РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.10.2023Справа № 910/6595/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Щербакова С.О., за участю секретаря судового засідання Яременко Т.Є., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Компанії "BIO COSMETICS UA LTD"

до 1) Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків,

2) Державної казначейської служби України

про стягнення 112 484 979, 55 грн.

Представники:

від позивача: Рознін В.А.;

від відповідача-1: Норець В.М.;

від відповідача-2: Пальчик В.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Компанія "BIO COSMETICS UA LTD" (далі - позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі - відповідач-1) та Державної казначейської служби України (далі - відповідач-2) про стягнення грошових коштів у розмірі 112 484 979, 55 грн., з яких: 93 693 161, 83 грн. - інфляційні втрати та 18 791 817, 72 грн. - 3 % річних, в рахунок відшкодування шкоди, завданої Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби, правонаступником якого є - Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Господарського суду міста Києва від 25.08.2020 року у справі № 910/17195/16, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 року стягнуто з Державного бюджету України через Державну Казначейську службу України на користь Компанії "BIO Cosmetics UA LTD" грошові кошти в розмірі 85 272 000, 00 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби. На виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва було видано наказ, який фактично виконано у 2023 році. Позивач вказує, що обов`язок відповідача-1 з повернення арештованого товару перетворилося на грошове зобов`язання з відшкодування його вартості у сумі 85 272 000, 00 грн, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення 3 % річних та інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.05.2023 позовну заяву Компанії "BIO COSMETICS UA LTD" - залишено без руху. Встановлено Компанії "BIO COSMETICS UA LTD" строк для усунення недоліків позовної заяви.

29.05.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду від Компанії "BIO COSMETICS UA LTD" надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 06.07.2023.

14.06.2023 до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України на позовну заяву, в якому відповідач-2 зазначає, що Порядок № 845 та Бюджетний кодекс України не встановлюють для Казначейства строку для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно із судовими рішеннями про відшкодування шкоди Державою. Також, відповідач вказує, що вказаний Порядок та кодекс не передбачають можливості нарахування та виплати інфляційних втрат та 3 % річних під час/після виконання рішення суду про відшкодування шкоди Державою. Крім того, відповідач-2 вказує про сплив позовної давності до заявлених позовних вимог.

Також, 14.06.2023 відповідач-2 подав клопотання про залучення третіх осіб, в якому просить суд залучити до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Верховну Раду України, Кабінет Міністрів України та Міністерство фінансів України.

26.06.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач-1 подав відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог та, зокрема вказує, що Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків не є кінцевим правонаступником Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби. Також, відповідач-2 вказує, що дія ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди та неможливість встановлення дати з якої почалося прострочення виконання саме грошового зобов`язання.

03.07.2023 позивач через відділ автоматизованого документообігу суду подав відповідь на відзив відповідача-2, в якій зазначає, що у даному випадку позивач стягує інфляційні втрати та 3 % річних за невідшкодування шкоди Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби, завданої втратою майна, а не за несвоєчасне виконання рішення суду від 25.08.2020 у справі № 910/17195/16. Крім того, позивач зазначає про переривання строку позовної давності.

04.07.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду позивач подав відповідь на відзив відповідача-1, в якій зазначає, що на даний час правонаступником Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби є саме Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків, а також вказує, що на правовідносини в рамках даної справи розповсюджуються дія ст. 625 ЦК України.

У судовому засіданні 06.07.2023, розглянувши подане відповідачем-2 клопотання про залучення третіх осіб, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 50 Господарського процесуального кодексу України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Однак, з поданого клопотання, суд не вбачає, яким саме чином рішення у даній справі може вплинути на права та обов`язки Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України та Міністерства фінансів України, як і не вбачає якими новими правами буде наділено таких осіб у зв`язку з прийняттям судового рішення у даній справі та/або покладено на них нові обов`язки, або змінено їх наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому, а тому суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про залучення третіх осіб.

Також, у судовому засіданні 06.07.2023 суд на місці ухвалив продовжити строк проведення підготовчого провадження на 30 днів та оголосив перерву до 10.08.2023.

12.07.2023 до суду надійшли заперечення Державної казначейської служби України на відповідь на відзив, в яких відповідач-2 вказує, що приписи ст. 625 ЦК України поширюються на правовідносини щодо невиконання саме грошового зобов`язання.

17.07.2023 через відділ автоматизованого документообігу суду відповідач-1 подав заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначає про необгрунтованість висновку позивача стосовного того, що Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків є кінцевим правонаступником Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, а також зазначає, що у даному випадку відсутні договірні правовідносини між сторонами, як підставу для висновку про наявність у відповідача, як боржника грошового зобов`язання перед позивачем, як кредитором.

09.08.2023 до суду надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 30.08.2023 суд на місці ухвалив задовольнити клопотання позивача про відкладення розгляду справи та відклав розгляд справи на 31.08.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання у справі № 910/6595/23 призначено на 14.09.2023.

У судовому засіданні 14.09.2023 оголошено перерву до 05.10.2023.

05.10.2023 до суду надійшло клопотання позивача про відкладення розгляду справи, в яому позивач у зв`язку з погіршенням самопочуття просить суд відкласти розгляд справи на іншу дату.

У судовому засіданні 05.10.2023, розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, суд відзначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 56 Господарського процесуального кодексу України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника. Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Таким чином, юридична особа не обмежена колом осіб, які можуть представляти її інтереси в суді, а зазначені в клопотанні обставини не є підставою для його задоволення, тому суд відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Також, у судовому засіданні 05.10.2022 оголошено перерву до 12.10.2023.

Судове засідання призначене на 12.10.2023 не відбулося, у зв`язку з тим, що 12.10.2023 о 9 год 25 хв припинилось постачання електричної енергії до приміщень Господарського суду міста Києва, розташованих по вул. Б. Хмельницького, 44, 44-Б, 44-В, що унеможливило функціонування автоматизованої системи документообігу суду, реєстрацію документів, здійснення автоматизованого розподілу судових справ і матеріалів, фіксування судових засідань технічними засобами тощо. Об 11 год 30 хв 12.10.2023 електропостачання будівель суду було відновлено, проте сервер бази даних комп?ютерної програми "Діловодство спеціалізованого суду" потребував проведення налагоджувальних робіт. Роботу автоматизованої системи документообігу суду у штатному режимі було відновлено о 14 год 30 хв 12.10.2023, про що Господарським судом міста Києва складено акт від 12.10.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.10.2023 судове засідання призначено на 19.10.2023.

У цьому судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представники відповідача-1 та відповідача-2 заперечили проти задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 233 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 19.10.2023 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представник сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.05.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 у справі № 910/17195/16 позов Компанії "BIO Cosmetics UA LTD" до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, Головного управління ДФС у м. Києві та Державного казначейства України, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Каптур" та Товариство з обмеженою відповідальністю "РА Логістик" про стягнення 85 272 000,00 грн. - задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну Казначейську службу України на користь Компанії «BIO Cosmetics UA LTD» грошові кошти в розмірі 85 272 000, 00 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби. В іншій частині позову відмовлено.

Судом у справі № 910/17195/16 встановлено наступні обставини:

-13.11.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Каптур" (продавець) та Компанією "BIO Cosmetics UA Ltd" (покупець) укладено контракт №FS/102, відповідно до умов якого продавець зобов`язався поставити покупцю, а покупець - оплатити товар - сировину тваринну для косметичної промисловості, ціна та обсяг поставки якої визначається погодженими сторонами специфікаціями, які є невід`ємною частиною контракту. Відповідно до специфікації №3 від 12.12.2014 до контракту продавець зобов`язався поставити сировину тваринну для косметичної промисловості (сперма биків) у кількості 836000 гранул заморожених загальною вартістю 85272000 грн. Поставка здійснюється на умовах СРТ (Грузія, м. Поті) відповідно до умов ІНКОТЕРМС-2010.

- Позивачем були здійснені часткові оплати за товар міжнародними переведеннями №19 від 30.04.2015 на суму 9974760,00 грн, № 20 від 06.05.2015 на суму 5297240,00 грн, № 21 від 06.05.2015 на суму 35049200,00 грн та №22 від 13.05.2015 на суму 34950800,00 грн, що разом складає заявлену позивачем вимогу про солідарне стягнення шкоди, завданої втратою товару - сировини тваринної у сумі 85272000,00 грн.;

- 13.02.2015 Миколаївською митницею оформлено вантажно-митну декларацію ЕК10АА №504060000/2015/000635 на вантаж: сировина тваринна для косметичної промисловості ТУ У 01.4-38752105.001:2014 (сперма биків) в кількості 836000 шт. гранул в контейнерах (сосудах Дьюара) з рідким азотом, на загальну суму 85272000 грн (автомобіль LLS078/DF142В).

- У зв`язку з розслідуванням кримінального провадження відносно СП ТОВ "Оптима Фарм ЛТД" 26.02.2015 на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 24.02.2015 № 760/3766/15-к старшим слідчим з ОВС СУФР міжрегіонального ГУ ДФС ЦО з ОВС - Польща О.С. в присутності водія автомобіля № LLS078/DF142В проведено обшук автомобіля, в ході якого було вилучено 11 сосудів з переміщуваними товарами №№ 25, 58, 22, 59, 51, 08, 23, 26, 30, 31, 23, оформленими Миколаївською митницею за МД від 13.02.2015 №504060000/2015/000635. Вказане підтверджується листом Одеської митниці ДФС України від 20.03.2015 № 767/10/15-70-62, протоколом обшуку від 26.02.2015 та не заперечується представниками сторін.

- Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 02.03.2015 у справі № 760/4174/15-к накладено арешт на тваринну сировину для косметичної промисловості, а саме сосуди №№ 25, 58, 22, 59, 51, 08, 23, 26, 30, 31, 23.

- Постановою від 16.04.2015 слідчого першого відділу кримінальних розслідувань СУФР ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві кримінальне провадження № 0000040 від 13.02.2014 закрито у зв`язку з встановленням відсутності складу кримінального правопорушення.

- Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.05.2015 скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 02.03.2015 на майно позивача - сировину тваринну для косметичної промисловості, яке є речовими доказами, а саме сосуди Дьюара №№ 25, 58, 22, 59, 51, 08, 23, 26, 30, 31, 23.

- позивач звертався до СДПІ з ОВП у м. Одесі з заявою про повернення вилученого майна, проте листами від 09.06.2015 та від 24.06.2015 надано відповіді, що працівниками ОУ СДПІ з ОВП у м. Одесі товар не вилучався та на зберігання не передавався

- позивач також звертався з відповідними листами на адреси старшого слідчого з ОВС СУ ФР МГУ ДФС - ЦО з ОВП Польщі О.С. та слідчого першого відділу кримінальних розслідувань СУФР ДПІ у Шевченківському районі м. Києва Левченка В.В. та СДПІ з ОВП у м. Одесі, однак листи-відповіді в матеріалах справи № 910/17195/16 відсутні.

- В порушення Порядку №1104 та Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду від 27.08.2010, відповідачі не забезпечили передання для зберігання товару (об`єкту біологічного походження, який потребує спеціальних умов зберігання) до спеціалізованої державної установи, що здійснює судово-експертну діяльність. Враховуючі специфіку товару, не передання його на зберігання до спеціалізованої експертної установи, та нездійснення відповідачами дозаправки сосудів Дьюару рідким азотом з 26.02.2015 - знаходження властивостей та якості товару у первісному стані є неможливим з весни 2015 р., що означає повне псування та втрату товару;

- судом у справі № 910/17195/16 визнано встановленою обставину, що сировину тваринну для косметичної промисловості ТУ У 01.4-38752105.001:2014 (сперма биків) в кількості 836 000 шт. гранул по 0,2 мл в кріобіологічних сосудах (сосудах Дьюара) моделі "Х-40СКП" №№ 25, 58, 22, 59, 51, 08, 23, 26, 30, 31, 23 було втрачено відповідачами у справі № 910/17195/16.

- матеріали справи № 910/17195/16 не містять доказів повернення вилученого майна позивачу, що є порушенням ст. 169 КПК України та така неправомірна поведінка відповідача-1 призвела до завдання позивачу збитків у вигляді вартості неповернутого майна.

- суд у справі № 910/17195/16 дійшов висновку, що позивачем правомірно визначено розмір майнової шкоди, як вартість вилученого майна у розмірі 85272000,00 грн.

23.03.2021 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 25.08.2020, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 у справі № 910/17195/16 видано наказ.

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Вказаний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/9823/17.

Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

При цьому, суд зазначає, що преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 в справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.11.1999 року в справі «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України» від 19.02.2009 та "Пономарьов проти України" від 03.04.2008).

Отже, обставини, які встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 25.08.2020 у справі № 910/17195/16, яке набрало законної сили, мають преюдиційне значення та повторного доведення не потребують.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що 26.03.2021 він звернувся до Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві з заявою б/н, в якій просив прийняти до виконання наказ про примусове виконання рішення у справі № 910/17195/16, виданий Господарським судом міста Кєва 23.03.2021 у справі № 910/17195/16 про стягнення з Державного бюджету України через Державну Казначейську службу України на користь Компанії «BIO Cosmetics UA LTD» грошових коштів в розмірі 85 272 000, 00 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби.

Листом від 20.04.2021 № 05-01.5-08/5470 Головне управління Державної казначейської служби у м. Києві повідомило позивача про направлення оригіналу наказу Господарського суду міста Києва від 23.03.2021 у справі № 910/17195/16 для виконання до Державної казначейської служби України.

Починаючи з 26.04.2021 вказаний наказ обліковувався на виконанні в Державній казначейській службі України.

Позивач вказує, що Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби заборгованість не сплачував взагалі, а Державна казначейська служба України почала виконувати наказ лише 04.07.2022 та остаточно виконала його 01.02.2023 (дата останнього платежу).

Отже, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що з моменту скасування ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.05.2015 арешту накладеного на майно позивача та не здійснення негайного повернення такого майна (товару) обов`язок відповідача-1 з повернення арештованого товару, починаючи з 12.05.2015 перетворився у грошове зобов`язання з відшкодування його вартості у сумі 85 272 000, 00 грн., у зв`язку з чим просить суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача грошові кошти у розмірі 112 484 979, 55 грн., з яких: 93 693 161, 83 грн. - інфляційні втрати за період з 12.05.2015 по 01.02.2023 та 18 791 817, 72 грн. - 3 % річних за період з 12.05.2015 по 01.02.2023, в рахунок відшкодування шкоди, завданої Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби, правонаступником якого є - Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм дає змогу дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб`єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб`єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: - втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі ст. 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Згідно приписів статті 225 Господарського кодексу України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення:

1)протиправної поведінки;

2)шкоди;

3)причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою;

4)вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 Цивільного кодексу України).

Статті 1173 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків/шкоди.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України. Відсутність хоча б однієї з цих умов виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Як встановлено судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 28.05.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.02.2021 у справі № 910/17195/16 позов Компанії "BIO Cosmetics UA LTD" до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, Головного управління ДФС у м. Києві та Державного казначейства України, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Каптур" та Товариство з обмеженою відповідальністю "РА Логістик" про стягнення 85 272 000,00 грн. - задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну Казначейську службу України на користь Компанії «BIO Cosmetics UA LTD» грошові кошти в розмірі 85 272 000, 00 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби. В іншій частині позову відмовлено.

На виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва 23.03.2021 було видано відповідний наказ, який з 26.04.2021 перебував на виконанні в Державний казначейський службі України та у період з 04.07.2022 по 01.02.2023 рішення суду було остаточно виконано.

Проте, звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає, що з моменту скасування ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.05.2015 арешту накладеного на майно позивача та не здійснення негайного повернення такого майна (товару) обов`язок відповідача-1 з повернення арештованого товару починаючи з 12.05.2015 перетворився у грошове зобов`язання з відшкодування його вартості у сумі 85 272 000, 00 грн., у зв`язку з чим просить суд стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача грошові кошти у розмірі 112 484 979, 55 грн., з яких: 93 693 161, 83 грн. - інфляційні втрати за період з 12.05.2015 по 01.02.2023 та 18 791 817, 72 грн. - 3 % річних за період з 12.05.2015 по 01.02.2023, в рахунок відшкодування шкоди, завданої Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби, правонаступником якого є - Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що у постанові від 22.09.2020 у справі № 918/631/19 Велика Палата Верховного Суду виклала такий висновок: "Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).

При цьому у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.05.2022 у справі № 910/4235/20.

У даному випадку позивачем заявлено до стягнення суму 3 % річних та інфляційних втрат нарахованих за період з 12.05.2015 по 01.02.2023. Визначаючи період нарахування з 12.05.2015 позивач вказує, що саме з 12.05.2015 відбулося прострочення виконання відповідачем-1 грошового зобов`язання за ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.05.2015 про скасування арешту накладеного на майно позивача.

Проте, суд не погоджується з такими твердженнями позивача, оскільки, як зазначено судом вище, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, обов`язок зі сплати позивачу грошових коштів у розмірі 85 272 000, 00 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби виник, починаючи з дати набрання рішенням Господарського суду міста Києва від 28.05.2020 законної сили, а саме з 08.02.2021 - дати винесення постанови Північного апеляційного господарського суду у справі № 910/17195/16, якою залишено без змін вказане рішення.

Суд зазначає, що до цієї дати правовідносини сторін не мали статусу грошових.

Оскільки саме під час розгляду справи № 910/17195/16, в якій позивачем було заявленого до стягнення шкоду у розмірі 85 272 000, 00 грн., судом встановлено факт завдання позивачу такої шкоди, її розмір та обов`язок з її відшкодування на користь позивача. Тож, до 08.02.2021 між сторонами були відсутні будь-які грошові зобов`язання, як підстава для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат у зв`язку з простроченням його виконання.

Суд також звертає увагу позивача на ту обставину, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.05.2015 було лише скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 02.03.2015 на майно позивача - сировину тваринну для косметичної промисловості, яке є речовими доказами, а саме сосуди Дьюара №№ 25, 58, 22, 59, 51, 08, 23, 26, 30, 31, 23.

Тобто, з 12.05.2015 позивач набув право на отримання арештованого майна, а не на стягнення шкоди внаслідок його повного псування та втрати такого майна.

При цьому, як вбачається зі змісту позовної заяви та відповіді позивача на відзив Державної казначейської служби України, в рамках даної справи ним стягуються інфляційні втрати та річні відсотки за невідшкодування шкоди Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби, завданої втратою майна, а не за несвоєчасне виконання рішення суду від 25.08.2020 у справі № 910/17195/16.

Суд зазначає, що позивачем у даній справі не визначено Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби відповідачем, враховуючи що дана юридична особа не ліквідована, та лише перебуває в стані припинення, при цьому позивач в межах справи № 910/17195/16 не звертався з відповідною заявою про заміну сторони виконавчого провадження з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби на Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків.

У той же час, позивачем заявлено вимогу про стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача грошових коштів у розмірі 112 484 979, 55 грн., з яких: 93 693 161, 83 грн. - інфляційні втрати за період з 12.05.2015 по 01.02.2023 та 18 791 817, 72 грн. - 3 % річних за період з 12.05.2015 по 01.02.2023, в рахунок відшкодування шкоди, завданої Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби, правонаступником якого є - Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків.

Однак, позивачем не враховано, що рішенням Господарського суду міста Києва від 28.05.2020 у справі № 910/17195/16 вже було стягнуто з Державного бюджету України через Державну Казначейську службу України на користь позивача грошові кошти в розмірі 85 272 000, 00 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби.

Як зазначено судом вище, статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та ці норми поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

В свою чергу, аналіз положень статей 1166, 1173 та 1174 Цивільного кодексу України дозволяє дійти висновку про те, що покладення на особу передбаченої статтями 1173, 1174 ЦК України відповідальності, яка застосовується в деліктних правовідносинах, виключає одночасне застосування норм матеріального права, які передбачають відповідальність за порушення грошових зобов`язань, зокрема, статті 625 ЦК України.

Обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає, зокрема, у випадку відшкодування збитків та шкоди, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав.

Отже, дія частини другої статті 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із відшкодуванням шкоди як деліктного зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.07.2018 у справі № 910/13314/17.

Тобто, на користь позивача вже було стягнуто шкоду завдану Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби у справі № 910/17195/16 та наразі позивачем повторно заявлено вимогу про стягнення такої шкоди за одне й те саме правопорушення, але у даній справі у вигляді відсотків річних і інфляційних втрат, суму яких визначено позивачем як шкоду за період, починаючи з 12.05.2015 - дата винесення ухвали про скасування арешту.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 25 Бюджетного кодексу України передбачає, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно з ч. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - Порядок № 845), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.

Пункт 6 Порядку № 845 передбачає, що виконання судового рішення здійснюється на підставі оригіналу виконавчого документа згідно із заявою стягувача.

Відповідно до п. 35 Порядку № 845, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації), зокрема шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Згідно п. 36 Порядку № 845, у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду. Орган Казначейства повідомляє зазначеному органу протягом п`яти робочих днів після надходження документів про їх надходження. У разі відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення, орган Казначейства повідомляє органу прокуратури за місцем досудового розслідування відповідного кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 38 Порядку № 845, для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

За умовами п. 39 Порядку № 845, у разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету. Казначейство відкладає безспірне списання коштів державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України або рішенням про виділення коштів з резервного фонду державного бюджету. Казначейство зберігає виконавчі документи до виконання їх у повному обсязі.

При цьому, відповідно до п. 3 Порядку № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Крім того, згідно п. 1 ч. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно Казначейством України. Зазначені рішення передаються до Казначейства України для виконання. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

Тож, ані приписами Бюджетного кодексу України, ані Порядку № 845 не визначено чіткого строку виконання рішень суду про стягнення коштів державного бюджету, такі рішення виконуються у порядку черговості надходження виконавчих документів до органів Казначейства.

В той же час, відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Проте, у даному випадку позивач в обгрунтування заявлених позовних вимог не посилається на приписи Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», оскільки, як наголошено позивачем у відповіді на відзив, в рамках даної справи ним стягуються інфляційні втрати та річні відсотки за невідшкодування шкоди Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби, завданої втратою майна, а не за несвоєчасне виконання рішення суду від 25.08.2020 у справі № 910/17195/16.

Враховуючи викладене, у суду відсутні правові підстави для стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь позивача грошових коштів у розмірі 112 484 979, 55 грн., з яких: 93 693 161, 83 грн. - інфляційні втрати за період з 12.05.2015 по 01.02.2023 та 18 791 817, 72 грн. - 3 % річних за період з 12.05.2015 по 01.02.2023, в рахунок відшкодування шкоди, завданої Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби, правонаступником якого є - Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених вимог, наведених обґрунтувань та наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Компанії "BIO COSMETICS UA LTD" не підлягають задоволенню.

Судом також враховано, що відповідачем-2 було заявлено у відзиві про застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

Відповідно до пункту 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З урахуванням наведеного, оскільки суд відмовив позивачу у позові по суті у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і, відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з пунктом 17.5 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду або через відповідний місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено: 30.10.2023

Суддя С. О. Щербаков