ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2023 р. м. Київ Справа № 911/994/23

Господарський суд Київської області в складі

головуючого судді Христенко О.О.

за участю секретаря Любицької Д-М.О.

розглянувши справу № 911/994/23

за позовом Приватного підприємства «Укрпалетсистем», с. Ушомир Коростенського

району Житомирської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота Середина»,

с. Мархалівка Васильківського району Київської області

про визнання інформації недостовірною та зобов`язання вчинити дії

Представники:

від позивача: Петров О.Е., адвокат, довіреність № 800 від 20.01.2023;

від відповідача: Сич М.В., адвокат, ордер серії АІ № 1428203 від 31.07.2023.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство «Укрпалетсистем» (надалі-позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота Середина» (надалі-відповідач) з вимогами визнати інформацію недостовірною та зобов`язати вчинити дії.

Так, в обгрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що 06.01.2023 та 09.01.2023 на сайті інтернет-видання OBOZREVATEL, яке належить ТОВ «Золота Середина», за адресою: http://news.obozrevatel.com/abroad/kompania-upg-za-kotoroj-stoit-belorusskij-oligarh-i-syin- lukashenko-prorvalas-na-polskij-ryinok.htm було розміщено статтю під заголовком «Компанія UPG, за якою стоїть білоруський олігарх і син ОСОБА_1 , прорвалась на польський ринок».

Позивач вказує, що у тексті цієї статті зазначається наступне: «… про махінації компанії UPG білоруського олігарха Миколи Вороб`я…»; «Мережа АЗК UPG, яка де-факто належить білоруському олігарху Миколі Вороб`ю» та сину диктатора ОСОБА_2 …»; «… «ребрендинг» зроблено лише для того, щоб оминати всі санкції Євросоюзу завдяки підставних особам»; «Перш ніж стати частиною українського бізнесу та «перефарбуватись» в UPG, компанія входила в орбіту білоруського олігарху ОСОБА_3 . Нині за нашими даними, за нею стоїть і керує ОСОБА_4 …».

Як стверджує позивач, факт поширення ТОВ «Золота Середина» спірної інформації у вищезазначеній статті за посиланням: http://news.obozrevatel.com/abroad/kompania-upg-za-kotoroj-stoit-belorusskij-oligarh-i-syin-lukashenko-prorvalas-na-polskij-ryinok.htm підтверджується висновком комп`ютерно-технічної експертизи № 951/02/2023, оприлюдненої у глобальній комп`ютерній мережі Інтернет від 14.02.2023, складений Експертно-дослідною службою України.

Так, звертаючись із відповідним позовом, позивач зазначає про те, що вказана у статті інформація не відповідає дійсності, принижує ділову репутацію позивача і, що поширення спірної інформації призвело до порушення особистих немайнових прав позивача.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.04.2023 відкрито провадження у справі № 911/994/23; розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження; справу № 911/994/23 призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 17.05.2023.

27.04.2023 через канцелярію суду від відповідача надійшла заява від 25.04.2023 (вх. № суду 8192/23) про продовження відповідачу процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву у зв`язку із тим, що 10.04.2023 на електронну пошту відповідачем було отримано копію ухвали суду від 10.04.2023 у справі № 911/994/23 про відкриття провадження у справі, де судом встановлено відповідачу строк для подання до суду відзиву на позовну заяву до 01.05.2023, проте станом на 25.04.2023 на поштову та електронну адресу відповідача не надходила копія позовної заяви, тому з об`єктивних причин у строк, встановлений ухвалою суду від 10.04.2023, відповідач не мав можливості проаналізувати позовну заяву, зібрати відповідні докази та надати до суду ґрунтовний відзив на позовну заяву у даній справі, тому відповідач просить суд відкласти підготовче засідання на іншу дату та продовжити йому термін на подання відзиву на позовну заяву.

Розглянувши в підготовчому засіданні 17.05.2022 заяву відповідача від 25.04.2023 (вх. № суду 8192/23), суд з огляду на наведені у заяві обставини та обґрунтування щодо необхідності продовження строку на подання відзиву, дійшов висновку щодо її задоволення, про що постановлено ухвалу від 17.05.2022 та відкладено підготовче засідання на 07.06.2023.

26.05.2023 через канцелярію господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота Середина» надійшов відзив на позовну заяву б/н від 23.05.2023, в якому останній заперечує проти позову та просить суд відмовити в його задоволенні.

Так, у своєму відзив відповідач зазначає про те, що автор не обвинувачує позивача у якійсь конкретній незаконній або аморальній поведінці, навіть якщо він зауважує про не зовсім достойні мотиви. Вислови, які оспорює позивач, якщо читати їх у контексті політичної ситуації в Україні та у контексті статті в цілому, мали на меті проілюструвати думку автора, що позивач не розкриває своїх білоруських бізнес-партнерів громадськості, що є нещирим по відношенню до численних громадян України в умовах війни та керується міркуваннями матеріальної вигоди.

При цьому, відповідач зазначає про те, що опублікована гостра критика не перевищує меж допустимої крити щодо позивача, а повідомлення будь-яких даних в межах публікації зумовлено переважаючим суспільним інтересом, порівняно із потребою захисту немайнових прав позивача. Важливими є також й інші чинники, такі як гіпотетичні граматичні форми та сатиричний фон, застосовані автором, який неодноразово наголошує на тому, що судження автора мають розглядатись як іронічні.

Крім того, відповідач зауважує про те, що оспорювана позивачем інформація перекручена та вирвана з контексту, позивач зосередився лише на деяких частинах оскаржувальної статті, вилучених не лише із контексту, а й із самого його змісту. Поруч з цим, відповідач вказує на те, що інтернет-видання OBOZREVATEL задля підтримки демократії та її інституціалізації в суспільстві має право поширювати інформацію, не лише приємну чи милозвучну, а й таку, що може ображати, шокувати чи непокоїти та оскільки оспорювана інформація стосується питань, що становлять значний суспільний інтерес, отже в даному випадку повинен надаватись високий рівень захисту свободи вираження поглядів.

Ухвалою господарського суду від 07.06.2023 продовжений строк проведення підготовчого провадження у справі № 911/994/23, підготовче засідання у справі № 911/994/23 відкладено на 26.06.2023.

15.06.2023 через канцелярію господарського суду від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. № 11767/23), в якій позивач зазначає про те, що поширення інформації в деяких закордонних ЗМІ про діяльність компанія UPG (ПП «Укрпалетсистем) не означає, що така інформація є правдивою та не виправдовує дії відповідача щодо поширення схожої за змістом інформації, при цьому відповідачем взагалі не зазначено, яке відношення має поширення вищезазначеної інформації в закордонних ЗМІ до оспорюванної інформації, поширенної відповідачем, що також не має для суду преюдиціального значення та не звільняє від обов`язку підтверджувати достовірність опублікованої ним інформації.

Позивач наголошує на тому, що інформація поширена відповідачем в оскаржуваній статті є саме фактичним твердженням, а не оціночним судженням, що підтверджується висновком експерта № 925/02/2023 за результатами проведеної семантико-текстуальної експертизи.

Позивач зазначає про те, що останній не зосереджувався саме на деяких частинах оскаржуваної статті, вилучених з контексту, проте як позивачем оскаржується тільки ті частини статті, які не відповідають дійсності та порушують ділову репутацію юридичної особи ПП «Укрпалетсистем».

Позивач наголошує на тому, що спірна інформація побудована у формі недостовірних (неправдивих) звинувачень щодо господарської діяльності позивача, викликає негативну соціальну оцінку, шкодить діловій репутації позивача та створює негативний імідж мережі АЗС/АЗК UPG серед населення України, в умовах військового стану в Україні, оскільки Білорусь є найближчим (сателітом) російської федерації, країною, яка підтримує збройну агресію російської федерації проти України і більшість українців після 24.02.2022 ставляться до білорусів та Білорусі як до ворога, тому будь-які зв`язки (стосунки) з Білоруссю викликають різкий осуд серед населення України та сприймається ним дуже негативно.

Ухвалою господарського суду від 26.06.2023 підготовче засідання у справі № 911/994/23 було відкладено на 02.08.2023.

17.07.2023 через канцелярію господарського суду від відповідача надійшли заперечення б/н від 10.07.2023 (вх. № 13653/23), в яких відповідач зазначає про те, що питання щодо недопущення фінансування збройної агресії проти України та питання організації бізнесу у сфері імпорту палива, бізнесових зв`язків, їх впливу на економіку та політичне середовище становлять предмет суспільного інтересу і висвітлюються як іноземними, так і українськими ЗМІ, які в свою чергу занепокоєні тим, що UPG не вказує, де купує паливо і, як воно імпортується до Європи.

Разом з цим, відповідач вказує на те, що доказів недостовірності поширеної в ЗМІ, як закордонних так і України, інформації матеріали справи не містять, як і відсутня інформація щодо наявності будь-яких судових спорів про спростування такої інформації до засобів ЗМІ. Саме на ЗМІ покладена функція публікувати інформацію, що становить суспільний інтерес, з метою здійснення громадського контролю та надання розголосу подіям, які мають важливе значення для суспільства.

Відповідач зазначає, що надана позивачем стаття щодо розподілу споживання пального на ринку України, не спростовує, а навпаки підтверджує той факт, що суб`єкти господарювання мають тісні стосунки із білоруськими компаніями і ця тема неодноразово висвітлювалась і висвітлюється ЗМІ і, що оспорювання позивачем інформація стосується питань, що становлять значний суспільний інтерес, і в даному випадку має надаватись високій рівень захисту свободи вираження поглядів.

Поруч з цим, відповідач вважає, що наданий позивачем висновок є неналежним та недопустимим доказом, оскільки експерт ОСОБА_5 не мала права проводити вид експертизи, визначений в експертному висновку № 952/02/23, оскільки вона не є працівником державної спеціалізованої експертної установи (звільнена), а використання експертом свідоцтва науково-дослідних установ судових експертиз, для проведення експертиз на інших підприємствах, установах та організаціях або особисто, забороняється. Поруч з цим, предметом висновку експерта не можуть бути питання права, експерт не може надавати правову оцінку інформації, що є компетенцією суду, а отже виходить за межі повноважень експерта.

В підготовчому засіданні 02.08.2023 судом оголошено перерву до 16.08.2023.

Ухвалою господарського суду від 16.08.2023 закрито підготовче провадження у справі № 911/994/23, справу призначено до розгляду по суті на 06.09.2023.

В судовому засіданні 06.09.2023 судом оголошено перерву до 02.10.2023 з розгляду справ по суті.

Присутнім в судовому засіданні 02.10.2023 представником позивача були підтримані позовні вимоги, вважаючи їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з підстав, викладених у позові; представник відповідача заперечував проти позову та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими та не доведеними, а отже такими, що не підлягають задоволенню, з наведених відповідачем підстав.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши представників позивача та відповідача, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Київської області -

ВСТАНОВИВ:

06.01.2023 та повторно 09.01.2023 на сайті інтернет-видання OBOZREVATEL, яке належить ТОВ «Золота Середина», за адресою (посиланням): http://news.obozrevatel.com/abroad/kompania-upg-za-kotoroj-stoit-belorusskij-oligarh-i-syin- lukashenko-prorvalas-na-polskij-ryinok.htm було розміщено статтю під заголовком «Компанія UPG, за якою стоїть білоруський олігарх і син ОСОБА_1 , прорвалася на польський ринок».

Далі по тексту статті зазначається: «… про махінації компанії UPG білоруського олігарха Миколи Вороб`я…»; «Мережа АЗК UPG, яка де-факто належить білоруському олігарху Миколі Вороб`ю» та сину диктатора ОСОБА_2 …»; «… «ребрендинг» зроблено лише для того, щоб оминати всі санкції Євросоюзу завдяки підставних особам»; «Перш ніж стати частиною українського бізнесу та «перефарбуватись» в UPG, компанія входила в орбіту білоруського олігарху ОСОБА_3 . Нині за нашими даними, за нею стоїть і керує ОСОБА_4 …».

За твердженням позивача, факт поширення ТОВ «Золота Середина» спірної інформації у вищезазначеній статті за посиланням: http://news.obozrevatel.com/abroad/kompania-upg-za-kotoroj-stoit-belorusskij-oligarh-i-syin-lukashenko-prorvalas-na-polskij-ryinok.htm підтверджується висновком комп`ютерно-технічної експертизи № 951/02/2023, оприлюдненої у глобальній комп`ютерній мережі Інтернет від 14.02.2023, складеного Експертно-дослідною службою України.

Позивач зазначає,що мережею АЗС/АЗК UPG оперує (здійснює управління) Приватне підприємство «Укрпалетсистем», на підставі Ліцензійного договору № 1/14 від 11.03.2014 про передачу прав на використання знака для товарів та послуг (на використання знаку UPG), укладеного між ОСОБА_6 (ліцензіар) та ПП «Укрпалетсистем» (ліцензіат).

Мережа АЗС/АЗК «UPG» складається із 73-х АЗС/АЗК, які орендуються позивачем.

Приватне підприємство «Укрпалетсистем» є українською національною компанією, що працює на ринку паливно-мастильних матеріалів України з 2003 року.

Так, звертаючись із відповідним позовом, позивач зазначає про те, що вказана у статті інформація не відповідає дійсності, принижує ділову репутацію позивача і, що поширення спірної інформації призвело до порушення особистих немайнових прав позивача.

Відповідач проти позовних вимог заперечував з тих підстав, що позивачем не доведений факт поширення недостовірної інформації, жодна із перерахованих фраз не містить фактичних тверджень, а є оціночними судженнями, позивачем не доведено, яким чином поширена інформація порушила їх права.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про інформацію" під інформацією закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 4 Закону України "Про інформацію" передбачено, що суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень, а об`єктом інформаційних відносин є інформація.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про інформацію" кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Право на інформацію охороняється законом. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію (стаття 7 Закону України "Про інформацію").

Згідно із статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації, на переконання суду, повинен забезпечуватись баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

При цьому статтею 91 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Відповідно до статті 94 Цивільного кодексу України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Захист особистих немайнових прав юридичної особи у зв`язку із завідомо неправдивим повідомленням або неумисним повідомленням недостовірної інформації щодо її уповноваженої (посадової чи службової) особи про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України "Про запобігання корупції" у порядку, передбаченому цим Законом, здійснюється у такому самому обсязі, що і особистих немайнових прав фізичних осіб.

Згідно з частиною другою статті 34 Господарського кодексу України дискредитацією суб`єкта господарювання є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, пов`язаних із особою чи діяльністю суб`єкта господарювання, які завдали або могли завдати шкоди діловій репутації суб`єкта господарювання.

Отже, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, в тому числі, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 Цивільного кодексу України).

Статтею 277 Цивільного кодексу України встановлено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування. Якщо недостовірна інформація міститься у документі, який прийняла (видала) юридична особа, цей документ має бути відкликаний. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Таким чином, розглядаючи справи, предметом позову в яких є спростування недостовірної інформації, суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності, у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів.

Суд зазначає, що згідно з частинами першою та третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

При цьому відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 77 Господарського процесуального кодексу України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту статті 79 Господарського процесуального кодексу України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Одночасно статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Відповідно до позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі № 904/4494/18, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

За доводами позивача, відповідач ТОВ «Золота Середина» на сайті інтернет-видання OBOZREVATEL, яке належить ТОВ «Золота Середина», за адресою (посиланням): http://news.obozrevatel.com/abroad/kompania-upg-za-kotoroj-stoit-belorusskij-oligarh-i-syin- lukashenko-prorvalas-na-polskij-ryinok.htm було розміщено статтю під заголовком «Компанія UPG, за якою стоїть білоруський олігарх і син ОСОБА_1 , прорвалася на польський ринок».

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, не заперечує, що саме йому належить інтернет-видання OBOZREVATEL, тобто вказана обставина визнається сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 ГПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Отже, вищевказана інформація вважається поширеною ТОВ «Золота Середина».

Судом встановлено, що спірна інформація стосується саме позивача, оскільки у публікаціях зазначено мережу АЗС/АЗК UPG, управління якою здійснюється ПП «Укрпалетсистем», на підставі Ліцензійного договору № 1/14 від 11.03.2014 про передачу прав на використання знака для товарів та послуг, на використання знаку UPG. Посилання у публікації на діяльність підприємства в сукупності із зазначенням назви позивача виключають можливість припущення, що інформація у спірній публікації стосувалась іншої особи із подібною назвою.

Отже, відповідачем була поширення інформації, яка стосується позивача.

У своїй відповіді на відзив позивач зазначає, що сам по собі факт імпортування позивачем палива з Білорусії до 24.02.2022 не свідчить про наявність у позивача бізнес-партнерів та друзів у Білорусії.

Відповідач зазначає, що інформацію, яку позивач просить визнати недостовірною, було також висвітлено у публікаціях під назвою: 1. «Чи може термінал у ОСОБА_7 потрапити до рук білорусів? На задньому плані син ОСОБА_1 та енергетична безпека країни», яка опублікована інтернет-виданням polskieradio24.pl, 2. «Таки купили: UPG випірнула на польських терміналах», яка опублікована виданням encorr.ua в статті від 04.01.2023 р.; 3. «Польские СМИ: сын Лукашенко может купить долю в топливному терминале в Шецине», передрук статті якої здійснило білоруське видання mostmedia.io; 4. « 20 років нестримного руху. Як UPG з компанії сімейного типу стала мережею АЗК зі своїм терміналом, унікальним сервісом та найбільшим парком бензовозів в Україні», яка опублікувала виданням rbc.ua.

Зазначені публікації підтверджують, що зазначена інформація стосується питань, що становлять суспільний інтерес. Оскільки оспорювана інформація стосується питань, що становлять значний суспільний інтерес, в даному випадку повинен надавитися високий рівень захисту свободи вираження поглядів.

Суд зазначає, що праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки "інформації" чи "ідей", які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає "демократичного суспільства" (рішення у справі "Карпюк та інші проти України" від 06.10.2015).

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. (GAZETA UKRAINA-TSENTR v. UKRAINE, № 16695/04, § 46, ЄСПЛ, 15 липня 2010 року).

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі № 753/21759/16-ц, від 22.05.2019 року у справі № 757/22307/17-ц, від 05.06.2019 року у справі № 758/6022/14-ц та ін.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

ЄСПЛ, розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи у справі № 61561/08 "Інститут економічних реформ проти України", зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. Як зазначено у статті 10 Конвенції, ця свобода може підлягати обмеженням, які ... проте мають бути чітко розтлумачені, а потреба в обмеженнях встановлена переконливо… (пункт 42 рішення ЄСПЛ від 02.06.2016 у справі "ТОВ "Інститут економічних реформ" проти України").

Водночас, відповідно до частин першої та другої статті 22 Закону України "Про інформацію" масова інформація - інформація, що поширюється з метою її доведення до необмеженого кола осіб. Засоби масової інформації - засоби, призначені для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації.

Визначення поняття "аудіовізуальна інформація" міститься у статті 1 Закону України "Про телебачення і радіомовлення", згідно з якою аудіовізуальна інформація - будь-які сигнали, що сприймаються зоровими і слуховими рецепторами людини та ідентифікуються як повідомлення про події, факти, явища, процеси, відомості про осіб, а також коментарі (думки) про них, що передаються за допомогою зображень та звуків.

При цьому відповідно до статті 1 Закону України "Про телекомунікації", Інтернет - всесвітня інформаційна система загального доступу, яка логічно зв`язана глобальним адресним простором та базується на Інтернет-протоколі, визначеному міжнародними стандартами.

Отже, інформація яка поширюються через мережу Інтернет, орієнтована на необмежене коло осіб, відповідно є масовою інформацією. Інтернет-видання (веб-сайт) є засобом, призначеним для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації, а відтак є засобом масової інформації.

ЄСПЛ також вказував, що Інтернет, як інформаційний і комунікаційний інструмент, дуже відрізняється від друкованих засобів масової інформації, особливо у тому, що стосується здатності зберігати та передавати інформацію. Електронна мережа, яка обслуговує мільярди користувачів у всьому світі, не є і потенційно не буде об`єктом такого ж регулювання та засобів контролю. Ризик завдання шкоди здійсненню та використанню прав людини і свобод, зокрема права на повагу до приватного життя, який становлять інформація з Інтернету та комунікація в ньому, є безумовно вищим, ніж ризик, який походить від преси (рішення у справі "Редакція газети "Правоє дело" та Штекель проти України" від 05.05.2011).

Відповідної позиції дотримується й Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2022 у справі № 910/13849/21.

Суд констатує, що спір у цій справі стосується конфлікту між свободою вираження поглядів та захистом честі й гідності осіб (дифамаційний спір), тому для його вирішення необхідно ретельно зважити заявлені у справі вимоги на основі критеріїв, закладених практикою ЄСПЛ.

У дифамаційному праві цивільно-правовий судовий захист зазначених нематеріальних благ можливий лише при умові одночасного захисту права на свободу слова і масової інформації. Тобто значення будь-якого дифамаційного спору - у досягненні балансу і вирішенні коалізії між правом на захист честі, гідності та ділової репутації й спростування недостовірної інформації, з одного боку, і правом на свободу слова і масової інформації, з іншого (рішення ЄСПЛ "Українська прес-група" проти України" від 29.03.2005).

Просто особистих домислів або суб`єктивного сприйняття тої чи іншої публікації в якості дифамаційної недостатньо для встановлення факту, що публікація напряму зачепила інтереси такої особи. В умовах конкретної справи повинно бути дещо таке, що змушує пересічного читача відчути, що спірне твердження в публікації напряму кидає тінь персонально на позивача, або що цей позивач став об`єктом критики (пункт 44 рішення ЄСПЛ "Дюльдін і Кислов проти Росії від 31.07.2007).

Як зазначалося вище, звертаючись з цим позовом, Приватне підприємство «Укрпалетсистем» просило, у тому числі, визнати недостовірною інформацію, яка порочить ділову репутацію позивача, поширену на сайті інтернет-видання OBOZREVATEL, яке належить ТОВ «Золота Середина», за адресою (посиланням): http://news.obozrevatel.com/abroad/kompania-upg-za-kotoroj-stoit-belorusskij-oligarh-i-syin- lukashenko-prorvalas-na-polskij-ryinok.htm було розміщено статтю під заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_1 , за якою стоїть білоруський олігарх і син ОСОБА_1 , прорвалась на польський ринок».

Позивач вказує, що у тексті цієї статті зазначається наступне: «… про махінації компанії UPG білоруського олігарха Миколи Вороб`я…»; «Мережа АЗК UPG, яка де-факто належить білоруському олігарху Миколі Вороб`ю» та син диктатора ОСОБА_2 …»; «… «ребрендинг» зроблено лише для того, щоб оминати всі санкції Євросоюзу завдяки підставних особам»; «Перш ніж стати частиною українського бізнесу та «перефарбуватись» в UPG, компанія входила в орбіту білоруського олігарха ОСОБА_3 . Нині за нашими даними, за нею стоїть і керує Микола Воробей…».

Зазначені вимоги було обґрунтовано, зокрема, тим, що вказана інформація про позивача, не відповідає дійсності та викладена неправдиво, тобто містить відомості про події, що не існували взагалі, із зазначенням найменування позивача у спірних публікаціях. Такі дії відповідача щодо поширення завідомо неправдивої та негативної інформації, на думку позивача, порушують особисті немайнові права останнього і перешкоджають позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Суд відзначає, що особа має право спростовувати інформацію, яка міститься у публікації, як в цілому, так і її частину, спір, не повинен обмежуватись лише формальним дослідженням спірної фрази без врахування контексту всієї статті, змістовно пов`язаних її частин тощо.

Право на звернення до суду не повинно використовуватися як спосіб тиску на свободу слова та журналістську діяльність, а неточності у висловах, які є результатом такої діяльності (яка нерідко здійснюється в умовах обмеженості доступу до інформації, перешкоджання у її отриманні тощо), - для формального її спростування безвідносно до дотримання стандартів журналістської діяльності, контексту статті, суспільного значення проблематики, що висвітлюється.

При зверненні із позовом щодо спростування недостовірної інформації необхідно встановити чи завдають зазначенні публікації шкоди (та в якій мірі) особистим немайновим благам саме позивача, з урахуванням критеріїв, закладених у практиці ЄСПЛ та національному законодавстві (зокрема: щодо забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом честі й гідності осіб; щодо обов`язковості встановлення чи стосувалась інформація, яка є предметом розгляду, суспільно-важливих питань, що становлять громадський інтерес; щодо обов`язковості встановлення чи був індивідуалізований в контексті такої інформації позивач).

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Ділову репутацію юридичної особи становить престиж її фірмового (комерційного) найменування та інших належних їй нематеріальних активів серед кола споживачів її товарів та послуг. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Приниженням ділової репутації суб`єкта господарювання (підприємця) є поширення у будь-якій формі неправдивих, неточних або неповних відомостей, що дискредитують спосіб ведення чи результати його господарської (підприємницької) діяльності, у зв`язку з чим знижується вартість його нематеріальних активів.

Разом з цим, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 910/13849/21).

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Суб`єкти інформаційних відносин звільняються від відповідальності за розголошення інформації з обмеженим доступом, якщо суд встановить, що ця інформація є суспільно необхідною. Додаткові підстави звільнення від відповідальності медіа та журналістів встановлюються Законом України «Про медіа» та іншими Законами України.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, то правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення у справі "Лінгенс проти Австрії" від 08.07.1986).

Щоб розрізнити твердження щодо фактів та оціночні судження, необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань (рішення ЄСПЛ у справі "Бразільє проти Франції" від 11.04.2006), оскільки судження з питань, які становлять суспільний інтерес, можуть на цій підставі становити оціночні судження, а не твердження щодо фактів (рішення ЄСПЛ "Патурель проти Франції" від 22.12.2005, "ТОВ "Інститут економічних реформ" проти України" від 02.06.2016).

Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (рішення ЄСПЛ у справі "Де Хаес і Гійселс проти Бельгії" від 24.02.1997).

Отже, за змістом наведених положень чинного законодавства та усталеної практики ЄСПЛ судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки, і пов`язане із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У свою чергу, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт сам по собі є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Виходячи з викладеного, при вирішенні спору, предметом якого є захист ділової репутації шляхом спростуванням відомостей, що були поширені у тому числі за допомогою мережі "Інтернет" з метою задоволення суспільного інтересу, ключовим є чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями в інформації, що викладалася у спірній публікації. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.05.2021 у справі № 918/132/20).

Як доказ поширення щодо позивача недостовірної інформації, позивач до позовної заяви додав висновок ТОВ «Експертно-дослідної служби України» № 952/02/2023 від 14.02.2023 виготовлений за результатами семантико-текстуального дослідження та підписаний експертом ОСОБА_5 .

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Предметом спору у справі є захист, у разі порушення, немайнових прав позивача, а саме: право на повагу до честі, гідності та ділової репутації, внаслідок поширення про нього відповідачем інформації, яка на думку позивача є недостовірною, негативною та такою, що принижує честь та гідність, а також наносить шкоду діловій репутації позивача.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Статтею 7 Закону України «Про судову експертизу» визначено, що судово-експертну діяльність здійснюють державні спеціалізовані установи, їх територіальні філії, експертні установи комунальної форми власності, а також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про судову експертизу» атестовані відповідно до цього Закону судові експерти включаються до державного Реєстру атестованих судових експертів, ведення якого покладається на Міністерство юстиції України.

Згідно з ст. 10 Закону України «Про судову експертизу» до проведення судових експертиз (обстежень і досліджень), крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до п. 3.1 Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 3505/5 від 12.12.2011, обов`язковою умовою здійснення судово-експертної діяльності судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих установах, є наявність свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта, виданого Міністерством юстиції України на підставі рішення Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції України, яким надається право на проведення конкретних видів експертиз.

З матеріалів справи вбачається, що експертиза була передана на розгляд приватної експертної установи ТОВ «Експертно-дослідної служби України», а отже мала здійснюватись судовими експертами, які не є працівниками державної спеціалізованої установи.

Згідно з даних державного Реєстру атестованих судових експертів експерт Фраймович Л.В. є фахівцем державної установи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Відповідно до п. 5 розділу 5 Положення про Центральну експертно-кваліфікаційну комісію при Міністерстві юстиції України та атестацію судових експертів затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 301/5 від 03.03.2015, використання Свідоцтва, виданого працівнику НДУСЕ, для проведення судових експертиз чи експертних досліджень на інших підприємствах, в установах та організаціях або особисто поза межами установи забороняється, крім випадків відрядження фахівця для участі у судовому засіданні чи слідчих діях або у складі комісії.

Разом з цим, відповідно до ч. 3 статті 7 Закону України «Про судову експертизу» виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

Згідно з п. 1.2.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 08.10.1998, (далі - Інструкція) та п. 1.1 розділу І Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень лінгвістична експертиза мовлення відноситься до криміналістичних експертиз та в межах лінгвістичної експертизи мовлення проводяться авторознавчі та сематико-текстуальні дослідження.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Експертно-дослідної служби України» не належить до державних спеціалізованих установ, до повноважень яких не відноситься здійснення криміналістичних експертиз.

Для з`ясування обставин, що мають значення для цієї справи, спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, не вимагаються. І саме суд, використовуючи критерії для розмежування таких понять як фактичне твердження та оціночне судження, зміст яких визначений у ЦК України та Законі України «Про інформацію», має надати правову оцінку доказам та інформації, яка становить предмет спору та дійти правового висновку про наявність чи відсутність підстав для задоволення позову.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №127/3429/16-ц.

Виходячи з аналізу інформації викладеної відповідачем у спірній публікації в цілому, суд дійшов висновку, що розповсюджена інформація є предметом суспільного інтересу, який переважає захист немайнових прав позивача. Також позивачем не надано жодних доказів щодо підтвердження яким саме чином і в якій мірі оскаржувана інформація завдає шкоди особистим немайновим благам саме позивача.

Отже, інформація викладена відповідачем у спірній публікації, не може бути підставою для захисту права на недоторканість ділової репутації, оскільки спірна інформація була здобута відповідачем на підставі аналізу відкритих даних, мала вигляд оціночних суджень в формі гострої критики про компанію та мережу заправок UPG, а також відсутні докази того, що саме публікація відповідача зумовила порушення ділової репутації позивача.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову.

У зв`язку із відмовою в задоволенні позову, витрати по сплаті судового збору, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються судом на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 123, 129, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволені позову Приватного підприємства «Укрпалетсистем» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Золота Середина» про визнання інформації недостовірною та зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту рішення відповідно до ст. ст. 240-241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст підписано - 14.11.2023.

Суддя О.О. Христенко