ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2023 р. Справа№ 910/6124/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Алданової С.О.

Корсака В.А.

за участю:

секретаря судового засідання Звершховської І.А.,

від позивача: Житченко О.В.;

від відповідача: не з`явились;

розглянувши апеляційну скаргу

Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод"

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2023 (повний текст складено 27.06.2023)

у справі № 910/6124/23 (суддя Васильченко Т.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгова електрична компанія"

до Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод"

про стягнення 627 049,48 грн,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгова електрична компанія" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просить стягнути з Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" (далі - Завод) 651 255,01 грн.

В обґрунтування заявлених вимог Товариство посилається на несвоєчасне виконанням Заводом грошового зобов`язання на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2022 у справі №910/10322/22.

У травні 2021 Товариство подало заяву про зменшення позовних вимог, у якій просило стягнути з Заводу 627 049,48 грн, з яких 337 296,39 грн 21% річних, 228 000,15 грн інфляційних втрат та 61 752,94 пені. Вказана заява обґрунтована уточненим розрахунком пені.

Вказана заява була прийнята судом до розгляду протокольною ухвалою, про що зазначено у протоколі судового засідання від 06.06.2023.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.06.2023 позовні вимоги Товариства до Заводу про стягнення 627 049,48 грн задоволено повністю. Стягнуто з Заводу на користь Товариства 337 296,39 грн 21% річних, 228 000,15 грн інфляційних втрат, 61 752,94 пені та 9 405,74 грн судових витрат.

Суд встановив, що зобов`язання відповідача перед позивачем зі сплати заборгованості за договором про постачання електричної енергії споживачу №39/2018-Е від 18.12.2018 виконано відповідачем протягом березня-квітня 2023 року, а отже мало місце прострочення його виконання, у зв`язку з чим позивач має право на стягнення з відповідача передбаченої умовами договору пені, 21% річних, як то узгоджено п. 9.3 додаткової угоди №6 від 30.09.2020 до договору №39/2018-Е про постачання електричної енергії споживачу від 18.12.2018, та інфляційних втрат.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, 21% річних та пені у межах визначеного позивачем періоду, суд дійшов висновку, що він є арифметично вірним, обґрунтованим та здійснений у відповідності до приписів чинного законодавства, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд не взяв до уваги доводи відповідача, що у зв`язку із введенням воєнного стану настали форс-мажорні обставини для вчасного виконання зобов`язань за договором про постачання електричної енергії №39/2018-Е від 18.12.2018, в редакції додаткової угоди №1 від 21.06.2019 до нього, на підтвердження чого відповідач надав сертифікат №3200-22-2091 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), що виданий Київською обласною (регіональною) торгово-промисловою палатою 30.12.2022 за №306/0323.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 20.06.2023, Завод звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову Товариства відмовити повністю.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права; оскаржуване рішення є необґрунтованим, оскільки суд не взяв до уваги надані Заводом пояснення та докази, що мають значення для прийняття рішення у справі.

Зокрема, скаржник зазначає про наявність для нього форс-мажорних обставин, які діяли з 24.02.2022 та станом на 30.12.2012, що підтверджується сертифікатом №3200-22-2091, виданим Київською обласною (регіональною) торгово-промисловою палатою 30.12.2022 за №306/03.23, у зв`язку з чим вважає, що передбачені розділом 12 договору санкції не підлягають нарахуванню та стягненню.

Апелянт зазначає, що такі його доводи, положення Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та правова позиція Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 19.08.2022 у справі №908/2287/17 не були взяті судом до уваги.

Позиції учасників справи.

Товариство надало відзив на апеляційну скаргу, у якому проти доводів скарги заперечує та наводить власні доводи на їх спростування; просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін як законне та обґрунтоване.

Товариство також зазначило, що орієнтовний розмір витрат, які воно очікує понести у зв`язку з розглядом судом апеляційної інстанції цієї справи становить 6 512,55 грн.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.07.2023 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Демидової А.М., Корсак В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.08.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/6124/23 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Заводу на рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2023 до надходження матеріалів справи №910/6124/23.

28.08.2023 матеріали справи №910/6124/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Згідно з витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.08.2023 справу №910/6124/23 передано колегії у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Алданова С.О., Корсак В.А. (у зв`язку з відпусткою судді Демидової А.М.).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.08.2023 апеляційну скаргу Заводу на рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2023 у справі №910/6124/23 залишено без руху.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2023 поновлено Заводу пропущений строк на апеляційне оскарження. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заводу на рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2023 у справі №910/6124/23. Зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2023 у справі №910/6124/23 до закінчення його перегляду у суді апеляційної інстанції. Розгляд справи призначено на 23.10.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2023 відкладено судове засідання на 06.11.2023.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

18.12.2018 Товариств (постачальник) та Завод (споживач) уклали договір про постачання електричної енергії споживачу №39/2018-Е, який викладено в новій редакції відповідно до додаткової угоди №1 від 21.06.2019 (далі - договір), за умовами п. 2.1 якого за цим договором постачальник продає електричну енергію споживачу, а споживач оплачує постачальнику вартість купованої електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

Комерційною пропозицією №А2 від 21.06.2019, що є додатком №1 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 18.12.2018 №39/2018-Е, для Заводу сторони погодили, зокрема: ціну на електричну енергію; територію на якій дійсна дана комерційна пропозиція; спосіб оплати; терміни (строки) виставлення рахунків за електричну енергію та терміни (строки) їх оплат; розмір пені за порушення строку оплати або штраф; термін дії договору та умови його пролонгації; заявлені обсяги споживання електричної енергії у розрахункових періодах на відповідних класах напруги. кВт. год; погодження та уточнення заявлених/прогнозованих обсягів постачання електричної енергії; орієнтовну вартість договору; порядок звіряння фактичного обсягу спожитої електричної енергії.

Згідно з п. 5.8 додаткової угоди №1 від 21.06.2019 до договору №39/2018-Е про постачання електричної енергії від 18.12.2018 споживач сплачує за вимогою постачальника пеню у розмірі, що визначається цим договором в комерційній пропозиції.

За умовами п. 9 комерційної пропозиції №А2 від 21.06.2019 для Заводу визначено, що в разі несвоєчасних розрахунків за отриману електричну енергію та в разі несвоєчасної оплати споживачем послуг з розподілу електричної енергії споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на день прострочення, за кожен день прострочення.

Умовами п. 9.3 договору №39/2018-Е від 18.12.2018, в редакції додаткової угоди №6 від 30.09.2020, зокрема визначено, що за прострочення виконання грошових зобов`язань за цим договором, в т.ч. у випадках порушення споживачем строків розрахунків з постачальником, винна сторона сплачує 21% річних від простроченої суми за кожний день порушення виконання відповідного грошового зобов`язання. Сторони договору повністю погоджуються, що вказані проценти не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника (винної особи) плати за користування належними кредитору коштами. Сума процентів, яка підлягає сплаті відповідно до умов цього пункту, сплачується споживачем за відповідний час фактичного користування належними постачальнику коштами. Сторони договору можуть зменшити або збільшити вказаний вище розмір процентів у будь-який час шляхом укладання відповідної додаткової угоди до цього договору.

На виконання умов договору Товариство поставило Заводу визначену умовами договору електричну енергію та компенсовано послуги за її розподіл. Завод зобов`язання з оплати вартості отриманих послуг та відшкодування вартості її розподілу не виконав, у зв`язку з чим Товариство звернулось до суду з позовом про стягнення такої заборгованості.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.12.2022, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.03.2023 у справі №910/10322/22, стягнуто з Заводу на користь Товариства 3 216 925,30 грн заборгованості, 382 827,03 грн інфляційних нарахувань 607 586,97 грн пені, 319 974,86 грн 21% річних та судові витрати.

Під час розгляду справи №910/10322/22 суд встановив, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують факт належного виконання Товариством своїх зобов`язань за договором в частині відпущення електричної енергії та здійснення розподілу електричної енергії та факт неналежного виконання Заводом свого обов`язку за договором щодо повної та своєчасної оплати отриманої електричної енергії та відшкодування вартості розподілу електричної енергії, у зв`язку з чим виник борг у розмірі 3 216 925,30 грн.

Рішення Господарського суду міста Києва від 15.12.2022 у справі №910/10322/22 Завод виконав повністю протягом березня-квітня 2023 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями від 23.03.2023 №1202 на суму 1469500,00 грн та № на суму 1361000,00 грн, від 24.03.2023 №1203 на суму 386425,30 грн та №1206 на суму 382827,03 грн, від 13.04.2023 №2111 на суму 995471,55 грн.

Як зазначено в позовній заяві, Товариство заявило до стягнення з відповідача 21% річних, інфляційних втрат та пені за період з 22.09.2022 по 23.03.2023. Однак відповідно до додатків № 8, 9 до позовної заяви (т. 1, а. с. 41-50) розрахунок стягуваних сум фактично здійснено з урахуванням фактичних дат сплати відповідачем конкретних сум (з відповідним призначенням платежів) по квітень 2023 року, що буде проаналізовано пізніше.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 і ч. 5 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Щодо вимог про стягнення 21% річних та інфляційних нарахувань.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та відсотки річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Інфляційні втрати та відсотки річних не можна ототожнювати із штрафними санкціями.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, базою для нарахування інфляційних втрат є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

При цьому індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.

Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України «Про індексацію доходів населення» у наступному місяці.

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі №910/13071/19.

Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів як на підставі ст. 625, так і на підставі ст. 536 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Як вже зазначалось вище, умовами п. 9.3 договору №39/2018-Е від 18.12.2018, в редакції додаткової угоди №6 від 30.09.2020, зокрема визначено, що за прострочення виконання грошових зобов`язань за цим договором, в т.ч. у випадках порушення споживачем строків розрахунків з постачальником, винна сторона сплачує 21% річних від простроченої суми за кожний день порушення виконання відповідного грошового зобов`язання. Сторони договору повністю погоджуються, що вказані проценти не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника (винної особи) плати за користування належними кредитору коштами. Сума процентів, яка підлягає сплаті відповідно до умов цього пункту, сплачується споживачем за відповідний час фактичного користування належними постачальнику коштами. Сторони договору можуть зменшити або збільшити вказаний вище розмір процентів у будь-який час шляхом укладання відповідної додаткової угоди до цього договору.

Хоча у вказаному пункті сторони посилаються як на підставу нарахування відсотків на суму боргу лише на ст. 625 ЦК України, проте остаточне визначення правил такого нарахування відповідає і гіпотезі та диспозиції ст. 536 ЦК України, що, разом з тим, не призводить до невирішуваної конкуренції цих норм.

Суд встановив, що Завод виконав зобов`язання зі сплати Товариству заборгованості за договором про постачання електричної енергії споживачу №39/2018-Е від 18.12.2018 протягом березня-квітня 2023 року, а отже мало місце прострочення його виконання, у зв`язку з чим позивач, з урахуванням того, що договір є чинним станом на час вирішення спору у цій судовій справі, має право на стягнення з відповідача 21% річних, як це узгоджено сторонами у п. 9.3 договору в редакції додаткової угоди №6 від 30.09.2020 (ст. ст. 536, 625 ЦК України), та інфляційних втрат (ст. 625 ЦК України).

Перевіривши наданий позивачем та здійснений судом першої інстанції розрахунок інфляційних втрат та відсотків річних апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що він є арифметично вірним, обґрунтованим та здійснений відповідно до приписів чинного законодавства. Адже відповідно до додатків № 8, 9 до позовної заяви (т. 1, а. с. 41-50) розрахунок здійснено з урахуванням фактичних дат сплати відповідачем конкретних сум основної заборгованості. При цьому зазначення у розрахунку нарахування відсотків річних на залишок заборгованості в сумі 386425,30 грн за 2 дні з 23.03.2023 до 24.03.2023 (т. 1, а. с. 49) фактично є опискою, оскільки насправді така заборгованість продовжувала існувати в період з 22.03.2023 по 23.03.2023 з урахуванням платіжних інструкцій відповідача від 23.03.2023 №1202 на суму 1469500,00 грн, № на суму 1361000,00 грн та від 24.03.2023 №1203 на суму 386425,30 грн (т. 1, а. с. 45). Ці помилки позивач усунув в уточненому розрахунку штрафних санкцій, доданому до заяви про зменшення позовних вимог від 25.05.2023 (т. 1, а. с. 90-96).

Щодо вимог про стягнення пені.

Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом, в тому числі, сплата неустойки. Приписами ст. 230 ГК України також встановлено, що у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, він зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, пеня, штраф).

У п. 5.8 додаткової угоди №1 від 21.06.2019 до договору №39/2018-Е про постачання електричної енергії від 18.12.2018 сторони узгодили, що споживач сплачує за вимогою постачальника пеню у розмірі, що визначається цим договором в комерційній пропозиції.

За умовами п. 9 комерційної пропозиції №А2 від 21.06.2019 для ПрАТ «Київський маргариновий завод» визначено, що в разі несвоєчасних розрахунків за отриману електричну енергію та в разі несвоєчасної оплати споживачем послуг з розподілу електричної енергії, споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 0,1% від суми простроченого платежу, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на день прострочення, за кожен день прострочення.

Оскільки, як встановлено вище, Завод виконав зобов`язання зі сплати Товариству заборгованості за договором про постачання електричної енергії споживачу №39/2018-Е від 18.12.2018 протягом березня-квітня 2023 року, тобто мало місце прострочення його виконання, позивач має право на стягнення з відповідача передбаченої умовами договору пені.

Перевіривши наданий позивачем та здійснений судом першої інстанції розрахунок пені, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що він є арифметично вірним, обґрунтованим та здійснений відповідно до приписів чинного законодавства. При цьому колегія суддів відзначає, що нарахування пені позивач здійснив за період з 22.09.2022 по 12.11.2022 на наявну тоді заборгованість, який не був охоплений позовними вимогами у справі № 910/10322/22, рішення в якій було ухвалене 15.12.2022.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність форс-мажорних обставин, які місцевий суд не взяв до уваги, колегія суддів зазначає таке.

Господарський суд першої інстанції, не взявши до уваги доводи Заводу, попередньо надав їм оцінку, про що свідчить зміст оскаржуваного рішення, з якою погоджується апеляційний суд. Сама по собі незгода Заводу з такою оцінкою або її текстовим формулюванням не є свідченням того, що суд не надав оцінки доводам сторони.

Так, суд не взяв до уваги доводи відповідача, що у зв`язку із введенням воєнного стану настали форс-мажорні обставини для вчасного виконання зобов`язань за договором про постачання електричної енергії №39/2018-Е від 18.12.2018, в редакції додаткової угоди №1 від 21.06.2019 до нього, в підтвердження чого надав сертифікат №3200-22-2091 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), що виданий Київською обласною (регіональною) торгово-промисловою палатою від 30.12.2022 за №306/0323.

Суд встановив, що умовами розділу 12 договору про постачання електричної енергії №39/2018-Е від 18.12.2018, в редакції додаткової угоди №1 від 21.06.2019, сторони погодили форс-мажорні обставини.

Згідно з п. 12.1 договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо це невиконання є наслідком непереборної сили (форс-мажорні обставини).

Під форс-мажорними обставинами розуміють надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами цього договору (п. 12.2 договору).

Строк виконання зобов`язання за цим договором відкладається на строк дії форс-мажорних обставин. Сторони зобов`язані негайно повідомити про форс-мажорні обставини та протягом 14 днів з дня їх виникнення надати підтверджуючі документи щодо їх настання відповідно до законодавства (п. п. 12.3 та 12.4 договору).

За умовами п. 12.5 договору, виникнення форс-мажорних обставин не є підставою для відмови споживача від сплати постачальнику за електричну енергію, яка була надана до їх виникнення.

Сторони не заперечують, що 09.03.2022 відповідач засобами електронної пошти повідомив позивача про неможливість вчасного виконання грошового зобов`язання за договором електричної енергії №39/2018-Е внаслідок настання форс-мажорних обставин, враховуючи військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 год 30 хв 24.02.2022 в Україні, та гарантував після закінчення цих обставин і відновлення господарської діяльності відповідача повне виконання взятих на себе зобов`язань.

Завод надав сертифікат №3200-22-2091 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), виданий Київською обласною (регіональною) торгово-промисловою палатою 30.12.2022 за №306/0323 на підставі звернення відповідача 26.12.2022.

Київська обласна (регіональна) торгово-промислова палата засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) ПрАТ «Київський маргариновий завод» щодо обов`язку погашення заборгованості з оплати та реструктуризованої заборгованості з оплати за постачання електричної енергії за договором №39/2018-Е від 18.12.2018 у термін до 23.05.2022. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з 24.02.2022 та тривають станом на 30.12.2022.

Частиною 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно з положеннями ст. 218 Господарського кодексу України у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Таким чином, в той час як форс-мажорні обставини унеможливлюють виконання договірного зобов`язання в цілому, істотна зміна обставин змінює рівновагу стосунків за договором, суттєво обтяжуючи виконання зобов`язання лише для однієї із сторін.

У постанові Верховного Суду від 30.11.2021 у справі №913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Отже, в будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Такі обставини, як оголошена чи неоголошена війна, військові дії, введення воєнного стану та комендантської години самі по собі не є абсолютними форс-мажорними обставинами.

Вони можуть набути статусу форс-мажорних виключно за умови правової кваліфікації їх такими судом в межах вирішення кожного окремого спору.

Іншими словами, повномасштабна військова агресія Російської Федерації проти України, яка розпочалася 24.02.2022, та зумовлені нею наслідки є обставиною, яка за умови доведення неможливості виконання учасником цивільних правовідносин своїх договірних зобов`язань може бути кваліфікована судом як форс-мажор та бути підставою для звільнення такої особи від відповідальності за порушення такого зобов`язання.

Проте відповідач не навів будь-яких конкретних, чітко визначених індивідуальних обставин, які безпосередньо перешкоджали б йому оплатити спожиту як до, так і після початку повномасштабної військової агресії проти України електричну енергію. Наприклад, зумовленими військовою агресією обставинами, які унеможливлюють виконання грошових зобов`язань, можуть слугувати непрацюючі банки (в т.ч. внаслідок хакерської атаки), встановлення урядом обмежень щодо переказу коштів (їх обсягу), ураження об`єктів інфраструктури тощо. Не містить посилань на такі конкретні обставини і сертифікат №3200-22-2091, виданий Київською обласною (регіональною) торгово-промисловою палатою від 30.12.2022 за №306/0323 на підставі звернення відповідача 26.12.2022.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що у зв`язку із настанням форс-мажорних обставин передбачені розділом 12 штрафні санкції не підлягають нарахуванню та стягненню з відповідача, колегія суддів зазначає, що інфляційні нарахування та проценти річних не є штрафними санкціями (про що зазначено вище за текстом цієї постанови), а тому умови розділу 12 договору не можуть бути до них застосовані.

Щодо посилань апелянта на правову позицію Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 19.08.2022 у справі №908/2287/17, яка не була взята судом до уваги, колегія суддів зазначає таке.

У вказаній постанові Об`єднана палата Верховного Суду зазначила, що сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати.

У апеляційній скарзі скаржник цитує: «Таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних».

Проте скаржник у апеляційній скарзі не наводить наступні висновки Верховного Суду, у яких Суд зазначає, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №926/2343/16, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі №905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд надав таку оцінку поданому Заводом сертифікату.

Крім того, Завод взагалі не надав доказів, які прямо чи опосередковано свідчили би про наявність для нього форс-мажорних обставин в період після 30.12.2022 і до дати повної сплати боргу.

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків не спростовують.

За таких підстав, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що до стягнення з Заводу на користь Товариства підлягає 337 296,39 грн 21% річних, 228 000,15 грн інфляційних втрат та 61 752,94 пені.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Враховуючи встановлені у справі обставини та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду у цій справі є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування не вбачається; підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київський маргариновий завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2023 у справі №910/6124/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.06.2023 у справі №910/6124/23 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу №910/6124/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 9.11.2023.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді С.О. Алданова

В.А. Корсак