ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2023 р. м. Рівне Справа № 918/578/23

Господарський суд Рівненської області у складі судді Торчинюка В.Г., при секретарі судового засідання Гупалюк О.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача 1: ОСОБА_2

до відповідача 2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Лей Ленд Груп"

до відповідача 3: ОСОБА_3

до відповідача 4: ОСОБА_4

до відповідача 5: ОСОБА_5

до відповідача 6: ОСОБА_6

про визнання акту приймання-передачі, рішення загальних зборів недійсними

В засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_7 (в залі суду) - паспорт громадянина України номер НОМЕР_1 від 12 серпня 2020 року

від відповідача 1: ОСОБА_8 (в залі суду) - посвідчення № 1997 від 25 червня 2021 року;

від відповідача 2: не з`явився;

від відповідача 3: не з`явився;

від відповідача 4: не з`явився;

від відповідача 5: не з`явився;

від відповідача 6: не з`явився.

Описова частина:

13 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Рівненської області з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Лей Ленд Груп", ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання акту приймання-передачі, рішення загальних зборів недійсними.

Ухвалою суду від 14 червня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі 918/578/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Лей Ленд Груп", ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання акту приймання-передачі, рішення загальних зборів недійсними. Визначено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 11 липня 2023 року.

Ухвалою суду від 14 червня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалою суду від 22 червня 2023 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. Заборонено вчиняти будь-які дії щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зокрема набуття, зміни, припинення речових прав на нерухоме майно (права власності, користування, (оренди, найму), тощо), обтяжень речових прав на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав у відповідності до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, нотаріусам до вирішення Господарським судом Рівненської області справи № 918/578/23 по суті.

Ухвалою суду від 11 липня 2023 року відкладено підготовче засідання на 25 липня 2023 року.

Ухвалою суду від 25 липня 2023 року відкладено підготовче засідання на 08 серпня 2023 року.

Ухвалою суду від 08 серпня 2023 року відкладено підготовче засідання на 29 серпня 2023 року.

Ухвалою суду від 29 серпня 2023 року відкладено підготовче засідання на 19 вересня 2023 року.

19 вересня 2023 року на електронну адресу суду від ОСОБА_3 надійшло клопотання, в якому остання просить суд відкласти розгляд підготовчого засідання на іншу дату.

19 вересня 2023 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник ОСОБА_1 подала клопотання, в якому остання просить суд відкласти розгляд підготовчого засідання на іншу дату.

Ухвалою суду від 19 вересня 2023 року відкладено підготовче засідання на 17 жовтня 2023 року.

04 жовтня 2023 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник ОСОБА_1 подала заяву, в додатках до якої долучила копію ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 22 березня 2017 року, на виконання ухвал суду в даній справі.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2023 року закрито підготовче провадження у справі № 918/578/23 та призначено справу до судового розгляду по суті на 31 жовтня 2023 року.

В судовому засіданні 31 жовтня 2023 року уповноважений представник позивача підтримав позов з підстав зазначених у позовній заяві, відповідач 1 заперечила проти позову, в свою чергу відповідачі 2, 3, 4, 5 та 6 не забезпечили явку уповноважених представників, хоча про дату, місце та час судового засідання належним чином повідомлені.

Про розгляд справи відповідачів було повідомлено ухвалами суду від 14 червня 2023 року, 11 липня 2023 року, 25 липня 2023 року, 08 серпня 2023 року, 29 серпня 2023 року, 19 вересня 2023 року та 17 жовтня 2023 року, які направлялась на адресу місцезнаходження відповідачів, зазначених в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та позовній заяві, а саме:

- ОСОБА_2 , відповідача 1: АДРЕСА_2 ;

- Товариство з обмеженою відповідальністю "Лей Ленд Груп", відповідача 2: місто Рівне, вулиця Вознесенська, 2;

- ОСОБА_3 , відповідача 3: АДРЕСА_3 ;

- ОСОБА_4 , відповідача 4: АДРЕСА_4 ;

- ОСОБА_5 , відповідача 5: АДРЕСА_5 ;

- ОСОБА_6 , відповідача 6, АДРЕСА_6 .

Із адрес відповідачів 1, 2, 3, 4 та 3 повернулися конверти із ухвалами із зазначенням причин повернення "адресат відсутній за вказаною адресою".

Проте, в судовому засіданні 11 липня 2023 був присутній представник відповідача 1, в судовому засіданні 08 серпня 2023 року були присутні уповноважені представники відповідача 1, відповідача 3 та відповідача 5.

Відповідно до ч. 7 ст. 120 ГПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи.

Згідно з п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Статтею 120 ГПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

Факт неотримання адресатом поштової кореспонденції, враховуючи, що суд, з додержанням вимог процесуального закону надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і незвернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення.

При цьому за змістом ст. 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Суд звертає увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (згідно з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18).

Крім того, суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18.03.2021 по справі №911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Зважаючи на викладене, оскільки судом встановлено, що причиною невручення конвертів з ухвалами суду для відповідачів є відсутність вказаної особи за адресою місця знаходження, відтак суд дійшов висновку, що в розумінні вимог ГПК України вказана ухвала вважається врученою відповідачу належним чином.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачі не скористалися процесуальним правом на подання відзиву у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 9 ст. 165 ГПК України визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

Мотивувальна частина::

16 лютого 2019 року ОСОБА_2 вніс квартиру АДРЕСА_7 до статутного капіталу ТОВ "Лейк Ленд Груп".

Зазначені обставини стверджуються наступним, 16.02.2019 р. проведені загальні позачергові збори засновників ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЛЕЙ ЛЕНД ГРУП», відповідно до Протоколу № 10 яких затверджено грошову оцінку майна, що вноситься ОСОБА_9 до статутного фонду Товариства, а саме - квартир АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 (спірна квартира) та АДРЕСА_10 .

16.09.2019 року за Актом приймання-передавання майна ОСОБА_10 передав ТОВ «ЛЕЙК ЛЕНД ГРУП» в особі директора ОСОБА_11 ТРИ квартири, які знаходяться в будинку АДРЕСА_11 : № АДРЕСА_12 та АДРЕСА_8 , справжність підписів в якому засвідчує приватний нотаріус ПІДДУБНА Л.П.

В подальшому ТОВ «ЛЕЙК ЛЕНД ГРУП» 22 лютого 2019 року відчужило квартиру громадянці ОСОБА_3 .

На переконання позивача, акт про приймання майна (квартири) від ОСОБА_2 до ТОВ "Лейк Ленд Груп" від 16 лютого 2019 року є недійсним (вчинений без згоди ще одного із власників), та рішення загальних зборів ТОВ "Лейк Ленд Груп" про прийняття вказаного майна до статутного фонду ТОВ "Лейк Ленд Груп" та рішення про відчуження її майна громадянці ОСОБА_3 від 22 лютого 2019 року, як наслідок також слід визнати недійсними.

Щодо вказаних позивачем обставин, слід зазначити наступне.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2020 року позов задоволено. Встановлено юридичний факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без шлюбу у період з 2001 року по даний час.

Визнано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , особистою власністю ОСОБА_1 .

Визнано недійсними: Акт приймання-передавання ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ "Лейк Ленд Груп" від 16 лютого 2019 року нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 ; рішення загальних зборів ТОВ «Лейк Ленд Груп» в частині прийняття майна квартири АДРЕСА_1 , від ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ "Лейк Ленд Груп" від 16 лютого 2019 року; рішення загальних зборів ТОВ "Лейк Ленд Груп" в частині передачі майна квартири АДРЕСА_1 , від ТОВ "Лейк Ленд Груп" до ОСОБА_3 .

Постановою Рівненського апеляційного суду від 25 березня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2020 року змінено в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу період проживання, вказавши з 01 січня 2004 року.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2020 року в частині визнання майна приватною власністю, визнання недійсним рішення скасовано.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ТОВ "Лейк Ленд Груп", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 про визнання майна приватною власністю, визнання недійсним рішення задоволено частково.

Визнано недійсними: Акт приймання-передавання ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ "Лейк Ленд Груп" від 16 лютого 2019 року нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 ; рішення загальних зборів ТОВ "Лейк Ленд Груп" в частині прийняття майна - квартири АДРЕСА_1 , від ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ "Лейк Ленд Груп" від 16 лютого 2019 року; рішення загальних зборів ТОВ "Лейк Ленд Груп" в частині передачі майна квартири АДРЕСА_1 , від ТОВ "Лейк Ленд Груп" до ОСОБА_3 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання майна приватною власністю відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 листопада 2020 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 25 березня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ТОВ "Лейк Ленд Груп", ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна приватною власністю, визнання недійсним рішення задоволено частково.

Встановлено юридичний факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без шлюбу у період з 01 січня 2004 року по даний час.

Визнано недійсними: Акт приймання-передавання ОСОБА_2 до статутного капіталу ТОВ "Лейк Ленд Груп" від 16 лютого 2019 року нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 ; рішення загальних зборів ТОВ "Лейк Ленд Груп" в частині прийняття майна квартири АДРЕСА_1 , від ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ "Лейк Ленд Груп" від 16 лютого 2019 року; рішення загальних зборів ТОВ "Лейк Ленд Груп" в частині передачі майна квартири АДРЕСА_1 від ТОВ "Лейк Ленд Груп" до ОСОБА_3 від 22 лютого 2019 року.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю відмовлено.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2001 року проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі.

Вказаний факт було встановлено ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 22 березня 2017 року про визнання мирової угоди по справі № 569/750/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 грудня 2018 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2

04 грудня 2018 року сторони в простій письмовій формі уклали договір про поділ майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно до якого в особисту приватну власність ОСОБА_1 перейшла квартира АДРЕСА_1 Вказаний договір нотаріально непосвідчений.

Як зазначалося вище, спірну квартиру було передано ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ "Лейк Ленд Груп", що підтверджується витягом з протоколу № 10 загальних позачергових зборів засновників ТОВ "Лейк Ленд Груп" від 16 лютого 2019 року та актом приймання-передавання майна від 16 лютого 2019 року. На підставі вказаного акта була проведена державна реєстрація права власності на майно за товариством.

Згідно з витягом з протоколу № 11 загальних позачергових зборів засновників ТОВ "Лейк Ленд Груп" від 22 лютого 2019 року частину майна товариства ТОВ "Лейк Ленд Груп", а саме квартиру АДРЕСА_1 , передано ОСОБА_3 .

Право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 лютого 2019 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 листопада 2020 року ОСОБА_3 продала квартиру ОСОБА_4 . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу 23 листопада 2020 року та зареєстровано в реєстрі за № 2081.

29 березня 2021 року ОСОБА_4 за нотаріально посвідченим договором продав квартиру ОСОБА_12 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онофрейчук С.Й. та зареєстровано в реєстрі за № 1243.

31 березня 2021 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_6 договір іпотеки, за яким передав в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики від 31 березня 2021 року квартиру АДРЕСА_1 .

Також, з матеріалів справи судом встановлено, ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 22 березня 2017 року, яка не оскаржена та набрала законної сили, визнано мирову угоду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою на наступних умовах:

1. Сторони досягли згоди здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

2. Сторони мирової угоди погодили, що ОСОБА_1 виділяється та визнається за ОСОБА_1 право власності на: квартиру АДРЕСА_13 , загальною площею 168,4 квадратних метрів; земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,0555 га., кадастровий №:01:054:0704, що знаходиться за адресою в АДРЕСА_14 ; Сторони мирової угоди погодили, що ОСОБА_2 виділяється та визнається за ОСОБА_2 право власності на: автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_3 ; автомобіль RENAULT KANGOO, 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_5 ; автомобіль TOYOTA HIGHLANDER, 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_6 , номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_7 ; автомобіль NISSAN QASHQAI, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_8 , номер шасі (кузова, рами): НОМЕР_9 .

Сторони не мають по відношенню один до одного будь-яких майнових претензій з приводу поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Із вищенаведеного слідує, що сторони здійснили поділ індивідуально визначеного майна, передбаченого ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 22 березня 2017 року.

Отже, усе інше майно, набуде подружжям під час спільного проживання є спільною сумісною власністю, в тому числі і спірна квартира АДРЕСА_1 .

Як вбачається із позовної заяви, позивач просить суд визнати недійсними рішення загальних зборів ТОВ "Лейк Ленд Груп", що стосуються вищевказаної квартири.

В даному випадку слід врахувати наступне.

Справи, що належать до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України, за змістом пунктів 3, 4, 15 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Натомість відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Аналізуючи положення пункту 4 частини першої статті 20 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 постанови від 03.11.2020 у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20) дійшла висновку, що справи в спорах щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами. Винятком є спори щодо таких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 2 СК України цей Кодекс регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Згідно із частиною першою статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Відповідно до частин перших статті 14 та 15 СК України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що ознакою сімейних прав і обов`язків є їх тісний зв`язок з відповідним носієм, що зумовлює неможливість їх передання (перекладення) іншій особі. Тобто носії таких прав та/або обов`язків можуть врегулювати свої відносини, пов`язані з їх реалізацією та/або виконанням, за домовленістю, зокрема, шляхом укладення договору, про який йдеться в статті 9 СК України, однак передати та/або перекласти зазначені права та/або обов`язки на іншу особу їх носії не можуть.

Отже, зазначені норми права визначають правочин у сімейних правовідносинах як домовленість, зокрема, між подружжям, батьками та дітьми про врегулювання належних їм сімейних прав та обов`язків, які тісно пов`язані з їх особами та не можуть бути передані та/або перекладені на інших осіб.

Відтак, в даному випадку, позивач звернувся до суду за захистом своїх майнових прав на спірну квартиру, оскільки така була внесена у статутний капітал відповідача 2, без згоди позивача, як власника на спільну сумісну власність.

Такими діями, відповідач 1 порушив вимоги сімейного законодавства, щодо спільної сумісної власності.

Отже, дії щодо передачі квартири у статутний капітал ТОВ "Лейк Ленд Груп" були вчинені особою ОСОБА_2 , без достатньої правової підстави, а саме без згоди ОСОБА_1 (власника квартири яка перебуває у спільній сумісній власності).

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спіліше майно).

Згідно частин 1-3 статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також положення містить стаття 368 ЦК України.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результат робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 24 травня 2017 у справі № 6-843 та постановах Верховного суду від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, а також Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

З урахуванням наведеного слід зазначити, що право на спростування належності чи неналежності того чи іншого майна до спільної сумісної власності в судовому порядку, належить для одного з подружжя (співвласника квартири).

Із матеріалів справи вбачається, що обставини, щодо спростування належності спірної квартири до спільної сумісної власності були подані представником відповідача 5, ОСОБА_5 .

Однак, вказана особа не є співвласником квартири в розумінні сімейного кодексу та обставин справи (на момент передання квартири в статний капітал ТОВ "Лейк Ленд Груп"), а тому і заперечення вказаної особи, щодо належності спірної квартири до спільної сумісної власності судом не приймаються.

Суд наголошує, що відповідачем 1 ОСОБА_13 не подано жодних заперечень, щодо належності квартири до спільної сумісної власності.

Щодо відсутності згоди ОСОБА_1 на передання спірної квартири ОСОБА_2 до статутного капіталу "Лейк Ленд Груп" слід вказати на наступне.

За вимогами частин першої, другої та четвертої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за подою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно із частинами першою, другою та третьою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Аналіз наведених положень закону, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, часткою в статутному капіталі господарського товариства дозволяє дійти висновку, що чоловік та дружина розпоряджаються цим майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні договорів одним з подружжя.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільнот майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Крім того, слід врахувати наступні норми права.

Відповідно до частини першої статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Отже, юридичній особі може належати майно на праві власності.

Відповідно до частин першої та другої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями; юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Тому засновники (учасники) наділяють юридичну особу майном, на яке вона набуває право власності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 115 ЦК України господарське товариство є власником, зокрема, майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу. Відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про кооперацію» джерелами формування майна кооперативу є, зокрема, вступні, членські та цільові внески його членів, паї та додаткові паї. Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» джерелами формування майна сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського кооперативного об`єднання є, зокрема, вступні внески та вклади (у тому числі додаткові вклади), членські та цільові внески його членів.

Здійснивши аналіз наведених положень законодавства, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що право власності на майно, передане учасниками господарського товариства як вклад, належить товариству, а не його учасникам (засновникам). Право власності на майно, передане кооперативу як вступні, членські, цільові внески, вклади його членів тощо належить кооперативу, а не його членам. Тому майно господарського товариства, кооперативу належить їм на праві власності і не може належати на праві власності іншим особам. Зокрема, таке майно не може належати на праві спільної власності учаснику (засновнику, члену) приватного підприємства та його подружжю (колишньому подружжю).

Часткою в статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов`язків, пов`язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку розподілу майна товариства в процесі його ліквідації.

При цьому розмір відчужуваної частки визначає обсяг окремих корпоративних прав, які переходять до нового володільця частки. Зокрема, кількість голосів, яку має новий володілець частки при голосуванні на загальних зборах учасників товариства, частини прибутку товариства, яку він має право отримати у разі виплати дивідендів, частини майна товариства, яку він може вимагати у разі виходу з товариства, що пропорційні до розміру переданої йому частки.

Водночас з урахуванням положень статті 115 ЦК України, статті 85 ГК України та статті 12 Закону, за якими власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на належне йому майно, у тому числі на внесені учасниками вклади.

Здійснивши аналіз наведених положень законодавства, слід дійти висновку, що право власності на майно, передане учасниками господарського товариства як вклад, належить товариству, а не його учасникам (засновникам). Право власності на майно, передане кооперативу як вступні, членські, цільові внески, вклади його членів тощо належить кооперативу, а не його членам. Тому майно господарського товариства, кооперативу належить їм на праві власності і не може належати на праві власності іншим особам. Зокрема, таке майно не може належати на праві спільної власності учаснику (засновнику, члену) приватного підприємства та його подружжю (колишньому подружжю).

Часткою в статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов`язків, пов`язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку розподілу майна товариства в процесі його ліквідації.

При цьому розмір відчужуваної частки визначає обсяг окремих корпоративних прав, які переходять до нового володільця частки. Зокрема, кількість голосів, яку має новий володілець частки при голосуванні на загальних зборах учасників товариства, частини прибутку товариства, яку він має право отримати у разі виплати дивідендів, частини майна товариства, яку він може вимагати у разі виходу з товариства, що пропорційні до розміру переданої йому частки.

Водночас з урахуванням положень статті 115 ЦК України, статті 85 ГК України та статті 12 Закону, за якими власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на належне йому майно, у тому числі на внесені учасниками вклади.

Таким чином, з моменту внесення грошових коштів чи іншого майна як вкладу таке майно належить на праві власності самому товариству, і воно втрачає ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. Схожі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 03.07.2013 у справі № 6-61цс13, з якими Велика Палата Верховного Суду погоджується.

Разом з тим, підсумовуючи вказані вище норми закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна. Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22.06.2017 у справі № 6-3058цс16.

Як свідчать матеріали даної справи, за актом приймання передавання, ОСОБА_2 (як фізична особа діяв через представника за довіреністю) передав для ОСОБА_2 (як представника ТОВ "Лейк Ленд Груп") передали спірну квартиру в статутний капітал ТОВ "Лейк Ленд Груп".

З даного акту, суд вбачає, що ОСОБА_13 передав оспорюване нерухоме майно сам собі, але вже як представнику товариства.

Відтак, суд обгрунтовано робить висновок, про те, що набувач квартири ТОВ "Лейк Ленд Груп" знало, або мусило знати, при прийнятті квартири у статутний капітал, що остання перебуває у спільній сумісній власності у фізичних осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Підсумовуючи усе вказане вище, вбачається, що ОСОБА_2 не мав достатньої правоздатності на розпорядження квартири АДРЕСА_1 , без нотаріально посвідченого погодження ОСОБА_1

Із наведеного слідує, що Рішення загальних зборів ТОВ "Лейк Ленд Груп" про прийняття квартири АДРЕСА_1 у статний капітал є недійсним, оскільки особа яка передала таке майно, не мала права його передавати без погодження ОСОБА_1 .

А тому, позов в частині визнання недійсним рішення загальних зборів ТОВ "Лейк Ленд Груп" (33028, місто Рівне, вулиця Вознесенська 2, ) в частині прийняття майна квартири АДРЕСА_1 , від ОСОБА_2 ( АДРЕСА_15 , ідентифікаційний код: НОМЕР_10 ) до статутного фонду ТОВ "Лейк Ленд Груп" від 16.02.2019 року є доведеним та обґрунтованим, судом задовольняється.

Відповідно, оскільки рішення що до прийняття спірної квартири до статутного капіталу визнано судом недійсним, відповідно і рішення, щодо розпорядження таким майно є також недійсним.

Позов в частині визнання недійсним рішення загальних зборів ТОВ "Лейк Ленд Груп" (33028, місто Рівне, вулиця Вознесенська 2, ) в частині передачі майна квартири АДРЕСА_1 , від ТОВ "Лейк Ленд Груп" до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_16 , ідентифікаційний код: НОМЕР_11 ) є обґрунтований та доведений, судом задовольняється.

Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним акту приймання-передавання ОСОБА_2 до статутною капіталу ТОВ "Лейк Ленд Груп" (33028, місто Рівне, вулиця Вознесенська 2, ) від 16.02.2019 нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 слід зазначити наступне.

В даному випадку суд азначає, що акт приймання-передавання не є правочином, а є документом який засвідчує певний факт.

Акт приймання-передавання - це документ, який складається у довільній формі та посвідчує факт передачі майна від однієї особи до іншої.

В даному випадку, акт приймання-передавання був складений на виконання рішення загальних зборів ТОВ "Лейк Ленд Груп" щодо прийняття майна квартири АДРЕСА_1 , від ОСОБА_2 до статутного фонду ТОВ "Лейк Ленд Груп" і вказаний акт виключно засвідчив факт передачі від ОСОБА_2 для ТОВ "Лейк Ленд Груп" спірної квартири АДРЕСА_1 .

Отже, дана дія була здійснена в момент складання акту, та засвідчила факт передачі майна 16.02.2019 року.

Відповідно, суд не може визнати недійсним акт приймання-передачі, оскільки дія, яка засвідчена вказаним актом уже була здійснена та завершена і визнання акту приймання передавання недійсним не спростує того факту, що 16.02.2019 року майно було передано від відповідача 1 для відповідача 2.

Слід вказати, оскільки судом визнані недійсними рішення відповідача 2, щодо прийняття спірної квартири та в подальшому щодо розпорядження такою квартирою, відповідно усі документи та дії які були здійснені ТОВ "Лейк Ленд Груп" (в тому числі і прийняття у статуний капітал) пов`язані з таким майном є недійсними та скасовуються, оскільки вчинені без достатньої правової підстави.

Виходячи з вищевикладеного, суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги, щодо визнання недійсним Акту приймання-передавання ОСОБА_2 до статутною капітал) ТОВ "Лейк Ленд Груп"(33028, місто Рівне, вулиця Вознесенська 2, ) від 16.02.2019 нерухомого майна - квартири АДРЕСА_9 , площею 50,2 м.кв., адреса: АДРЕСА_21

Також, слід зазначити наступне.

У позовній заяві ОСОБА_1 , вказала відповідачами ОСОБА_4 ( АДРЕСА_17 , ідентифікаційний код: НОМЕР_12 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_18 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_19 ), однак як слідує із позовної заяви, жодних позовних вимог до вказаних осіб не визначено.

У відповідності до пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо: відсутній предмет спору;

З огляду на зазначене, за відсутності позовних вимог до вказаних осіб (відсутній предмет спору) суд закриває провадження у справі в частині позовних вимог до відповідачів: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_17 , ідентифікаційний код: НОМЕР_12 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_18 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_19 ).

Згідно частини 1 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У відповідності до частини 9 статті 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки спір виник через неправомірні дії ОСОБА_2 , ТОВ "Лейк Ленд Груп" та ОСОБА_3 , судовий збір в сумі 2 684 грн 00 коп. покладається на вказаних осіб в сумі 894 грн 66 коп. на кожного.

Керуючись статтями 86, 129, 231, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним рішення загальних зборів ТОВ "Лейк Ленд Груп" (33028, місто Рівне, вулиця Вознесенська 2, ) в частині прийняття майна квартири АДРЕСА_1 , від ОСОБА_2 ( АДРЕСА_15 , ідентифікаційний код: НОМЕР_10 ) до статутного фонду ТОВ "Лейк Ленд Груп" від 16.02.2019 року.

3. Визнати недійсним рішення загальних зборів ТОВ "Лейк Ленд Груп" (33028, місто Рівне, вулиця Вознесенська 2, ) в частині передачі майна квартири АДРЕСА_1 , від ТОВ "Лейк Ленд Груп" до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_16 , ідентифікаційний код: НОМЕР_11 ).

4. Відмовити в задоволенні позову в частині визнання недійсним Акту приймання-передавання ОСОБА_2 до статутною капіталу ТОВ "Лейк Ленд Груп"(33028, місто Рівне, вулиця Вознесенська 2, ) від 16.02.2019 нерухомого майна - квартири АДРЕСА_9 , площею 50,2 м.кв., адреса: АДРЕСА_21

5. Закрити провадження у справі в частині позовних вимог до відповідачів: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_17 , ідентифікаційний код: НОМЕР_12 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_18 ), ОСОБА_6 ( АДРЕСА_19 ).

6. Стягнути з ТОВ "Лейк Ленд Груп"(33028, місто Рівне, вулиця Вознесенська 2, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_20 , ідентифікаційний код: НОМЕР_13 ) 894 грн 66 коп. судового збору.

7. Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_15 , ідентифікаційний код: НОМЕР_10 ) на користь ОСОБА_1 894 грн 66 коп. судового збору.

8. Стягнути з ОСОБА_3 користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_20 , ідентифікаційний код: НОМЕР_13 ) 894 грн 66 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення через господарський суд, що прийняв рішення або безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: http://rv.arbitr.gov.ua.

Повний текст рішення складено та підписано 10 листопада 2023 року.

Суддя Вадим Торчинюк