РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

14.11.2023Справа № 910/7944/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Комарової О.С., за участю секретаря судового засідання П`янковської Т.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом ОСОБА_1

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Ринок сільськогосподарської продукції «Столичний»

2. Акціонерного товариства «ОТП Банк»

про визнання недійсною додаткової угоди та зобов`язання вчинити дії

за участі представників:

позивача - Трохимець О.П.,

відповідача-1 - Іваницький В.В.,

відповідача-2 - не з`явився,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ринок сільськогосподарської продукції «Столичний» та Акціонерного товариства «ОТП Банк», у якому просить суд:

1) визнати недійсною додаткову угоду №1 від 22.03.2012 до біржового контракту № 1037;11-А-01;Б-118 від 08.09.2011, укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ринок сільськогосподарської продукції «Столичний» та Акціонерним товариством «ОТП Банк», з дати її підписання, а саме з 22.03.2012;

2) зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Ринок сільськогосподарської продукції «Столичний» зарахувати на рахунок у цінних паперах ОСОБА_1 наступні цінні папери:

- вид ЦП: облігації відсоткові

- найменування емітента ЦП: ТОВ «РСГП «Столичний»,

- міжнародний ідентифікаційний номер ЦП: (код ISIN) UA

- номінальна вартість одного ЦП: 1 000,00 грн

- форма випуску ЦП: іменні

- форма існування ЦП: бездокументарна.

3) зобов`язати Акціонерне товариство «ОТП Банк» зарахувати на рахунок у цінних паперах ОСОБА_1 наступні цінні папери:

- вид ЦП: облігації відсоткові

- найменування емітента ЦП: ТОВ «РСГП «Столичний»,

- міжнародний ідентифікаційний номер ЦП: (код ISIN) UA

- номінальна вартість одного ЦП: 1 000,00 грн

- форма випуску ЦП: іменні

- форма існування ЦП: бездокументарна.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що представник відповідача-2, діючи на підставі недійсної довіреності, уклав з відповідачем-1 спірну додаткову угоду, на підставі якої біржовий контракт № 1037;11-А-01;Б-118 від 08.09.2011 було достроково розірвано (анульовано), внаслідок чого позивач не отримав на власний рахунок у цінних паперах облігації Товариства з обмеженою відповідальністю «Ринок сільськогосподарської продукції «Столичний», за які були сплачені грошові кошти.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.05.2023 позовну заяву було залишено без руху через недодержання заявником вимог статті 164 Господарського процесуального кодексу України.

06.07.2023 від позивача надійшла заява про усунення недоліків, зі змісту якої вбачається, що виявлені ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.06.2023 недоліки усунуто.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.08.2023 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.09.2023 та, серед іншого, встановлено сторонам строки для подання ними заяв по суті справи.

13.09.2023 від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву та заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

У підготовче засідання 20.09.2023 з`явились представники позивача та відповідача-1, представник відповідача-2 не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 20.09.2023 судом було відкладено підготовче засідання на 24.10.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2023 відповідача-2 було повідомлено про те, що підготовче засідання у справі призначено на 24.10.2023.

У підготовче засідання 24.10.2023 з`явились представники позивача та відповідача-1, представник відповідача-2 не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У підготовчому засіданні 24.10.2023 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 14.11.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2023 відповідача-2 було повідомлено про закриття підготовчого провадження та призначення судового засідання для розгляду справи по суті на 14.11.2023.

У судове засідання 14.11.2023 з`явились представники позивача та відповідача-1, представник відповідача-2 не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання учасники справи були повідомлені належним чином, явка учасників справи обов`язковою судом не визнавалась.

У судовому засіданні 14.11.2023 суд заслухав пояснення присутніх представників сторін у вступному слові, дослідив наявні в матеріалах справи докази, заслухав промови представників сторін у судових дебатах та, після виходу з нарадчої кімнати, проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

До закінчення судових дебатів представник позивача повідомив про намір подати докази на підтвердження розміру понесених ним у зв`язку з розглядом справи судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

08.09.2011 між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (зберігач) та ОСОБА_1 (депонент) було укладено договір про відкриття рахунку у цінних паперах № Х-2632, згідно з п. 1.1 якого депонент доручає, а зберігач зобов`язується надавати депоненту послуги щодо відкриття та ведення рахунку у цінних паперах № 007277, зберігання належних депоненту цінних паперів, обслуговування операцій за цим рахунком, отримання доходу за цінними паперами на викладених нижче умовах відповідно до Положення про депозитарну діяльність, затвердженого рішенням ДКЦПФР від 17.10.2006 № 999, Положення про депозитарну діяльність зберігача цінних паперів АТ «ОТП Банк» та інших внутрішніх документах зберігача, що регламентують відносини між зберігачем та депонентом, чинного законодавства України та на підставі розпоряджень депонента.

Того ж дня між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (повірений) та ОСОБА_1 (довіритель) було укладено договір доручення № 11-Б-118 (далі - Договір доручення), відповідно до п. 1.1 якого довіритель доручає, а повірений приймає на себе зобов`язання від імені, за рахунок та в інтересах довірителя надати послуги з купівлі цінних паперів, що зазначені в п. 1.2 цього договору, та виконати інші, пов`язані з цим юридичні дії, а довіритель зобов`язується сплатити повіреному за виконання цього договору винагороду.

У п. 1.2 Договору доручення наведені реквізити ідентифікації цінних паперів, а саме:

- вид ЦП: облігації відсоткові;

- найменування емітента ЦП (ідентифікаційний код за ЄДРПОУ емітента): ТОВ «РСГП «Столичний», ;

- міжнародний ідентифікаційний номер ЦП (код ISIN): НОМЕР_1 ;

- номінальна вартість одного ЦП: 1 000,00 грн;

- форма випуску ЦП: іменні;

- форма існування ЦП: бездокументарна.

Кількість цінних паперів, що мають бути придбані на виконання цього договору - 360 штук (п. 2.1 Договору доручення).

Пунктами 2.2, 2.3 Договору доручення визначено, що загальна вартість цінних паперів становить 360 000,00 грн. Довіритель здійснює оплату вартості цінних паперів за договором купівлі-продажу, укладеного на виконання Договору доручення самостійно, шляхом перерахування (внесення) грошових коштів на поточний рахунок продавця, зазначений у договорі купівлі-продажу, укладеному на виконання Договору доручення та у строк до 19.09.2011.

У п. 2.5 Договору доручення викладено підтвердження довірителя про те, що йому відомо про те, що для зарахування цінних паперів на рахунок в цінних паперах, він має надати зберігачу розпорядження про зарахування цінних паперів, зазначених у пунктах 1.1, 1.2 Договору доручення, на рахунок в цінних паперах довірителя № 007277 у зберігача АТ «ОТП Банк», код зберігача у ПрАТ «ВДЦП» 1106.

Згідно з п. 8.1 Договору доручення він набуває чинності з дати його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань але не пізніше 19.09.2011.

08.09.2011 позивачем було видано довіреність, якою він уповноважив Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» бути його представником з питань, що пов`язані з придбанням цінних паперів згідно з Договором доручення та укласти від його імені, в його інтересах та за його рахунок договір купівлі-продажу цінних паперів відповідно до умов Договору доручення, а також вчиняти будь-які необхідні для цього дії та користуватись правами згідно з чинним законодавством. Довіреність видана без права передоручення повноважень третім особам, набирає чинності з 08.09.2011 і дійсна до 19.09.2011.

Відповідно до наявної в матеріалах справи виписки з реєстру договорів, 08.09.2011 ПАТ «ФБ «Перспектива» було зареєстровано договір (біржовий контракт) № 1037;11-А-01;11-Б-118, сторонами якого є ТОВ «РСГП «Столичний» як продавець, та ПАТ «ОТП Банк» як член біржі, що діє в інтересах та за рахунок клієнта - ОСОБА_1 .

Предметом цього договору є емітовані ТОВ «РСГП «Столичний» іменні відсоткові облігації підприємства у бездокументарній формі (міжнародний ідентифікаційний номер цінного паперу (код ISIN): UA) номіналом 1 000,00 грн у кількості 360 штук на загальну суму 360 000,00 грн.

Оплата вартості цінних паперів за цим договором здійснюється шляхом перерахування (внесення) грошових коштів на поточний рахунок продавця, у строк до 19.09.2011.

Поставка облігації, придбаних при розміщенні, проводиться не пізніше наступного робочого дня з моменту отримання повної оплати за облігації.

З наявної в матеріалах справи банківської виписки по рахунку позивача вбачається, що на виконання умов біржового контракту № 1037;11-А-01;11-Б-118 від 08.09.2011 він 09.09.2011 перерахував на рахунок ТОВ «РСГП «Столичний» 360 000,00 грн.

Згідно з випискою про операції на рахунку в цінних паперах № НОМЕР_2 з 08.09.2011 по 13.10.2014, операції за рахунком в цінних паперах позивача № НОМЕР_3 у АТ «ОТП Банк» не проводились.

18.10.2021 адвокат Ярошенко О.О., діючи в інтересах позивача, звернувся до ТОВ «РСГП «Столичний» з адвокатським запитом, у якому просив повідомити причину, з якої станом на 18.10.2021 позивачу не були зараховані облігації на підставі Договору доручення на загальну суму 360 000,00 грн.

Листом № 0812/21/1 від 08.12.2021 відповідач-1 надав відповідь, зі змісту якої вбачається, що 22.03.2012 було укладено додаткову угоду № 1 до біржового контракту № 1037;11-А-01;11-Б-118 від 08.09.2011, якою біржовий контракт достроково розірвано (анульовано).

Так, 22.03.2012 між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», що діє на підставі Договору доручення з ОСОБА_1 , в особі службовців ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які діють спільно на підставі статуту, рішення правління № 40 в новій редакції від 21.11.2007 та довіреностей № 1079 від 03.06.2010 та № 347 від 24.02.2010, посвідчених приватним нотаріусом КМНО Соколовим Ю.Є., та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ринок сільськогосподарської продукції «Столичний» було укладено додаткову угоду № 1 до біржового контракту № 1037;11-А-01;11-Б-118 від 08.09.2011, за умовами пунктів 1.1 - 1.4 якої сторони дійшли згоди вважати біржовий контракт № 1037;11-А-01;11-Б-118 від 08.09.2011 достроково розірваним (анульованим). Дана додаткова угода є невід`ємною частиною біржового контракту № 1037;11-А-01;11-Б-118 від 08.09.2011. Зобов`язання сторін за біржовим контрактом № 1037;11-А-01;11-Б-118 від 08.09.2011 припиняються з моменту підписання цієї додаткової угоди уповноваженими представниками сторін. Сторони претензій одна до одної стосовно виконання біржового контракту № 1037;11-А-01;11-Б-118 від 08.09.2011 не мають. Додаткова угода набирає чинності з дати її підписання та скріплена печатками сторін.

Як зазначає позивач, він не надавав дозволу на анулювання біржового контракту № 1037;11-А-01;11-Б-118 від 08.09.2011, не схвалював додаткову угоду №1 від 22.03.2012 до біржового контракту № 1037;11-А-01;Б-118 від 08.09.2011, строк довіреності, яку він видав, закінчився 19.09.2011, отже відповідач-1 та службовці відповідача-2, розірвавши біржовий контракт без зарахування облігацій на рахунок позивача, діяли самовільно, усвідомлювали, що вчиняють правочин всупереч інтересам позивача та свідомо допускали настання несприятливих наслідків для позивача, що свідчить про наявність між ними зловмисної домовленості та є підставою для визнання цієї додаткової угоди недійсною відповідно до статей 215, 232 Цивільного кодексу України, з одночасним зобов`язанням відповідачів зарахувати цінні папери на рахунок у цінних паперах позивача.

Узагальнені доводи відповідача-1, який заперечує проти задоволення позовних вимог, полягають у тому, що позивачем не доведено наявності між відповідачами зловмисної домовленості, а вимоги щодо виконання біржового контракту № 1037;11-А-01;Б-118 від 08.09.2011, шляхом зарахування цінних паперів на рахунок позивача, не є належним способом захисту. Крім того відповідач-1 просить відмовити в позові з підстав спливу строк позовної давності.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України).

Порушення права/інтересу пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити/реалізувати своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Прийняття судом рішення покликане усунути цю невизначеність, відновити порушене право, створити можливість для реалізації інтересу. Тому застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права (інтересу) позивача.

З наведеного вбачається, що однією з основних передумов для задоволення позову є наявність саме реального порушення відповідачем охоронюваного законом інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною 1 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин першої та другої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини перша, третя статті 215 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частина третя статті 203 Цивільного кодексу України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Відповідно до частини першої статті 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 Цивільного кодексу України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків.

Суд встановив, що 22.03.2012 між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», що діє на підставі Договору доручення з ОСОБА_1 , в особі службовців ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які діють спільно на підставі статуту, рішення правління № 40 в новій редакції від 21.11.2007 та довіреностей № 1079 від 03.06.2010 та № 347 від 24.02.2010, посвідчених приватним нотаріусом КМНО Соколовим Ю.Є., та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ринок сільськогосподарської продукції «Столичний» було укладено додаткову угоду № 1 до біржового контракту № 1037;11-А-01;11-Б-118 від 08.09.2011, якою достроково розірвано (анульовано) біржовий контракт № 1037;11-А-01;11-Б-118 від 08.09.2011.

Главою 17 Цивільного кодексу України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів. Відповідно до частин першої та третьої статті 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 239 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання (ч. 1 ст. 241 Цивільного кодексу України).

Заявляючи позов про визнання недійсним договору (його частини), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними.

Так, стверджуючи про недійсність спірного правочину позивач вказує, що він не надавав дозволу на анулювання біржового контракту № 1037;11-А-01;11-Б-118 від 08.09.2011, не схвалював додаткову угоду №1 від 22.03.2012 до біржового контракту № 1037;11-А-01;Б-118 від 08.09.2011, строк довіреності, яку він видав, закінчився 19.09.2011, отже відповідач-1 та службовці відповідача-2, розірвавши біржовий контракт без зарахування облігацій на рахунок позивача, діяли самовільно, усвідомлювали, що вчиняють правочин всупереч інтересам позивача та свідомо допускали настання несприятливих для позивача наслідків.

Отже підстави позову про визнання додаткової угоди недійсною зводяться до того, що вказаний правочин є таким, що вчинений представником з перевищенням повноважень (на підставі довіреності, строк дії якої сплив), всупереч волі та бажанням довірителя (у результаті зловмисної домовленості його сторін).

У цьому контексті суд зауважує, що позивач в якості підстав позову посилається на дві окремі, взаємовиключні підстави для визнання правочину недійсним: 1) вчинення правочину у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною; 2) вчинення правочину представником із перевищенням повноважень.

Перший випадок підлягає під правове регулювання статті 232 Цивільного кодексу України, а другий - статті 241, частин 2, 3 статті 203 цього Кодексу.

Поряд із цим, під час розгляду спору сторони залишили поза увагою правову природу спірного правочину.

На момент виникнення спірних правовідносин умови створення та діяльності товарних бірж на території України було врегульовано Законом України «Про товарну біржу», який є спеціальним законом щодо, зокрема, правил укладення господарських договорів на товарній біржі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про товарну біржу» (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій.

За приписами частин 1 - 5 статті 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов:

а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі;

б) якщо її учасниками є члени біржі;

в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

Отже, Законом України «Про товарну біржу» встановлено імперативну вимогу про те, що угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

За встановленими обставинами справи 08.09.2011 ПАТ «ФБ «Перспектива» було зареєстровано договір (біржовий контракт) № 1037;11-А-01;11-Б-118, сторонами якого є ТОВ «РСГП «Столичний» як продавець, та ПАТ «ОТП Банк» як член біржі, що діє в інтересах та за рахунок клієнта - ОСОБА_1 , а предметом - емітовані ТОВ «РСГП «Столичний» іменні відсоткові облігації підприємства у бездокументарній формі (міжнародний ідентифікаційний номер цінного паперу (код ISIN): UA) номіналом 1 000,00 грн у кількості 360 штук на загальну суму 360 000,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо.

Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину.

Водночас господарським судам необхідно враховувати, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Таким чином, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та підтримана у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26.11.2019 у справі № 910/7407/18.

Відтак може бути визнаний недійсним лише укладений правочин.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що додаткова угода №1 від 22.03.2012 до біржового контракту № 1037;11-А-01;Б-118 від 08.09.2011 була зареєстрована на біржі.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та вимоги законодавства, встановивши, що оспорювана додаткова угода не є укладеною в розумінні Закону України «Про товарну біржу», який є спеціальним законом щодо визначення правових умов створення діяльності товарних бірж на території України та правил укладення господарських договорів, в тому числі їх реєстрації, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 22.03.2012 до біржового контракту № 1037;11-А-01;Б-118 від 08.09.2011, укладеної між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ринок сільськогосподарської продукції «Столичний» та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк».

Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідачів вчинити певні дії, суд дійшов наступних висновків.

Так, за доводами позивача, відповідачі ухилились від виконання обов`язку щодо зарахування цінних паперів на його рахунок у цінних паперах, а тому наявні підстави для зобов`язання їх вчинити певні дії (зарахувати цінні папери), що на думку позивача є ефективним способом захисту у розумінні ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 викладено правовий висновок, згідно з яким суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між позивачем та відповідачем-2 Договір доручення, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача-2 взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором доручення, який підпадає під правове регулювання Глави 68 Цивільного кодексу України.

За приписами частин 1, 2 статті 1000 Цивільного кодексу України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (ч. 1 ст. 1003 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1004 Цивільного кодексу України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

У ч. 1 ст. 1006 Цивільного кодексу України визначені обов`язки повіреного, а саме: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

З огляду на те, що правовідносини позивача з відповідачем-2 засновані на Договорі доручення, обраний позивачем спосіб судового захисту у вигляді зобов`язання виконати обов`язок в натурі має відповідати змісту порушеного права та випливати з обов`язків повіреного за укладеним договором.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1.1 Договору доручення довіритель доручає, а повірений приймає на себе зобов`язання від імені, за рахунок та в інтересах довірителя надати послуги з купівлі цінних паперів, що зазначені в п. 1.2 цього договору, та виконати інші, пов`язані з цим юридичні дії, а довіритель зобов`язується сплатити повіреному за виконання цього договору винагороду.

Суд встановив виконання відповідачем-2 Договору доручення та укладення 08.09.2011 ним, в інтересах та за рахунок позивача, з відповідачем-1 договору (біржового контракту) № 1037;11-А-01;11-Б-118.

Матеріалами справи також підтверджується виконання позивачем умов Договору доручення та біржового контракту № 1037;11-А-01;11-Б-118 від 08.09.2011 щодо перерахування на рахунок ТОВ «РСГП «Столичний» 360 000,00 грн.

У той же час, як свідчать обставини справи, цінні папери на рахунок у цінних паперах позивача не були зараховані.

За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 194 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 8 Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки», цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, яка має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов`язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам.

За змістом частин 3, 4 статті 8 Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки» цінні папери існують в електронній (електронні цінні папери) та паперовій (паперові цінні папери) формах. Електронний цінний папір відображається у вигляді облікового запису на рахунку в цінних паперах у системі депозитарного обліку цінних паперів. Права на цінний папір та права за цінним папером, що існує в електронній формі, належать власникові рахунка в цінних паперах, відкритого в депозитарній установі, або іншій особі у встановлених законодавством випадках.

Облігація - це цінний папір, що посвідчує внесення його першим власником коштів, визначає відносини позики між власником облігації та емітентом, підтверджує обов`язок емітента повернути власникові облігації її номінальну вартість у передбачений проспектом або рішенням про емісію (для державних облігацій України - умовами їх розміщення) строк та виплатити дохід за облігацією, якщо інше не передбачено проспектом або рішенням про емісію (для державних облігацій України - умовами їх розміщення) (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки»).

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про депозитарну систему України» визначено, що підтвердженням прав на цінні папери та прав за цінними паперами, що існують в електронній формі, а також обмежень прав на цінні папери у певний момент часу є обліковий запис на рахунку в цінних паперах, що відкривається депозитарною установою, а якщо права на відповідні цінні папери обліковуються на рахунку в цінних паперах номінального утримувача - обліковий запис на рахунку в цінних паперах власника цінних паперів в обліковій системі номінального утримувача, клієнта номінального утримувача.

Отже, реалізація права власності на набуті цінні папери можлива після належного їх оформлення - зарахування цінних паперів на рахунок особи та отримання нею виписки з рахунку у цінних паперах (при бездокументарній формі випуску).

Згідно з частинами 1, 2 статті 4 Закону України «Про депозитарну систему України» система депозитарного обліку цінних паперів (далі - система депозитарного обліку) - сукупність інформації, записів про емісійні цінні папери (вид із зазначенням типу, номінальна вартість і кількість, реєстр кодів цінних паперів (міжнародних ідентифікаційних номерів цінних паперів), обмеження обігу тощо) на рахунках у цінних паперах власників таких рахунків; інформації про емітентів; про власників цінних паперів, які мають права за цінними паперами та права на цінні папери; про обмеження прав на цінні папери та прав за цінними паперами; про осіб, уповноважених власниками цінних паперів (управителів, заставодержателів, інших осіб, наділених відповідними правами щодо цінних паперів); про номінальних утримувачів; інші дані, що дають змогу ідентифікувати емісійні цінні папери і зазначених осіб; інша передбачена законодавством інформація.

Набуття і припинення прав на цінні папери і прав за цінними паперами здійснюються шляхом фіксації відповідного факту в системі депозитарного обліку. У системі депозитарного обліку реєструються обмеження прав на цінні папери. У системі депозитарного обліку можуть реєструватися обмеження прав за цінними паперами у випадках та в порядку, встановлених Комісією.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про депозитарну систему України» визначено, що депозитарний облік цінних паперів - облік цінних паперів, прав на цінні папери та їх обмежень на рахунках у цінних паперах (далі - депозитарний облік). Депозитарний облік у системі депозитарного обліку цінних паперів ведеться у кількісному виразі. При цьому облік прав на цінні папери конкретного власника ведеться виключно депозитарними установами (крім обліку прав на цінні папери, які обліковуються на рахунку номінального утримувача), Національним банком України у визначених цим Законом випадках і депозитаріями-кореспондентами, номінальними утримувачами чи їх клієнтами, а облік цінних паперів і прав за цінними паперами - виключно Центральним депозитарієм або Національним банком України. Облік зобов`язань емітента за цінними паперами власних випусків емітента ведеться Центральним депозитарієм, а у випадках, встановлених цим Законом, - Національним банком України, стосовно кожного випуску цінних паперів на підставі депонування глобального сертифіката та/або тимчасового глобального сертифіката.

Внесення змін до системи депозитарного обліку стосовно цінних паперів конкретного власника (крім встановлених Комісією випадків стосовно цінних паперів, права на які обліковуються на рахунку номінального утримувача) здійснюється виключно депозитарними установами (у визначених законодавством випадках - Національним банком України або депозитаріями-кореспондентами), в установленому Комісією порядку на підставі, зокрема, судового рішення або рішення уповноваженого законом державного органу чи його посадової особи (абз. 12 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про депозитарну систему України»).

Відповідно до Законів України «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні», «Про депозитарну систему України», з метою врегулювання питання щодо визначення порядку провадження депозитарної діяльності Центральним депозитарієм цінних паперів та депозитарними установами з дня набрання чинності Законом України «Про депозитарну систему України» Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку рішенням від 23.04.2013 № 735, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.06.2013 за № 1084/23616, затвердила Положення про провадження депозитарної діяльності (далі - Положення № 735), яке визначає порядок провадження депозитарної діяльності Центральним депозитарієм цінних паперів та депозитарними установами з надання послуг із зберігання та обліку цінних паперів, обліку і обслуговування набуття, припинення та переходу прав на цінні папери і прав за цінними паперами та обмежень прав на цінні папери на рахунках у цінних паперах, вимоги до порядку відкриття та ведення рахунків у цінних паперах, порядку проведення операцій на рахунках у цінних паперах та їх видів, порядку зарахування цінних паперів до системи депозитарного обліку при емісії, їх обліку та зберігання, а також списання цінних паперів у зв`язку з їх погашенням та/або анулюванням, порядку внесення змін до системи депозитарного обліку стосовно цінних паперів конкретного власника, стосовно всього випуску цінних паперів, стосовно здійснення розрахунків за правочинами щодо цінних паперів тощо, вимоги до діяльності учасників депозитарної системи та взаємовідносин між ними, вимоги до порядку складання реєстру власників іменних цінних паперів, у тому числі порядку взаємодії депозитарних установ з Центральним депозитарієм щодо складання реєстру, вимоги до змісту внутрішніх документів професійних учасників депозитарної системи України та інші вимоги, встановлення яких належить до компетенції Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку відповідно до Закону України «Про депозитарну систему України».

Згідно з підпунктом 2 пункту 1 глави 2 розділу V Положення № 735 обслуговування операцій щодо цінних паперів, у тому числі обслуговування обігу цінних паперів, проведення розрахунків у цінних паперах за правочинами щодо цінних паперів, здійснюється Центральним депозитарієм, депозитарними установами шляхом проведення на рахунках у цінних паперах облікових операцій: у разі вчинення правочину щодо цінних паперів на організованому ринку капіталу чи поза ним, якщо проводяться розрахунки за принципом «поставка цінних паперів проти оплати»:

Центральним депозитарієм - на підставі інформації, що подається особою, яка провадить клірингову діяльність (у разі, якщо цією особою не є Центральний депозитарій), або на підставі інформації, що сформована Центральним депозитарієм (у разі провадження клірингової діяльності Центральним депозитарієм) на підставі інформації від оператора цього організованого ринку капіталу або відповідних клієнтів;

депозитарною установою - за розпорядженням та/або повідомленням (інформацією), що подаються Центральним депозитарієм згідно з Правилами та іншими внутрішніми документами Центрального депозитарію, а також умовами депозитарного договору або Національним банком (щодо цінних паперів, облік яких відповідно до компетенції, встановленої Законом, веде Національний банк України) в установленому ним порядку;

номінальним утримувачем - за розпорядженням та/або повідомленням (інформацією) депозитарної установи.

Розділ II Положення № 735 визначає загальні вимоги до обслуговування цінних паперів у депозитарній системі України.

Відповідно до пунктів 7, 8 Розділу II Положення № 735 систему депозитарного обліку цінних паперів складають: первинні документи; облікові регістри оперативного обліку; рахунки у цінних паперах; реєстр кодів цінних паперів. До первинних документів належать документи, які є підставою для здійснення депозитарних операцій, зокрема, розпорядження.

Пунктом 10 Розділу II Положення № 735 передбачено, що первинні документи, які є підставою для здійснення депозитарних операцій (внесення змін до системи депозитарного обліку) та надаються депонентом, клієнтом депозитарній установі або надаються клієнтом Центральному депозитарію, можуть складатися у формі паперового та/або електронного документа. При складанні їх у формі електронного документа Центральний депозитарій, депозитарна установа мають забезпечувати за потреби друк таких документів на паперовому носії. Строк зберігання первинних документів на паперовому носії становить п`ять років з моменту виконання депозитарною установою депозитарної операції за наслідками прийняття таких документів, якщо інше не передбачено законодавством України.

Таким чином, систему депозитарного обліку цінних паперів складають первинні документи, до яких, серед іншого, належать є розпорядження, які можуть складатись у формі паперового та/або електронного документа.

Стверджуючи про те, що відповідачі ухилились від обов`язку зарахувати цінні папери на його рахунок у цінних паперах, позивач залишив поза увагою ту обставину, що виконання депозитарною установою відповідної депозитарної операції могло бути проведено виключно на підставі належним чином оформлених розпоряджень депонента.

У матеріалах справи відсутні докази подання позивачем як депонентом розпорядження до відповідача-2 як до депозитарної установи щодо зарахування цінних паперів на його рахунок у цінних паперах № 007277, відкритий у відповідача-2.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону України «Про депозитарну систему України» розрахунки за правочинами щодо цінних паперів, облік яких відповідно до компетенції, встановленої цим Законом, здійснюється Центральним депозитарієм або Національним банком України, укладеними на організованих ринках капіталу та поза організованими ринками капіталу з дотриманням принципу «поставка цінних паперів проти оплати», здійснюються шляхом, зокрема, переказу/списання/зарахування прав на цінні папери депозитарними установами на рахунки депонентів у порядку, встановленому Комісією.

Депозитарні установи за результатами завершення розрахунків зобов`язані відобразити в системі депозитарного обліку перехід прав власності на цінні папери та прав за цінними паперами, а також обмеження прав на цінні папери у порядку та строки, встановлені Комісією.

Пунктом 3 розділу III Положення № 735 визначено, що для виконання функцій щодо депозитарного обліку цінних паперів, обслуговування обігу цінних паперів та корпоративних операцій емітента на рахунках у цінних паперах Центральний депозитарій та депозитарні установи здійснюють такі депозитарні операції: адміністративні операції; облікові операції; інформаційні операції.

Відповідно до пункту 5 розділу III Положення № 735 облікові операції - депозитарні операції з ведення рахунків у цінних паперах та відображення операцій з цінними паперами, наслідком яких є зміна кількості цінних паперів, прав на цінні папери на рахунках у цінних паперах, встановлення або зняття обмежень щодо їх обігу.

До облікових операцій Центрального депозитарію, депозитарних установ належать операції зарахування, списання, переказу, встановлення та зняття обмежень прав на цінні папери та/або прав за цінними паперами:

1) зарахування - облікова операція, яка відображає уведення до системи депозитарного обліку Центрального депозитарію, депозитарної установи визначеної кількості депозитарних активів та збільшення кількості цінних паперів, прав на цінні папери на рахунку в цінних паперах клієнта, депонента на таку саму кількість;

2) списання - облікова операція, яка відображає виведення (вилучення) визначеної кількості депозитарних активів, за якими Центральний депозитарій, депозитарна установа здійснювали депозитарний облік, та зменшення кількості цінних паперів, прав на цінні папери на рахунку в цінних паперах клієнта, депонента на таку саму кількість;

3) переказ - облікова операція, що відображає переведення цінних паперів (прав на цінні папери та прав за цінними паперами) відповідного випуску з одного рахунку в цінних паперах на інший рахунок у цінних паперах, при якому обсяг депозитарного активу за цим випуском не змінюється.

Операція зарахування призводить до збільшення на однакову кількість цінних паперів, прав на цінні папери на активних і пасивних аналітичних рахунках депозитарного обліку; операція списання призводить до зменшення на однакову кількість цінних паперів, прав на цінні папери на активних і пасивних аналітичних рахунках депозитарного обліку; операція переказу призводить до збільшення кількості цінних паперів, прав на цінні папери на одному пасивному аналітичному рахунку депозитарного обліку та зменшення кількості цінних паперів, прав на цінні папери на іншому пасивному аналітичному рахунку депозитарного обліку на однакову величину.

Безумовна операція з управління рахунком у цінних паперах - списання, зарахування або переказ цінних паперів, прав на цінні папери на рахунку у цінних паперах клієнта Центрального депозитарію, власника цінних паперів, нотаріуса, на депозит якого зараховано цінні папери, номінального утримувача без його розпорядження під час проведення емітентом операцій з цінними паперами (у випадках, передбачених законодавством), а також у зв`язку зі зміною дієздатності (обмеження дієздатності або визнання особи недієздатною), внаслідок передачі цінних паперів у спадщину та в інших випадках, які передбачені законодавством України (абзац 3 пункту 2 розділу І Положення № 735).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 глави 2 розділу V Положення № 735 обслуговування операцій щодо цінних паперів, у тому числі обслуговування обігу цінних паперів, проведення розрахунків у цінних паперах за правочинами щодо цінних паперів, здійснюється Центральним депозитарієм, депозитарними установами шляхом проведення на рахунках у цінних паперах облікових операцій: внаслідок виконання безумовної операції щодо цінних паперів відповідно до вимог законодавства (у разі спадкування та правонаступництва - за рахунками в цінних паперах спадкодавця/юридичної особи, що припинилася, судового рішення або рішення уповноваженого законом органу чи його посадової особи тощо) - на підставі відповідних оригіналів документів або їх копій, які підтверджують наявність підстав для проведення депозитарних операцій.

Внесення змін до системи депозитарного обліку стосовно цінних паперів конкретного власника здійснюється виключно депозитарними установами.

Право власності на цінні папери бездокументарної форми існування переходить до депонента - нового власника з моменту зарахування прав на ці цінні папери на його рахунок у цінних паперах у депозитарній установі. Не допускається зарахування прав на цінні папери на рахунок у цінних паперах депонента - нового власника без проведення їх списання (або переказу) з рахунку в цінних паперах депонента - попереднього власника в депозитарній установі.

Відтак, оскільки бездокументарним цінним папером є обліковий запис на рахунку в цінних паперах у системі депозитарного обліку цінних паперів, набуття і припинення прав на цінні папери і прав за цінними паперами здійснюються шляхом фіксації відповідного факту в системі депозитарного обліку цінних паперів, то внесення змін до системи депозитарного обліку стосовно цінних паперів конкретного власника здійснюється виключно депозитарними установами на підставі, зокрема, судового рішення про здійснення безумовної операції щодо цінних паперів/прав на цінні папери, тобто щодо списання цінних паперів з рахунку боржника та їх зарахування на рахунок у цінних паперах стягувача.

Враховуючи дійсність біржового контракту № 1037;11-А-01;Б-118 від 08.09.2011 та наявність підстав для витребування цінних паперів, беручи до уваги особливості правового регулювання депозитарного обліку щодо спірних емітованих ТОВ «РСГП «Столичний» іменних відсоткових облігації підприємства (міжнародний ідентифікаційний номер цінного паперу (код ISIN): UA) номіналом 1 000,00 грн у кількості 360 штук бездокументарної форми існування, які мають зберігатися на відкритому в депозитарній установі рахунку в цінних паперах, приписи ст. 6 Закону України «Про депозитарну систему України» щодо внесення змін до системи депозитарного обліку стосовно цінних паперів конкретного власника виключно депозитарними установами на підставі, зокрема, судового рішення, суд дійшов висновку, що ефективним та правомірним способом захисту прав позивача є зобов`язання депозитарної установи відповідача-1, яка обслуговує рахунок у цінних паперах, на якому розміщені спірні цінні папери, провести безумовну облікову операцію списання цінних паперів з відповідного рахунка та зарахування їх на рахунок у цінних паперах позивача. Задоволення такої вимоги забезпечить повне відновлення прав сторони.

У цьому висновку суд звертається до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 30.09.2021 у справі № 910/11388/20.

Якщо ж цінні папери у відповідача відсутні (були відчужені іншій особі, погашені тощо), то належному способу захисту відповідає позовна вимога про стягнення вартості цінних паперів. Позивач може також вимагати стягнення коштів на відшкодування доходів, які відповідач одержав або міг одержати від цінних паперів з часу, коли відповідач дізнався або мав дізнатися про володіння без достатньої правової підстави (стаття 1214 Цивільного кодексу України).

Натомість вимога про зобов`язання емітента - відповідача-1 зарахувати цінні папери на рахунок у цінних паперах позивача не відповідає ефективному способу захисту, оскільки в разі задоволення цієї позовної вимоги вона не може бути виконана примусово, а майнова сфера позивача не буде відновлена.

Наведене відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155) та від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148).

Відтак, враховуючи зміст позовних вимог, зважаючи також на те, що у прохальній частині позову не зазначено кількості цінних паперів та рахунку у цінних паперах, на який позивач просить зарахувати оплачені ним цінні папери, суд дійшов висновку проте, що вимога позивача до відповідача-2 про зобов`язання зарахувати цінні папери є безпідставною, а аналогічна вимога до відповідача-1 не відповідає ефективному способу захисту.

Щодо викладеної у відзиві заяви відповідача-1 про застосування до вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України).

З огляду на викладене, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст. 267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Оскільки при розгляді цієї справи суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, питання спливу строку позовної давності суд не досліджує.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Підсумовуючи вищенаведене, зважаючи на зміст позовних вимог, обставини, встановлені під час розгляду справи, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову.

З огляду на результат вирішення спору, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 8 052,00 грн, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України, і може бути оскаржено в порядку та строк, встановлені статтями 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення в повному обсязі складено 15.11.2023.

Суддя О.С. Комарова