголошує, що оцінка обов`язково проводиться перед укладенням договору оренди та перед продовженням (поновленням) договору оренди у разі, коли на момент продовження дії такого договору остання оцінка об`єкта оренди була проведена більш як три роки тому.

Проте, згідно тверджень прокурора, діючу на час укладання оспорюваного Договору Методику розрахунку орендної плати, орендодавець не використовував, а тому визначення орендної плати в оспорюваному договорі проведено усупереч вимогам ст. 11 Закону, оскільки, як зазначено вище, оцінка приміщення орендодавцем при укладенні договору оренди у 2019 році не проводилася.

Більше того, прокурор зазначає, що при укладанні оспорюваного правочину не враховано вимоги, що зазначені у абз. 3 ч. 1 ст. 10 Закону про те, що істотними умовами договору оренди комунального майна є також: орендна плата з урахуванням її індексації; відновлення орендованого майна та умови його повернення; забезпечення виконання зобов`язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Виходячи з вищевикладеного, відсутність оцінки нерухомого майна на момент укладення Договору, як і визначення орендної плати усупереч вимогам законодавства та без її індексації, не забезпечує реалізацію вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна» щодо обов`язкової оцінки орендованого майна (ст. 11 Закону), порядку визначення орендної плати (ст. 19 Закону), ефективного використання майна і вірного визначення такої істотної умови правочину, як орендна плата та об`єкт оренди ( ст. 4, 10 Закону).

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 10 Закону, укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди державного майна розробляє і затверджує Фонд державного майна України, типові договори оренди майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, затверджують відповідно Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування.

Указане, на думку прокурора засвідчує про недодержання на час вчинення правочину вимог законодавства, а тому є підставою для визнання укладеного між Борозенською сільською радою Бериславського (Великоолександрівського) району Херсонської області та ФОП Надич Ю.В. договору оренди майна комунальної власності територіальної громади від 10.05.2019 недійсним.

3.2. Доводи Борозенської сільської ради.

У наданій до Господарського суду Херсонської області заяві про закриття провадження у справі (вх. № ГСХО 56/22 від 06.01.2022), позивач повідомив, що 15 грудня 2021 року між Борозенською сільською радою та ФОП Надич Ю.В. укладено Угоду про припинення дії Договору №1 від 10 травня 2019 року відповідно до якої дію Договору оренди приміщення №1 від 10 травня 2019 року припинено за взаємною згодою з 15 грудня 2021 року.

Крім того, згідно Акту прийому-передачі комунального майна від 15.12.2021 року нерухоме майно, що належить до комунальної власності, а саме індивідуально визначене майно - частина будівлі загальною площею, що орендується 186,1 кв. м., вартістю 157 480,26 грн., що знаходиться за адресою: Україна, Херсонська обл., Бериславський район, с. Чарівне, вул. Берези, буд. 84 передана ФОП Надич Ю.В. до Борозенської сільської ради.

Претензії та зауваження щодо стану майна - відсутні. Таким чином, на даний час відповідач добровільно виконав позовні вимоги.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що провадження у справі підлягає закриттю у зв?язку з добровільним виконанням позовних вимог та відсутністю предмету спору.

3.3. Доводи ФОП Надич Юлії Вікторівни.

На думку відповідача, з огляду на укладення 15.12.2021 Угоди про припинення дії Договору № 1, а також передача (повернення відповідачем) об`єкту оренди Борозенській сільській раді, згідно акту прийому-передачі комунального майна від 15.12.2021, предмет спору у даній справі відсутній.

4. Обставини справи, встановлені судом:

10.05.2019 між Борозенською сільською радою Великоолександрівського району Херсонської області та ФОП Надич Юлією Вікторівною було укладено Договір оренди приміщення № 1, згідно п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві у строкове платне приміщення, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування приміщення, яке що визначне у цьому Договорі (Приміщення), та зобов`язується сплачувати орендодавцеві орендну плату.

У п. 1.2. Договору передбачена адреса приміщення, що орендується: Україна, Херсонська область, Великоолександрівський район, село Чарівне, вулиця Берези, буд. 84.

Загальна площа Приміщення, що орендується: 186,1 кв.м. (п. 1.3. Договору).

Згідно п. 2.1. Договору, приміщення, що орендується, надається орендарю для підприємницької діяльності - фізичної особи.

Відповідно до п. 3.1. Договору, приміщення та майно, що орендуються, повинні бути передані Орендодавцем прийняті Орендарем протягом 5 (п`яти) днів.

У п. 3.2. Договору сторони погодили, що у момент підписання Договору орендодавець передає орендарю ключі приміщення, що орендується.

Положеннями п. 4.1. Договору передбачено, що строк оренди приміщення, що орендується складає 2 роки 11 місяців з моменту прийняття приміщення, що орендується.

Згідно п.п. 5.1.-5.3. Договору, розмір місячної орендної плати складає: 7,00 грн. за 1 кв. м., але не менше 300 в місяць (Згідно рішення вісімнадцятої сесії шостого скликання від 18.05.2012 роу №273).

Відповідно до п. 5.2. Договору, орендна плата сплачується орендарем не пізніше 10 числа кожного наступного місяця на розрахунковий рахунок Орендодавця.

Розмір орендної плати може переглядатися за письмовою вимогою орендодавця (п. 5.3. Договору).

У розділі 8 Договору передбачено відповідальність сторін за порушення договору, а саме:

8.1. У випадку порушення зобов`язання, що в кає з цього Договору (надалі іменується "порушення Договору"), Сторона несе відповідальність, визначену і Договором та (або) чинним в Україні законодавством.

8.1.1. Порушенням Договору є його невиконання або неналежне виконання, то виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору.

8.1.2. Сторона вважається невинуватою і не несе відповідальності за порушення Договору, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання цього Договору.

Відповідно до п. 10.3. Договору, строк його дії починає свій перебіг 10 травня 2019 року та закінчується 09 квітня 2022 року.

Згідно п. 10.4. Договору, закінчення строку цього Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

У п. 10.5. Договору сторони погодили, що Договір може бути розірваний на вимогу однієї із сторін Договору у разі невиконання іншою стороною обов`язків передбачених цим Договором.

Право комунальної власності Борозенської сільської ради на об`єкт оренди підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №166343286 від 13.05.2019.

Згідно з вказаним Витягом Борозенська сільська рада являється власником будівлі, розташованої за адресою с.Чарівне, вул.Берези, 84, тобто на момент укладання правочину орендодавець оформив право власності на об`єкт оренди.

Також до матеріалів справи додано: копію технічного паспорту на виробничий будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, що розташований за адресою с.Чарівне, вул.Берези, 84 та копію звіту експерта по визначенню ринкової вартості нежитлового приміщення від 31.08.2021, відповідно до якого, ринкова вартість приміщення, що орендується площею 186,1 кв.м. складає 157 480,26 грн.

15 грудня 2021 року між Борозенською сільською радою та ФОП Надич Ю.В. укладено Угоду про припинення дії Договору М61 від 10 травня 2019 року, відповідно до умов п. 1.1. якої, сторони вирішили припинити дію Договору оренди приміщення № 1 від 10.05.2019 за взаємною згодою з 15.12.2021.

У п. 2 Угоди, сторони підтвердили, що на момент припинення дії договору між ними нема неврегульованих спорів з приводу його виконання, а також будь-яких невиконаних сторонами зобов`язань, в т.ч. по оплаті.

Згідно п. 3 Угоди, у зв`язку із припиненням дії Договору, жодна зі сторін не має претензій до іншої сторони по Договору.

Крім того, згідно Акту прийому-передачі комунального майна від 15.12.2021 року нерухоме майно, що належить до комунальної власності, а саме індивідуально визначене майно - частина будівлі загальною площею, що орендується 186,1 кв. м., вартістю 157 480,26 грн., що знаходиться за адресою: Україна, Херсонська обл., Бериславський район, с. Чарівне, вул. Берези, буд. 84 передана ФОП Надич Ю.В. до Борозенської сільської ради.

Претензії та зауваження щодо стану майна - відсутні.

Між тим, оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; правочини визнаються недійсним з моменту їх вчинення. Розірвання чи припинення оспорюваних правочинів не означає, що такі правочини перестали існувати з моменту їх укладення, з огляду на що прокурором підтримуються вимоги щодо визнання недійсним договору оренди приміщення №1.

5. Позиція суду

5.1. Щодо підстав звернення прокурора з позовом до суду.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, в тому числі, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів держави в суді (п. 2 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону).

Відповідно до ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини звертав увагу на категорії справ, у яких підтримка прокурора не порушує справедливого балансу.

При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Як зазначає Верховний Суд у постанові від 05.02.2019 по справі № 910/7813/18 (п. 31), в Основному Законі та ординарних законах не наведено переліку випадків, за яких прокурор здійснює представництво в суді, однак визначено критерії для оцінки, орієнтири та умови, коли таке представництво є можливим.

Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю медіа, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Тобто, аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

2) у разі відсутності такого органу.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

Згідно правової позиції Верховного Суду, висловленої в ухвалі від 10.07.2018 у справі №812/1689/16, постанові від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 «нездійснення захисту» має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Верховний Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Натомість прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Відповідна правова позиція викладена в пункті 5.6 постанови Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18.

Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.10.2019 по справі № 903/129/18 сформувала правову позицію, відповідно до якої сам факт не звернення до суду уповноваженого органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави та територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обгрунтовані підстави для захисту таких інтересів, шляхом звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 N 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. З мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічні позиції викладені у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи №806/1000/17 та від 08.02.2019 №915/20/18).

Так, пред`явлення окружною прокуратурою даного позову спрямоване на захист майнових інтересів Борозенської територіальної громади.

Відповідно до Європейської хартії місцевого самоврядування (ратифікована Верховною Радою України в 1997 Законом України №452/97-ВР, набрала чинності для України 01.01.1998) держави - члени Ради Європи, які підписали цю Хартію, врахували, що органи місцевого самоврядування є однією з головних підвалин будь-якого демократичного режиму та право громадян на участь в управлінні державними справами є одним з демократичних принципів, які поділяються всіма державами - членами Ради Європи і воно найбільш безпосередньо може здійснюватися саме на місцевому рівні.

У Конституції України місцевому самоврядуванню, як одній з основ демократичного ладу, присвячено спеціальний XI розділ. Не будучи складовою частиною системи державних органів, органи місцевого самоврядування водночас тісно взаємодіють з державними органами і являють собою особливу форму участі громадян в управлінні державними і суспільними справами виключно місцевого значення.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади вирішувати питання місцевого управління в межах Конституції і законів України.

Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Отже, інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання.

Зі змісту аб. 2 п.п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» вбачається, що прокурор, звертаючись до господарського суду із заявою про визнання правочину недійсним, виступає позивачем або зазначає у ній позивачем державний чи інший орган або установу, організацію, уповноважені здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах, наприклад, управляти майном, що є предметом цього правочину, і визначає відповідачами, як правило, сторони за правочином (договором).

Із наведених вище положень законодавства вбачається, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

«Неналежність» здійснення такого захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, охоплює досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача (аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 04.04.2019 № 914/882/17, від 22.10.2019 № 926/979/19).

Також згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи позивача про неможливість самостійно звернутись до суду з позовом, сам факт не звернення до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підставі для захисту значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

На думку Верховного Суду, нездійснення захисту полягає у тому, що уповноважений суб`єкт владних повноважень за наявності факту порушення інтересів держави, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.

Така поведінка (бездіяльність) уповноваженого державного органу та органу місцевого самоврядування може вчинятися з умислом чи з необережності; бути наслідком об`єктивних (відсутність, коштів на сплату судового збору, тривале не заповнення вказаної посади юриста) чи суб`єктивних (вчинення дій на користь можливого відповідача, інших корупційних або кримінально караних дій) причин.

Прокурор може підтвердити наявність підстав для представництва інтересів держави в суді шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчить про наявність підстав для відповідного представництва.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

Бериславською окружною прокуратурою виконано приписи ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» шляхом направлення повідомлення позивачу від 31.08.2021 про наявні порушення вимог чинного законодавства у вказаних правовідносинах.

Відповідно до п. 14 ст. 15 Закону України «Про прокуратуру», прокурором органу прокуратури є: керівник окружної прокуратури.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Таким чином, позов подано керівником Керівника Бериславської окружної прокуратури Херсонської області, який має статус прокурора та право на звернення з позовною заявою відповідно до ст. ст. 15, 24 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до ч. 1ст. 55 ГПК України, органи та особи, які відповідно до цього кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком обмежень, передбачених частиною другою цієї статті.

5.1. Щодо визнання недійсним договору оренди приміщення №1 від 10.05.2019.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

У статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Положення частини другої статті 16 ЦК України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3 , 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України, суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 і від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17).

Як вбачається із встановлених обставини у цій справі, між Борозенською сільською радою Бериславського району та ФОП Надич Юлією Вікторівною виникли договірні правовідносини на підставі Договору оренди приміщення №1 від 10 травня 2019 року

Підставою для визнання укладеного договору недійсним, прокурор зазначає порушення вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції чинній на момент укладання договору), затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №629 від 10.08.1995 Методики оцінки об`єктів оренди, Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність України» в частині відсутності оцінки об`єкта оренди, визначення розміру орендної плати у фіксованій грошовій сумі без визначення відсоткового значення від вартості майна та без будь-якого визначення розрахунку орендної плати, а також відсутності у договорі умов щодо вартості майна, індексації орендної плати, страхування орендарем взятого ним в оренду майна тощо.

Згідно ч. 2 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції чинній на момент укладання Договору), методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об`єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об`єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об`єктів, що перебувають у державній власності. Орендна плата, встановлена за відповідною методикою, застосовується як стартова під час визначення орендаря на конкурсних засадах.

Відповідно до п. 3 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції чинній на момент укладання Договору), строки внесення орендної плати визначаються у договорі.

Положеннями ч. 1 ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції чинній на момент укладання Договору), передбачено, що істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов`язань; забезпечення виконання зобов`язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об`єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Згідно ч. 2 ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції чинній на момент укладання Договору), укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди державного майна розробляє і затверджує Фонд державного майна України, типові договори оренди майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, затверджують відповідно Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції чинній на момент укладання Договору), оцінка об`єкта оренди здійснюється за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України. Оцінка об`єкта оренди передує укладенню договору оренди. У разі якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка об`єкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди провадиться оцінка об`єкта оренди.

Постановою Кабінету Міністрів України №629 від 10.08.1995 затверджена Методика оцінки об`єктів оренди (Методика), пунктом 1 якої (в редакції чинній на момент укладання Договору) встановлено, що відповідно до цієї Методики проводиться оцінка майна державних підприємств, установ та організацій, іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), що передається в оренду, а саме: цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць); нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) та іншого окремого індивідуально визначеного майна підприємств (машин, устаткування, інших облікових одиниць основних засобів, нематеріальних активів та інших цінностей, що виділяються у самостійний об`єкт оренди згідно із законодавством); майна, що не увійшло до статутних (складених) капіталів господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Абзацом 1 пункту 2 Методики (в редакції чинній на момент укладання Договору) визначено, що оцінка об`єктів оренди проводиться з метою визначення вартості таких об`єктів згідно з положеннями (національними стандартами) оцінки майна та цією Методикою з урахуванням положень (стандартів) бухгалтерського обліку для відображення її в договорі оренди та використання під час розрахунку орендної плати.

Положеннями абз. 2 пункту 2 Методики (в редакції чинній на момент укладання Договору) передбачено, що оцінка обов`язково проводиться перед укладенням договору оренди та перед продовженням (поновленням) договору оренди у разі, коли на момент продовження дії такого договору остання оцінка об`єкта оренди була проведена більш як три роки тому.

Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (в редакції чинній на момент укладання Договору), а саме статтею 3 цього Закону, встановлено, що оцінкою майна, майнових прав є процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

В силу вимог ч. 2 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» (в редакції чинній на момент укладання Договору), проведення оцінки майна є обов`язковим у випадку оренди майна, що є у комунальній власності.

Отже, з наведеного вбачається, що під час укладення 10.05.2019 між Борозенською сільською радою Великоолександрівського району Херсонської області та ФОП Надич Юлією Вікторівною Договору оренди приміщення № 1, саме позивачем не було дотримано умов Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» в частині здійснення оцінки майна.

Водночас суд вважає за доцільне зауважити, що реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Частинами першою та другою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (такий висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)).

Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 3, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 ГПК України (частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Близька за змістом позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.

У разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 ЦК України). Близька за змістом позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 26.05.2023 у справі №905/77/21.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 ЦК України).

Водночас об`єднана палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.05.2023 у справі №905/77/21 сформувала висновок про те, що:

"Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом.

Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.

Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача."

Отже, обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (висновки викладені у постанові КГС ВС від 19.09.2023 у справі 910/19668/21).

Положеннями ч. 1 ст. 203 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов`язання, всі умови якого виконано належним чином, припиняється, якщо виконання прийнято управненою стороною.

Як вбачається судом, 15 грудня 2021 року між Борозенською сільською радою Бериславського району Херсонської області та ФОП Надич Ю.В. укладено Угоду про припинення дії Договору №1 від 10 травня 2019 року, відповідно до якої дію Договору оренди приміщення №1 від 10 травня 2019 року припинено за взаємною згодою з 15 грудня 2021 року.

Таким чином, відносини між сторонами щодо оренди приміщення за адресою: Україна, Херсонська область, Великоолександрівський район, село Чарівне, вулиця Берези, буд. 84, загальною площею 186,1 кв.м. припинено за взаємною згодою з 15 грудня 2021 року.

Враховуючи викладене суд зазначає, що прокурором при зверненні з даним позовом обрано неефективний спосіб захисту, який не призведе до поновлення майнових прав позивача, що є достатньою та самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

На підставі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Водночас, відповідно до п.5 ч.1 ст.7 Закону України Про судовий збір, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Враховуючи наведене та закриття провадження у справі в частині вимог про зобов`язання Фізичної особи-підприємця Надич Юлії Вікторівни за актом приймання-передачі орендованого майна передати Борозенській сільській раді нерухоме майно, що належить до комунальної власності, з огляду на відсутність предмета спору, суд дійшов висновку про повернення на користь Херсонської обласної прокуратури з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 2270 грн, сплачений квитанцією № 11865 від 14.09.2021.

Керуючись ст.ст.129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

2. Повернути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Херсонській області (вул. Старообрядницька, № 21, м. Херсон, 73003, ) на користь Херсонської обласної прокуратури (73025, Херсонська область, місто Херсон, вулиця Михайлівська, будинок 33; ) судовий збір у розмірі 2270/дві тисячі двісті сімдесят/грн 00 коп., сплачений квитанцією № 11865 від 14.09.2021.

3. Інші судові витрати понесені прокурором відшкодуванню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст.256 ГПК України.

Повне рішення складено 13 листопада 2023 року.

Суддя Ю.М. Невінгловська