РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.11.2023Справа № 910/12525/23

За позовом Політичної партії "ЄВРОПЕЙСЬКА СОЛІДАРНІСТЬ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІДПРИЄМСТВО "КИЇВ"

про визнання недійсними окремих положень договору

Суддя О.В. Гумега

секретар судового засідання

Ратківська А.Р.

Представники:

від позивача - Ратич Х.О.

від відповідача - Левченко В.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Політична партія "ЄВРОПЕЙСЬКА СОЛІДАРНІСТЬ" (далі - позивач, ПП "ЄС") звернулась 08.08.2023 до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІДПРИЄМСТВО "КИЇВ" (далі - відповідач, ТОВ "ПІДПРИЄМСТВО "КИЇВ") про визнання недійсними пунктів 8.3, 8.4, 8.7 Договору оренди нежитлових приміщень №к-132 від 25.07.2017, укладеного між ТОВ "ПІДПРИЄМСТВО "КИЇВ" та ПП "ЄС".

09.08.2023 через відділ діловодства суду позивачем подано клопотання про долучення доказів сплати судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що пункти 8.3, 8.4, 8.7 Договору оренди нежитлових приміщень №к-132 від 25.07.2017, якими на орендаря покладено штрафні санкції за неналежне виконання зобов`язань за договором, суперечать положенням статей 3, 509 Цивільного кодексу Україна та підлягають визнанню недійсними з підстав, передбачених частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.08.2023 позовну заяву ПП "ЄС" залишено без руху, встановлено позивачу спосіб та строк усунення недоліків позовної заяви.

21.08.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.2023 прийнято позовну заяву ПП "ЄС" до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/12525/23, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 25.09.2023 о 15:00 год.

07.09.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи. Клопотання судом задоволено.

12.09.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про відкладення судового засідання у справі №910/12525/23.

15.09.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив суд відмовити повністю в задоволенні позову.

У підготовче засідання, призначене на 25.09.2023, з`явився представник відповідача. Представник позивача у підготовче засідання, призначене на 25.09.2023, не з`явився.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на наведені приписи ст. 202 ГПК України, суд здійснював розгляд справи у підготовчому засіданні 25.09.2023 за відсутності позивача (його представника).

Суд долучив до матеріалів справи, подані учасниками справи через відділ діловодства суду заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань.

У підготовчому засіданні 25.09.2023, судом оголошено перерву до 23.10.2023 о 11:20 год.

У підготовче засідання, призначене на 23.10.2023, з`явилися представники позивача та відповідача.

У підготовчому засіданні 23.10.2023 представники позивача та відповідача зазначили, що повідомили всі обставини справи, які їм відомі, та надали всі докази, на які вони посилаються у позові та відзиві.

У підготовчому засіданні, призначеному на 23.10.2023, суд вчинив дії, визначені частиною другою статті 182 ГПК України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.10.2023 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 13.11.2023 о 11:40 год.

У судове засідання, призначене на 13.11.2023, з`явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 13.11.2023 судом здійснювався розгляд справи по суті, під час якого судом було заслухано вступне слово позивача та відповідача.

Представник позивача підтримав позовні вимоги повністю.

Представник відповідача заперечив позовні вимоги повністю.

У судовому засіданні 13.11.2023 здійснювалось з`ясування обставин справи та дослідження доказів, після чого суд перейшов до судових дебатів, у яких представники позивача та відповідача виступили з промовою (заключним словом).

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 13.11.2023 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Заслухавши представників сторін, з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши в судовому засіданні докази, якими учасники справи обґрунтовували обставини справи, суд

УСТАНОВИВ:

25.07.2017 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПІДПРИЄМСТВО "КИЇВ" (далі - орендодавець, відповідач, ТОВ "ПІДПРИЄМСТВО "КИЇВ") та Партією "Блок Петра Порошенка "Солідарність", яка змінила найменування на Політична партія "ЄВРОПЕЙСЬКА СОЛІДАРНІСТЬ" (далі - позивач, орендар, ПП "ЄС") укладено Договір оренди нежитлових приміщень № к-132 (далі - Договір), за яким орендодавець передає орендарю в строкове платне користування (в оренду) нежитлові приміщення, визначені в пункті 1.2 Договору, а орендар зобов`язується прийняти їх та сплачувати орендодавцю орендну плату (пункт 1.1 Договору).

Пункт 1.2 Договору містить перелік нежитлових приміщень, що передається в оренду за даним Договором: 266 кв.м на першому поверсі будівлі (літ. "М"), 35 кв. м на другому поверсі будівлі (літ. "М"), загальною площею 301,0 кв. м, розташованих на першому та другому поверсі будівлі (літ. "М"), яка знаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, 16 (далі - приміщення).

Відповідно до пункту 2.1 Договору орендодавець передає орендарю приміщення у користування на підставі акту приймання-передачі нежитлових приміщень, що підписується сторонами та є невід`ємною частиною цього договору.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що орендар використовує приміщення для розміщення власного офісу на умовах, визначених даним Договором. Орендар самостійно отримує дозвільні документи, якщо вони є необхідними для роботи офісу орендаря, розміщеного у приміщеннях.

За Актом приймання-передачі нежитлових приміщень від 01.08.2017 року орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове платне користування нежитлові приміщення: 266 кв.м на першому поверсі будівлі (літ. "М"), 35 кв. м на другому поверсі будівлі (літ. "М"), загальною площею 301,0 кв. м, розташованих на першому та другому поверсі будівлі (літ. "М"), яка знаходиться за адресою: 01015, м. Київ, вул. Лаврська, 16.

Згідно з пунктом 4.2 Договору строк оренди приміщень за даним Договором починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі приміщення та закінчується 31 липня 2018 року.

Пунктом 6.3. Договору передбачено, що орендар сплачує орендну плату виключно коштами, отриманими з державного бюджету за бюджетною програмою КПКВК 6331020 "Фінансування статутної діяльності політичних партій".

Орендна плата сплачується орендарем у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на поточний банківський рахунок орендодавця, вказаний у даному Договорі (якщо реквізити іншого рахунку не будуть повідомлені орендодавцем у письмовій формі) за кожний поточний місяць не пізніше 10 (десятого) числа кожного поточного місяця, протягом якого орендарем використовуються орендовані приміщення на підставі даного Договору (п. 6.5. Договору).

Розділ 8 Договору містить умови щодо відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за Договором, зокрема, за порушення орендарем строків сплати орендної плати та/або комунальних платежів пунктом 8.3 Договору передбачено відповідальність орендаря у вигляді сплати пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, від простроченої суми за кожен день прострочення, пунктом 8.4. Договору - відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми. Пунктом 8.7 Договору передбачено штраф у подвійному розмірі від суми орендної плати за весь період нецільового використання приміщень.

Додатковими угодами, які підписані уповноваженими представниками сторін, до Договору вносились зміни, а саме: Додаткова угода №1 від 19.07.2018, якою продовжено строку оренди до 31.07.2019; Додаткова угода №2 від 13.11.2018, якою зменшено загальну площу орендованих приміщень до 266,0 кв.м та пропорційно зменшено орендну плату, у зв`язку з чим Додаток №1 до Договору викладено у новій редакції; підписано Акт приймання-передачі (повернення) приміщень від 30.11.2018; Додаткова угода №03 від 21.12.2018, якою збільшено розмір орендної плати; Додаткова угода №04 від 15.10.2019, якою збільшено загальну площу орендованих приміщень до 450,0 кв.м та збільшено розмір орендної плати, у зв`язку з чим Додаток №1 до Договору викладено у новій редакції, підписано Акт приймання-передачі приміщень від 01.11.2019; Додаткова угода №05 від 28.11.2019 про припинення дії пунктів 6.15, 6.16 Договору; Додаткові угоди №06 від 01.04.2020, №07 від 30.04.2020, №08 від 27.05.2020, №09 від 22.06.2020, №10 від 23.07.2020, №11 від 31.12.2020, відповідно до яких розмір орендної плати у відповідні періоди з урахуванням ПДВ узгоджено в сумі 90 000,00 грн.

Додаткову угоду № 12 від 24.02.2022 про встановлення щомісячної орендної плати на період з 1 березня 2022 року по 31 серпня 2022 року за Договором в розмірі 100,00 грн разом з ПДВ, позивач підписав зі своєї сторони.

Позивач зазначив, що пунктами 8.3, 8.4 Договору на орендаря покладено штрафні санкції за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за Договором, в той час як будь-якими іншими положеннями Договору на орендодавця за невиконання ним зобов`язань штрафних санкцій не покладено, а тому, на думку позивача, пункти 8.3, 8.4 Договору є такими, що порушують засади справедливості, добросовісності та розумності, а відтак суперечать положенням статей 3, 509 ЦК України та підлягають визнання недійсними з підстав, передбачених частиною 1 статті 215 ЦК України.

Крім того, оплата штрафних санкцій не є одним із статутних завдань політичної партії, тобто виконання пунктів 8.3, 8.4 Договору суперечать положенням частини 1 та пункту 2 частини 3 статті 14 закону України "Про політичні партії в Україні" та призведе до нецільового використання бюджетних коштів, а тому, на думку позивача, пункти 8.3, 8.4 Договору підлягають визнання недійсними з підстав, передбачених частиною 1 статті 215 ЦК України.

Позивач також зазначив, що орендар позбавлений можливості здійснювати цільове використання орендованих приміщень (яким згідно п. 3.1 Договору є використання приміщення для розміщення власного офісу) з підстав, що знаходяться поза його волею - запровадження посилених протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2 та воєнного стану на усій території України. Тому, на думку позивача, пункт 8.7 Договору, яким на орендаря покладено штраф у випадку нецільового використання приміщень, не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, а відтак суперечать положенням статей 3, 509 ЦК України та підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених частиною 1 статті 215 ЦК України.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з статтею 124 Конституції України юрисдикція судів України поширюється на всі правовідносини, що виникають в державі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності господарського судочинства (ст. 14 ГПК України) , позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Позивач, вважаючи своє право порушеним, звернувся з даним позовом до Господарського суду міста Києва про визнання недійсними пунктів 8.3, 8.4, 8.7 Договору оренди нежитлових приміщень №к-132 від 25.07.2017, укладеного між ТОВ "ПІДПРИЄМСТВО "КИЇВ" та ПП "ЄС".

Відповідач вважає заявлені позивачем позовні вимоги про визнання недійсним пунктів 8.3, 8.4, 8.7 Договору на підставі частини 1 статті 215 ЦК України необгрунтованими, безпідставними та такими, що не мають правового підтвердження, оскільки вказані пункти не суперечать положенням законодавства та укладаючи Договір, сторони визначили порядок застосування та сплати господарських санкцій за порушення договірних зобов`язань, відсутність з боку позивача заперечень та будь-яких пропозицій при укладенні Договору підтверджує вільне волевиявлення останнього під час здійснення правочину.

Відповідно до ч. 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини 1, 2 ст. 73 ГПК України).

Приписами статей 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно статей 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, приписами частини третьої наведеної статті встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі судового рішення.

Отже, встановлення судом наявності або відсутності зазначених позивачем обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом правочину (його частини) недійсним, належить до предмету доказування у даній справі.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Правочином на підставі ч. 1 ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Частиною 7 ст. 179 ГК України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Порядок укладення господарських договорів регулюється ст. 179-181 ГК України та ст. 638-647 ЦК України.

Частиною 1 статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Аналогічні приписи містить частина 1 статті 180 ГК України, згідно якої зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

За приписами ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Приписами п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України закріплено принцип свободи договору.

Відповідно до вимог ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Зміст принципу справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що норми законів, умови договорів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають відповідати загальновизнаним вимогами цивільного обороту, вимогам справедливості, добросовісності та розумності, що практично виражається у встановленні нормами цивільного законодавства рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.

Цивільне законодавство не дає визначення даних принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання, тобто укладаючи угоду сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалась шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.

Позивач стверджує, що пункти 8.3, 8.4, 8.7 Договору, якими на орендаря покладено штрафні санкції за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за Договором, порушують засади справедливості, добросовісності та розумності, а відтак суперечать положенням статей 3, 509 ЦК України, у зв`язку з чим підлягають визнанню недійсними з підстав, передбачених частиною 1 статті 215 ЦК України.

Судом встановлено, що 25.07.2017 між позивачем та відповідачем був укладений Договір оренди нежитлових приміщень № к-132. Розділ 8 даного Договору містить умови щодо відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за Договором, у тому числі спірні пункти 8.3, 8.4 та 8.7 Договору.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони на власний на розсуд визначили і погодили всі умови Договору. Доказів заперечень позивача при укладенні Договору в частині спірних пунктів 8.3, 8.4 та 8.7 Договору, доказів звернення позивача до відповідача з пропозицією внести зміни до Договору в частині цих пунктів Договору, позивачем суду не надано, а матеріали справи таких доказів не містять.

Відповідно до пункту 8.3 Договору у випадку порушення орендарем строків сплати орендної плати та/або комунальних платежів відповідно до Договору, орендар (на письмову вимогу орендодавця) сплачує на користь орендодавця пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, від простроченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до пункту 8.4. Договору у випадку порушення орендарем строків сплати орендної плати та/або комунальних платежів відповідно до Договору, орендар (на письмову вимогу орендодавця) сплачує на користь орендодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до пункту 8.7 Договору у випадку нецільового використання приміщень Орендар сплачує на користь орендодавця штраф у подвійному розмірі від суми орендної плати за весь період нецільового використання приміщень.

Передбачена наведеними пунктами Договору відповідальність за порушення зобов`язань за договором узгоджується з нормами чинного законодавства, а саме.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно з статтями 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання (ч. 1 ст. 218 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 1 Закону України № 543/96-ВР від 22.11.1996 "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. 3 зазначеного Закону України, розмір пені, передбачений статтею 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Вказана норма ст. 231 ГК України не є імперативною, що надає змогу сторонам договору визначити розмір штрафних санкцій за порушення господарського зобов`язання на власний розсуд та закріпити вказаний розмір в укладеному між ними договорі, що фактично і було здійснено сторонами при визначенні відповідальності, закріпленої у п. 8.3, 8.4, 8.7 Договору.

Отже, твердження позивача про те, що пункти 8.3, 8.4 та 8.7 Договору суперечать загальним засадам справедливості, добросовісності, розумності, а отже не відповідають положенням статей 3, 509 ЦК України, судом відхиляються як безпідставні, оскільки Договір укладено сторонами відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України, при цьому узгоджені сторонами спірні пункти Договору не суперечать нормам чинного законодавства.

Зважаючи на наведене, суд критично оцінює доводи позивача про те, що пунктами 8.3, 8.4 Договору на орендаря покладено штрафні санкції за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за Договором, в той час як на орендодавця, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за Договором, штрафних санкцій не покладено. До того ж, як встановлено судом, відповідно до пункту 8.1 Договору встановлено, що при невиконанні або неналежному виконанні зобов`язань за цією угодою винна сторона відшкодовує іншій стороні завдані збитки в повному обсязі згідно чинного законодавства України; пунктом 8.9 Договору передбачено відповідальність орендодавця за неналежну роботу систем тепло-, енерго- та водопостачання, телефонних ліній, інших комунікацій, які знаходяться не в приміщеннях, а тільки підведені до приміщень.

Посилання позивача на те, що оплата штрафних санкцій не є одним із статутних завдань політичної партії, тобто виконання пунктів 8.3 та 8.4 суперечить ст. 14 Закону України "Про політичні партії в України" призведе до нецільового використання бюджетних коштів, судом відхиляються як безпідставні та необгрунтовані з огляду на таке.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про політичні партії в України" політичні партії провадять свою діяльність відповідно до Конституції України, цього Закону, а також інших законів України та згідно із партійним статутом, прийнятим у визначеному цим Законом порядку.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 14 Закону України "Про політичні партії в України" держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно для здійснення своїх статутних завдань. Надання матеріальної та фінансової підтримки політичним партіям здійснюється у формі: 1) внесків на підтримку партій; 2) державного фінансування статутної діяльності політичних партій у порядку, встановленому цим та іншими законами України.

З моменту реєстрації політичної партії у визначеному законом порядку вона набуває статусу юридичної особи (ч. 2 ст. 11 Закону України "Про політичні партії в України").

Відповідно до ч. 1 ст. 95 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми збов`язаннями.

Законодавством України презюмується, що усі політичні партії в Україні під час своєї діяльності повинні діяти добросовісно, розумно та належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання.

У разі ж порушення зобов`язання, настають наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України, ч. 2 ст. 193 ГК України).

Отже, вжиття юридичною особою (зокрема, політичною партією) усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання за Договором, виключає настання наслідків порушення зобов`язання.

Додатково суд звертає увагу, що стягнення заборгованості по сплаті орендних платежів, а також інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені, за Договором оренди нежитлових приміщень №к-132 від 25.07.2017 було предметом спору між сторонами у справах № 910/13704/21, № 910/4719/23.

Доводи відповідача стосовно визнання недійсним пункту 8.7. Договору у зв`язку з карантинними обмеженнями та введенням воєнного стану на всій території України судом відхиляються як безпідставні, оскільки цим пунктом Договору встановлено, що штраф покладається на орендаря лише у випадку нецільового використання орендованих приміщень.

Карантині обмеження, запроваджені з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, та введення воєнного стану на усій території України могли вплинути лише на невикористання (часткове невикористання) у певний період орендованих приміщення, а не на цільове чи нецільове використання орендованих приміщень.

З огляду на наведене, беручи до уваги ті обставини, що пункти 8.3, 8.4, 8.7 Договору не суперечить положенням ст. 203 ЦК України, іншим вимогам чинного законодавства, підстави для визнання таких пунктів Договору недійсними відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України відсутні.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність заявлених позивачем позовних вимог, у зв`язку з чим позов ПП "ЄС" до ТОВ "ПІДПРИЄМСТВО "КИЇВ" про визнання недійсними пунктів 8.3, 8.4, 8.7 Договору оренди нежитлових приміщень №к-132 від 25.07.2017, укладеного між ТОВ "ПІДПРИЄМСТВО "КИЇВ" та ПП "ЄС", - задоволенню не підлягає.

Стосовно розподілу судових витрат.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Позивачем у позовній заяві зазначено, що попередній (орієнтовний) розмір судових витрат які позивач поніс та очікує понести у зв`язку з поданням позову, складається з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, розмір якої із відповідними документами, що підтверджують зазначені витрати, буде надано позивачем за підсумками фактично понесених судових витрат за результатами судового розгляду справи, у порядку передбаченому статтею 129 ГПК України.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що очікує понести судові витрати у зв`язку із розглядом справи орієнтовно в розмірі 250 000,00 грн, які будуть уточнені згідно вимог законодавства. Відповідач заявив, що докази та підтвердження понесення судових витрат, в тому числі витрат на професійну правничу допомогу, будуть подані у встановлений ГПК України строк.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позову - на позивача (п. 2 ч. 4 ст. 129 ГПК України).

З огляду на відмову в позові повністю та наведені приписи ст. 129 ГПК України, судовий збір у сумі 2 684,00 грн покладається на позивача.

Керуючись ст. 4, 13, 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 232, 233, 236, 238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку, передбаченому ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 розділу XI "Перехідні положення" ГПК України.

Повне рішення складено 16.11.2023

Суддя Оксана ГУМЕГА