ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2023 р. Справа№ 910/21682/15 (910/10924/22)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Копитової О.С.

суддів: Сотнікова С.В.

Остапенка О.М.

за участю секретаря судового засідання: Гріщенко А.О.

та представників сторін:

від прокуратури - Греськів І.І.,

від ДП "Конярство України" - Нестеришин Т.С.,

від ТОВ "Агрогрупа Деметра" - Усик М.Г.,

від Фонду державного майна України - Кібець Є.О.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги заступника керівника Полтавської обласної прокуратури

на рішення господарського суду міста Києва від 03.04.2023 року

у справі №910/21682/15 (910/10924/22) (суддя Чеберяк П.П.)

за позовом керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області Шикунова С.В. в інтересах держави в особі Фонду державного майна України та Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області

до Державного підприємства "Конярство України" та товариства з обмеженою відповідальністю "Агрогрупа Деметра"

про визнання правочинів недійсними та повернення земельних ділянок

в межах справи № 910/21682/15

за заявою товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Астарта-Київ"

до Державного підприємства "Конярство України"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.04.2023 року по справі №910/21682/15 (910/10924/22) у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, заступник керівника Полтавської обласної прокуратури (надалі по тексту - апелянт) звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, стягнути на користь Полтавської обласної прокуратури судові витрати.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню.

Апелянт зазначає, що між Філією «Дібрівський кінний завод « 62» Державного підприємства «Конярство України» (надалі по тексту - ДП «Конярство України», відповідач 1, замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Агрогрупа Деметра» (надалі по тексту - ТОВ «Агрогрупа Деметра», відповідач 2, виконавець) укладено договори про надання послуг №62/22-03 від 22.03.2021 року, №62/23-03 від 23.03.2021 року, №62/24-03 від 24.03.2021 року, №06/10-20-1 від 06.10.2020 року, відповідно до яких виконавець зобов`язується на земельних ділянках, які належать замовнику на праві користування виконати сільськогосподарські роботи визначені в п. 1.2 договору, на пальному виконавця на умовах визначених даним договором, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи.

Також апелянт зазначає, що між Філією «Дібрівський кінний завод « 62» (постачальник) та ТОВ «Агрогрупа Деметра» (покупець) укадено договори поставки № 62-С від 17.05.2021 року, №62-К від 24.06.2021 року, №62-СО від 25.06.2021 року, №62-К-1 від 03.08.2021 року, відповідно до яких постачальник зобов`язується передати покупцеві у власність сільськогосподарську продукцію власного виробництва - соняшник, урожай 2021 року, а покупець зобов`язується прийняти товар та у визначений строк оплатити його.

Апелянт вважає вищевказані договори удаваними правочинами, які вчинено з метою приховати інший правочин - договір оренди землі, зміст якого суперечить вимогам Закону України «Про оренду землі», Земельного кодексу України, оскільки укладений за відсутності рішення уповноваженого органу - Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області щодо передачі земельної ділянки у користування.

Тобто, між сторонами фактично існують відносини з оренди землі, метою яких є отримання прибутку від врожаю сільськогосподарських культур, зібраних на землях державної власності без укладення у встановленому законом порядку договору оренди землі, оскільки виходячи з аналізу укладених між відповідачами правочинів, а саме договорів про надання послуг та поставки вбачається, що останні фактично уклали договір оренди земельної ділянки.

Апелянт посилаючись на правову позицію Веховного Суду, викладену у постановах від 29.09.2022 року у справі №918/351/21(918/972/21) та від 21.03.2023 року у справі №917/1550/21 зазначає, що не зазначення сторонами у спірних договорах про надання відповідачеві 2 саме права користування земельними ділянками та сплату ним саме орендної плати за земельні ділянки, відсутність закріплення ними умов щодо індексації, перегляду орендної плати тощо, не спростовує висновок щодо виникнення між ними орендних правовідносин, адже при здійсненні оцінки правочину на предмет удаваності значення мають не лише формально вказані в ньому терміни, а передусім суть правовідносин, на які спрямовано укладення правочину, та правові наслідки, обумовлені ним.

Водночас невикористання при вчиненні певного правочину термінів, які визначають притаманні такому виду правочинів поняття, можуть бути засобами, які використовуються задля приховання суті правочину.

Таким чином, оскільки державне підприємство як постійний користувач спірної земельної ділянки не наділене правом передавати її іншим особам, зокрема, в оплатне користування, укладення спірних у справі договорів, які в сукупності складають удаваний договір оренди землі, суперечить вимогам земельного законодавства, що є підставою для визнання їх недійсними.

Також апелянт зазначає і про те, що враховуючи процедуру розпорядження майном боржника, введену ухвалою суду від 15.10.2015 року у справі №910/21682/15, ДП «Конярство України» не має права без згоди комітету кредиторів вчиняти значні правочини, а саме правочини ринкова вартість яких становить 54 153 500 грн.

При цьому, враховуючи те, що вартість проданого врожаю становить 166 685 653,27 грн., що становить 30% вартості активів підприємства, згідно фінансової звітності за 2020 рік, а тому є істотним активом, ДП «Конярство України» в особі філії «Дібрівський кінний завод « 62» не мало права без згоди комітету кредиторів здійснювати його продаж..

Таким чином, враховуючи викладене, апелянт вважає, що судом першої інстанції належним чином не досліджено зібрані у справі докази; не з`ясовано характер спірних правовідносин сторін та правову природу договорів; їх умови на предмет відповідності вимогам закону; положення, які передбачають, у тому числі обов`язок Філії «Дібрівський кінний завод « 62» ДП «Конярство України» якісно та належним чином підготувати поля, що перебувають у постійному користуванні державного підприємства для виконання ТОВ «Агрогрупа Деметра» роботи - комплексу сільськогосподарських робіт, який починається від боронування, внесення мінеральних добрив, посіву з матеріалами сільськогосподарських культур на визначених площах земельних ділянок і закінчується збором урожаю та набуття права власності на нього ТОВ «Агрогрупа Деметра».

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.05.2023 року, зазначену апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Грек Б.М., судді: Отрюх Б.В., Сотніков С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2023 року витребувані матеріали справи №910/21682/15(910/10924/22) з господарського суду міста Києва.

22.05.2023 року від господарського суду міста Києва на виконання вимог ухвали Північного апеляційного господарського суду від 10.05.2023 року надійшли матеріали справи №910/21682/15(910/10924/22).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2023 року апеляційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на рішення Господарського суду м.Києва від 03.04.2023 року залишено без руху.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.06.2023 року відкрито апеляційне провадження у справі №910/21682/15 (910/10924/22) за апеляційною скаргою заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на рішення Господарського суду м.Києва від 03.04.2023 року; призначено справу до розгляду на 17.07.2023 року. Вирішено інші процесуальні питання.

07.07.2023 року на електронну адресу суду від представника ТОВ «Агрогрупа Деметра» (відповідач 2) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд апеляційної інстанції відмовити у задоволенні апеляційної скарги заступника керівника Полтавської обласної прокуратури, оскаржуване рішення залишити без змін.

Обґрунтовуючи поданий відзив відповідач 2 зазначає, що зміст договорів про надання послуг 62/22-03 від 22.03.2021 року, №62/23-03 від 23.03.2021 року, №62/24-03 від 24.03.2021 року, №06/10-20-1 від 06.10.2020 року повністю відповідає та містить всі істотні умови договору про надання послуг.

Відповідач 2 наголошує, що і волевиявлення сторін спірних договорів і наслідки таких договорів були спрямовані на надання послуг, вказане, крім змісту спірних договорів, підтверджується актами наданих послуг.

За умовами договорів про надання послуг саме замовник зобов`язаний оплатити послуги виконавця.

Крім того, відповідач 2 зазначає, що договори про надання послуг не містять жодної умови про вчинення ТОВ «Агрогрупа Деметра» платежу на користь ДП «Конярство України».

Щодо договорів поставки № 62-С від 17.05.2021 року, №62-К від 24.06.2021 року, №62-СО від 25.06.2021 року, №62-К-1 від 03.08.2021 року, то відповідач 2 зазначає, що здійснивши аналіз зазначених договорів, вбачається, що жодна умова оскаржуваних договорів не передбачає передачу права користування (володіння) земельними ділянками, що перебувають у постійному користуванні відповідача 2.

Також відповідач 2 наголошує на відсутності (не існуванні) доказів передачі земельних ділянок ТОВ «Агрогрупа Деметра» (виконавцю) на підставі оскаржуваних договорів.

Таким чином, відповідач 2 стверджує, що Договори не містять в собі істотних умов договору оренди землі - відсутній об`єкт оренди та орендна плата.

Щодо тверджень апелянта, що під час укладання договорів про надання послуг 62/22-03 від 22.03.2021 року, №62/23-03 від 23.03.2021 року, №62/24-03 від 24.03.2021 року та порушено норми Кодексу України з процедур банкрутства, то відповідач 2 зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що на момент укладення договорів про надання послуг 62/22-03 від 22.03.2021 року, №62/23-03 від 23.03.2021 року, №62/24-03 від 24.03.2021 року ціна кожного договору не перевищувала 10% вартості активів відповідача 1.

Також відповідач 2 наголошує, що прокурор не має права на подання позову з підстав, передбачених ст.. 44 Кодексу України з процедур банкрутства, оскільки він не є ні арбітражним керуючим, ні кредитором відповідача 1 у справі про банкрутство.

Крім того, відповідач 2 вважає помилковими і твердження апелянта, що продаж істотних активів на суму 166 685 653,27 грн. за договорами поставки № 62-С від 17.05.2021 року, №62-К від 24.06.2021 року, №62-СО від 25.06.2021 року, №62-К-1 від 03.08.2021 року без згоди комітету кредиторів, оскільки прокурор, отримав вказану суму шляхом додавання вартості всіх товарів за зазначеними договорами поставки, які були реалізовані відповідачем 1 в різні періоди. Крім того, прокурором не зазначено за якими критеріями було віднесено зазначений товар до істотних активів.

Таким чином, відповідач 2 стверджує, що апелянтом не зазначено підстав та не доведено існування обставин, які можуть бути підставою для визнання недійсними оскаржуваних договорів.

10.07.2023 року від представника ДП «Конярство України» (відповідача 1) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Обґрунтовуючи поданий відзив відповідач 1 зазначає, що договорами про надання послуг не було передбачено передання ДП «Конярство України» ТОВ «Агрогрупа Деметра» земельних ділянок, належних ДП «Конярство України» на праві постійного користування, за плату на визначений строк для використання ТОВ «Агрогрупа Деметра» в своїй господарській діяльності.

Відповідач 1 зазначає, що аналізуючи умови договорів про надання послуг, можна констатувати, що вони не мають ознак, притаманних відносинам у сфері оренди, а містять ознаки саме договорів підряду, оскільки в них наявні умови, передбачені ст..ст. 843, 846 Цивільного кодексу України, відсутні умови про передання земельних ділянок в користування ТОВ «Агрогрупа Деметра», відсутній об`єкт оренди, не передбачено умови і строки передачі земельних ділянок, умови повернення земельних ділянок, наявність існуючих обмежень щодо використання земельних ділянок, визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини тощо.

Крім того, умовами договорів про надання послуг не було передбачено виникнення у ТОВ «Агрогрупа Деметра» права власності на врожай сільськогосподарських культур, що характерно для відносин оренди. За умовами даних договорів ТОВ «Агрогрупа Деметра» не сплачувало кошти на користь ДП «Конярство України», а саме ДП «Конярство України» сплачувало кошти на користь ТОВ «Агрогрупа Деметра» плату за виконання робіт, що і є характерним для відносин підряду.

Так само, на думку відповідача 1, не можна і кваліфікувати і договори поставки як удавані договори оренди землі, оскільки умовами договорів поставки не було передбачено передання ДП «Конярство України» ТОВ «Агрогрупа Деметра» земельних ділянок, належних ДП «Конярство України» на праві постійного користування, за плату на визначений строк для використання ТОВ «Агрогрупа Деметра» в своїй господарській діяльності.

Відповідач 1 зазначає, що ДП «Конярство України» згідно умов договорів поставки продавало ТОВ «Агрогрупа Деметра» власну сільськогосподарську продукцію.

Також відповідач 1 наголошує і на тому, що договорами поставки не було передбачено і те, що поставці підлягає саме продукція, яка буде вирощена на конкретних земельних ділянках, розташованих на території Миргородського району Полтавської області.

Тому, відсутні будь-які належні та достатні підстави для тверджень про удаваний характер як кожного окремо, так і в сукупності оспорюваних правочинів, як нібито договорів оренди.

Відповідач 1 зазначає, що за даними договорами не відбулося переходу права користування земельними ділянками, вони не вибули із володіння ДП «Конярство України», що свідчить про відсутність удаваного характеру оспорюваних договорів.

Також відповідач 1 зазначає, що вважає безпідставними та необґрунтованими і доводи апелянта про те, що умовами оспорюваних договорів передбачено весь комплекс робіт по вирощуванню ТОВ «Агрогрупа Деметра» сільськогосподарської продукції на земельних ділянках, що перебувають на праві постійного користування у ДП «Конярство України» та набуття права власності на нього саме ТОВ «Агрогрупа Деметра», оскільки будь-яких доказів виконання ТОВ «Агрогрупа Деметра» повного комплексу робіт з вирощування сільськогосподарської продукції прокурором не надано; будь-яких доказів виконання робіт саме на земельних ділянках, площею 5030,9 га, які розташовані на території Миргородського району Полтавської області, які перебувають у постійному користуванні ДП «Конярство України» матеріали справи не містять; будь-яких доказів продажу ДП «Конярство України» на користь ТОВ «Агрогрупа Деметра» сільськогосподарської продукції, вирощених саме на земельних ділянках, площею 5030,9 га, які розташовані на території Миргородського району Полтавської області, які перебувають у постійному користуванні ДП «Конярство України» матеріали справи не містять; відсутні докази виконання у 2021 році робіт на земельних ділянках, площею 5030,9 га, які розташовані на території Миргородського району Полтавської області, які перебувають у постійному користуванні ДП «Конярство України» матеріали справи не містять.

Таким чином, відповідач 1 стверджує, що доводи прокурора, про те, що оспорювані договори є удаваними договорами оренди землі є помилковими.

Крім того, відповідач 1 вважає, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту, з огляду на те, що прокурор не вказує та не обґрунтовує яким чином визнання оспорюваних договорів недійсними та зобов`язання ТОВ «Агрогрупа Деметра» повернути, а ДП «Конярство України» - прийняти земельну ділянку, може захистити (відновити) не вказане та не визначене прокурором цивільне право чи інтерес держави у сфері відносин, управління в яких здійснюють органи, визначені прокурором у даній справі.

Відповідач 1 зазначає, що у позовній заяві прокурор просить суд зобов`язати ТОВ «Агрогрупа Деметра» передати, а ДП «Конярство України» прийняти земельні ділянки. Тобто, прокурор просить суд зобов`язати одного відповідача вчинити дії на користь іншого відповідача.

Однак, відповідач 1 вважає, що для задоволення такої вимоги ДП «Конярство України» має бути в статусі позивача. Позовна вимога не може бути звернута на задоволення потреб не позивача, а іншого відповідача.

Апелянтом не наведено як належного обґрунтування того, яким чином буде відновлено нібито порушене право державної власності в особі Головного управління Держеокадастру в Полтавській області внаслідок повернення не ідентифікованих спірних земельних ділянок ДП «Конярство України» як стороні оспорюваних правочинів, так і не довів, що такий спосіб захисту є ефективним у спірних правовідносинах.

Також відповідач 1 заперечує і стосовно тверджень апелянта, стосовно того, що спірні договори були неправомірно укладені без згоди комітету кредиторів, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про вартість активів ДП «Конярство України» за даними останньої фінансової звітності.

Враховуючи викладене, відповідач 1 вважає, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі не спростовують законність та обґрунтованість рішення місцевого суду.

У зв`язку з відпусткою суддів відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2023 року, зазначену апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Грек Б.М., судді: Корсак В.А., Буравльов С.І.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на рішення господарського суду міста Києва від 03.04.2023 року у справі №910/21682/15 (910/10924/22) приймається визначеним складом суду до свого провадження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2023 року розгляд апеляційної скарги заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на рішення господарського суду міста Києва від 03.04.2023 року у справі №910/21682/15 (910/10924/22) призначено на 14.08.2023 року.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 08.08.2023 року, у зв`язку з рішенням Вищої ради правосуддя від 01.08.2023 року про звільнення судді Грека Б.М., який є головуючим суддею (суддею-доповідачем), призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2023 року, для розгляду справи сформовано колегію у складі головуючого судді: Копитової О.С. суддів: Остапенка О.М., Полякова Б.М.

15.08.2023 року від судді Північного апеляційного господарського суду Полякова Б.М. надійшла заява про самовідвід від розгляду справи № 910/21682/15 (910/10924/22).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.08.2023 року задоволено заяву судді Північного апеляційного господарського суду Полякова Б.М. про самовідвід від розгляду справи № 910/21682/15 (910/10924/22). Відведено суддю Північного апеляційного господарського суду Полякова Б.М. від розгляду справи № 910/21682/15 (910/10924/22). Матеріали справи № 910/21682/15 (910/10924/22) передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою у відповідності до положень ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 17.08.2023 року, у зв`язку з задоволенням заяви про самовідвід судді Полякова Б.М., призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.08.2023 року, для розгляду справи сформовано колегію у складі головуючого судді: Копитової О.С. суддів: Сотнікова С.В., Остапенка О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.08.2023 року справу № 910/21682/15 (910/10924/22) за апеляційною скаргою заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на рішення господарського суду міста Києва від 03.04.2023 року прийнято до провадження у визначеному складі. Розгляд справи № 910/21682/15 (910/10924/22) призначено на 11.10.2023 року.

У судовому засіданні 11.10.2023 року оголошено перерву до 18.10.2023 року.

18.10.2023 року в судому засіданні представники сторін, а також представник Київської міської прокуратури надали усні пояснення по справі.

18.10.2023 року в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови

Згідно зі ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

У відповідності до вимог ч. 1 та ч.2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до ч.6 ст.12 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

21.10.2019 року вступив в дію Кодекс України з процедур банкрутства.

Згідно п.4 Прикінцевих та Перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства, з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", відтак в даному випадку застосуванню підлягають положення Кодексу України з процедур банкрутства.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Наведена норма кореспондується з положеннями п. 8 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України згідно якого господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/21682/15 за заявою товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Астарта-Київ» про банкрутство ДП «Конярство України» на стадії процедури розпорядження майном, введеної ухвалою господарського суду міста Києва від 15.10.2015 року.

19.10.2022 року керівник Миргородської окружної прокуратури Полтавської області Шикунов С.В. в інтересах держави в особі Міністерства економіки України та Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до ДП «Конярство України» та ТОВ «Агрогрупа Деметра» про визнання правочинів недійсними та повернення земельних ділянок.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.10.2022 року прийнято позовну заяву керівника Миргородської окружної прокуратури Полтавської області Шикунова С.В. в інтересах держави в особі Міністерства економіки України та Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області до ДП «Конярство України» та ТОВ «Агрогрупа Деметра» про визнання правочинів недійсними та повернення земельних ділянок до розгляду в межах справи № 910/21682/15 про банкрутство ДП «Конярство України» та призначено підготовче.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.02.2023 року задоволено клопотання Міністерства економіки України про заміну сторони правонаступником та замінено Міністерство економіки України його правонаступником - Фондом державного майна України та відкладено розгляд справи.

Рішенням господарського суду міста Києва від 03.04.2023 року по справі №910/21682/15 (910/10924/22) у задоволенні позову відмовлено.

Обґрунтовуючи рішення місцевий суд з посиланням на Конституцію України, Закон України «Про прокуратуту», дійшов висновку, що Миргородська окружна прокуратура Полтавської області в особі визначеного прокурора обґрунтовано звернулася з відповідним позовом в інтересах Міністерства економіки України, правонаступником якого є Фонд державного майна України, оскільки саме він є органом уповноваженим управляти майном відповідача 1 - ДП «Конярство України», а також і в інтересах Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області, який відповідно до вимог ст. 122 Земельного кодексу України є органом, який від імені держави здійснює права власника щодо розпорядження земельними ділянками.

На думку місцевого суду, вищезазначене є обґрунтованою та належною підставою для звернення прокурора з позовною заявою до суду в інтересах держави в особі Фонду державного майна України та Головного управління Держгеокадастру в Полтавській області.

В свою чергу, суд зазначає, що встановлення підстав обґрунтованості заявлених прокурором позовних вимог в інтересах держави в особі визначених органів - є предметом судового дослідження, з урахуванням сукупності наявних у справи доказів, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, та їх оцінки з огляду на приписи процесуального закону.

При цьому, по суті позовних вимог місцевий суд зазначив, що відсутні будь-які належні та достатні підстави для тверджень про удаваний характер як кожного окремо, так і в сукупності оспорюваних договорів, як нібито договорів оренди. За цими договорами не відбулося переходу права користування земельними ділянками, вони не вибули із володіння землекористувача, що свідчить про відсутність удаваного характеру оспорюваних договорів.

Також місцевим судом відхилено доводи прокурора про укладання керівником Філії «Дібрівський кінний завод №62» ДП «Конярство України» Данилевським В.І. договорів №62/22-03 від 22.03.2021, №62/23-03 від 23.03.2021, №62/24-03 від 24.03.2021 та №06/10-20-1 від 06.10.2020, №62-С від 17.05.2021, №62-К від 24.06.2021 без достатнього обсягу цивільної дієздатності та те, що договори № 62/22-03 від 22.03.2021, № 62-К від 24.06.2021, № 62-К-1 від 03.08.2021 є значними правочинами, проте згода на їх укладення не надана комітетом (зборами) кредиторів, що суперечить абз. 3 ч. 7 ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства.

Зазначене рішення і переглядається апеляційним судом.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги заступника керівника Полтавської обласної прокуратури слід відмовити, а рішення господарського суду міста Києва від 03.04.2023 року по справі №910/21682/15 (910/10924/22) - залишити без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Філією «Дібрівський кінний завод №62» ДП «Конярство України» (Замовник) в особі керівника Філії Данилевського В.І., якій діє на підставі Положення про філію та доручення, укладено з ТОВ «Агрогрупа Деметра» в особі директора Зяблікової Н.В. (Виконавець) укладені наступні договори:

1) №62/22-03 від 22.03.2021 року відповідно до якого виконавець зобов`язується на земельних ділянках які належать Замовнику на праві користування виконати сільськогосподарські роботи визначені п. 1.2 договору на пальному виконавця на умовах визначених цим договором, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи. Виконавець виконуватиме роботи за наведеними в специфікаціях умовами та обсягах;

2) №62/23 від 23.03.2021 відповідно до якого виконавець зобов`язується на земельних ділянках які належать Замовнику на праві користування виконати сільськогосподарські роботи визначені п. 1.2 договору на пальному виконавця на умовах визначених цим договором, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи. Виконавець виконуватиме роботи за наведеними в специфікаціях умовами та обсягах;

3) №62/24-03 від 24.03.2021 року відповідно до якого виконавець зобов`язується на земельних ділянках які належать Замовнику на праві користування виконати сільськогосподарські роботи визначені п. 1.2 договору на пальному виконавця на умовах визначених цим договором, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи. Виконавець виконуватиме роботи за наведеними в специфікаціях умовами та обсягах;

4) 06/10-20-1 від 06.10.2020 року відповідно до якого виконавець зобов`язується на земельних ділянках які належать Замовнику на праві користування виконати сільськогосподарські роботи визначені п. 1.2 договору на пальному виконавця на умовах визначених цим договором, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи. Виконавець виконуватиме роботи за наведеними в специфікаціях умовами та обсягах.

Також, Філією «Дібрівський кінний завод №62» ДП «Конярство України» (Постачальник) в особі керівника Філії Данилевського В.І., якій діє на підставі Положення про філію та доручення, укладено з ТОВ «Агрогрупа Деметра» в особі директора Зяблікової Н.В. (Покупець) укладені наступні договори поставки:

1) №62-С від 17.05.2021 року відповідно до якого Постачальник зобов`язується передати Покупцеві у власність сільськогосподарську продукцію власного виробництва - соняшник, урожай 2021 року (Товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар та у визначений строк оплатити його (п. 1.1. Договору);

2) №62-К від 24.06.2021 року відповідно до якого Постачальник зобов`язується передати Покупцеві у власність сільськогосподарську продукцію власного виробництва - кукурудза, урожай 2021 року (Товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар та у визначений строк оплатити його (п. 1.1. Договору);

3) №62-СО від 25.06.2021 року відповідно до якого Постачальник зобов`язується передати Покупцеві у власність сільськогосподарську продукцію власного виробництва - сояк, урожай 2021 року (Товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар та у визначений строк оплатити його (п. 1.1. Договору);

4) №62-К-1 від 03.08.2021 року відповідно до якого Постачальник зобов`язується передати Покупцеві у власність сільськогосподарську продукцію власного виробництва - кукурудза, урожай 2021 року (Товар), а Покупець зобов`язується прийняти товар та у визначений строк оплатити його (п. 1.1. Договору).

За переконанням прокурора, оспорювані договори слід визнати недійсними оскільки:

договори №62/22-03 від 22.03.2021, №62/23-03 від 23.03.2021, №62/24-03 від 24.03.2021 та №62-С від 17.05.2021, №62-К від 24.06.2021, №62-СО від 25.06.2021, №62-К-1 від 03.08.2021 не є договорами надання послуг та поставки відповідно, а є прихованими договорами оренди землі, їх зміст суперечить вимогам Цивільного кодексу України, Закону України «Про оренду землі» та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними;

договори №62/22-03 від 22.03.2021, №62/23-03 від 23.03.2021, №62/24-03 від 24.03.2021 та №06/10-20-1 від 06.10.2020, №62-С від 17.05.2021, №62-К від 24.06.2021 укладені керівником Філії «Дібрівський кінний завод №62» ДП "Конярство України" Данилевський В.І. без достатнього обсягу цивільної дієздатності;

договори №62/22-03 від 22.03.2021, №62-К від 24.06.2021, №62-К-1 від 03.08.2021 є значними правочинами, проте згода на їх укладення не надана комітетом (зборами) кредиторів, що суперечить абз. 3 ч. 7 ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства;

договори №62-С від 17.05.2021, №62-К від 24.06.2021, №62-СО від 25.06.2021, №62-К-1 від 03.08.2021 без згоди комітету (зборів) кредиторів було здійснено продаж істотних активів боржника (ДП "Конярство України"), що не відповідає вимогам ч. 8 ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства.

Судом встановлено, що за змістом договорів про виконання сільськогосподарських робіт №62/22-03 від 22.03.2021; №62/23 від 23.03.2021; №62/24-03 від 24.03.2021; 06/10-20-1 від 06.10.2020 ТОВ «Агрогрупа Деметра» (відповідач 2), як виконавець, зобов`язується на земельних ділянках, які належать ДП «Конярство України» (відповідач 1), як замовнику, на праві користування виконати сільськогосподарські роботи на пальному виконавця та умовах, визначених договором, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи.

Згідно ст. 907 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Предметом Договорів про надання послуг є наступні сільськогосподарські роботи (згідно Специфікацій до Договорів): послуги по внесенню мінеральних добрив; послуги боронування з обслуговуючими операціями; послуги по посіву соняшника, кукурудзи, сої з матеріалами та обслуговуючими операціями; послуги боронування з обслуговуючими операціями; послуги передпосівної культивації з обслуговуючими матеріалами; послуги по внесенню страхового ЗЗР на посівах кукурудзи з матеріалами та допоміжними операціями.

Також у договорах про надання послуг Сторони погодили, що неналежне виконання зобов`язань по Договору є підставою для відповідальності, передбаченої чинним законодавством України (п. 5.1, п.5.2).

Відповідно до ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто, у випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

За умовами Договорів про надання послуг Виконавець зобов`язувався виконувати сільськогосподарські роботи самостійно або з залученням третіх осіб (на підставі укладених договорів) (п. 1.1). Однак, при залученні Виконавцем для виконання своїх зобов`язань за цим Договором третіх осіб, Виконавець залишається повністю відповідальним перед Замовником за якість і строки виконання робіт/наданих послуг третіми особами (п. 4.2).

Згідно ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатиш надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Умови щодо вартості послуг і порядку розрахунків, суми договору Сторони погодили у розд. 3 Договорів про надання послуг, а саме:

- загальна ціна (вартість) послуг за цим Договором складається з сум всіх актів виконаних робіт;

- розмір плати за здійснення передбачених цим Договором сільськогосподарських робіт визначається Специфікаціями до Договору;

- оплата ціни (вартості) робіт здійснюється Замовником в національній валюті України безготівковим шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок Виконавця або в інший спосіб, що передбачений чинним законодавством України;

- оплата ціни (вартості) здійснюється Замовником після підписання Сторонами Актів виконаних робіт. Строки розрахунків за цим Договором зазначаються у Специфікаціях.

Сторони погодили та підписали специфікації, заявки та акти наданих послуг, копії яких містяться в матеріалах справи.

Згідно ст. 905 Цивільного кодексу України строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 8.1 Договорів про надання послуг термін дії Договору встановлюється з дати його підписання Сторонами і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань.

Згідно ст. 906 Цивільного кодексу України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідальність Сторін визначена у розд. 5, 7 договорів про надання послуг, а саме:

- сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, передбачених цим Договором згідно з чинним законодавством України;

- сторони звільняються від відповідальності за невиконання зобов`язань по цьому Договору, якщо воно стало наслідком пожежі, повені, землетрусу, війн, страйків, якщо ці обставини безпосередньо вплинули на виконання Договору, Сторона, яка зазнала цих дій, повинна терміново повідомити іншу Сторону про їх виникнення, вид та час дії форс-мажорних обставин та надати документи незалежного органу, який має право на підтвердження таких обставин.

- сторона вважається невинуватою і не несе відповідальності за порушення Договору, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання цього Договору.

Згідно ст. 907 Цивільного кодексу України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Отже, на підставі аналізу наведених вище умов оспорюваних правочинів чітко вбачається, що зміст договорів про надання послуг повністю відповідає та містить всі істотні умови договору про надання послуг.

За змістом договорів поставки № 62-С від 17.05.2021, № 62-К від 24.06.2021, № 62-СО від 25.06.2021, № 62-К-1 від 03.08.2021 було передбачено, що відповідач 1, як постачальник, зобов`язується передати відповідачу 2, як покупцеві, у його власність сільськогосподарську продукцію (товар) власного виробництва, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити його вартість.

Товаром, який підлягав поставці, було визначено соняшник, кукурудзу, сою в кількості та за цінами, які були визначені кожним з Договорів поставки.

Умовами Договорів поставки сторонами були визначені:

- порядок та умови поставки: поставка на умовах EXW, оформлення фактів поставки видатковими накладними або актами приймання-передання товару, товарно-транспортними накладними; передбачена можливість поставки товару партіями;

- ціну товару та порядок розрахунків: визначення вартості однієї тони фізичної ваги товару, загальної вартості; порядок зміни ціни; право покупця на проведення попередньої оплати за товар тощо;

- вимоги щодо якості товару (розділ 4);

- права та обов`язки сторін (розділ 5);

- відповідальність та форс-мажор (розділи 6 і 7 відповідно);

- строк договору: до 31 грудня 2021 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Умови Договорів поставки виконувалися сторонами, що підтверджується доданими прокурором до позовної заяви доказами, а саме: видатковими накладними та іншими первинними документами, якими зафіксовано та підтверджено факти поставки постачальником і прийняття покупцем товару, назва товару, його обсяг (кількість), вартість;

банківськими виписками та зведеними регістрами бухгалтерського обліку, якими підтверджуються факти оплати покупцем постачальнику поставленого товару.

Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України).

Водночас, відповідно до приписів ч. 1 ст. 235 Цивільного кодексу України, удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним (див. висновки Верховного Суду у постановах від 15.06.2018 у справі № 916/933/17 та від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц).

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В свою чергу відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки, від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 року у справі № 904/2979/20).

Отже, крім учасників правочину (сторін договору), позивачем у справі про визнання недійсним правочину може бути будь-яка заінтересована особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (аналогічний висновок викладений у п. 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 387/515/18). Разом з тим, право на судовий захист, гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України, вимагає, щоб порушення, про яке стверджує особа, було реальним, обґрунтованим і стосувалось індивідуально виражених прав або інтересів такої особи.

Статтею 901 Цивільного України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до загальних положень про підряд, закріплених у главі 61 Цивільного кодексу України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ст. 837 Цивільного кодексу України). Роботи за договором підряду можуть виконуватися як з матеріалу підрядника та його засобами, так і з матеріалу замовника (ст. 839, 840 Цивільного кодексу України).

За змістом положень ст.ст. 843, 846 Цивільного кодексу України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення, яка включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу. Також у договорі підряду встановлюються строки виконання роботи або її окремих етапів.

Водночас, за приписами ст. 1 Закону України «Про оренду землі», яка кореспондується з положеннями ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

За змістом ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, Способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. У разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення об`єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи.

Отже, особливість відносин оренди полягає в тому, що за договором оренди передбачено перехід об`єкта оренди на певний строк у користування орендаря, в якого виникає зустрічне зобов`язання сплачувати орендну плату за користування землею.

Порівнюючи правову природу відносин підряду/надання послуг та оренди слід відзначити, що як і договори про надання послуг/підряду, так і договір оренди укладаються на платній основі. Проте, на відміну від договорів про надання послуг/підряду, договір оренди землі укладається на платній основі для отримання можливості користуватися земельною ділянкою з використанням її корисних властивостей і правовими наслідками договору оренди землі є для однієї сторони (орендодавця) - отримання плати за надане у користування майно (земельну ділянку), а для іншої (орендаря) - використання майна (земельної ділянки).

Слід зауважити, що Договорами про виконання сільськогосподарських робіт/надання послуг не було передбачено передання відповідачем 1 відповідачу 2 земельних ділянок, належних відповідачу 1 на праві постійного користування, за плату на визначений строк для використання відповідачем 2 в своїй господарській діяльності. Аналізуючи умови Договорів про виконання сільськогосподарських робіт/надання послуг, можна констатувати, що вони не мають ознак, притаманних відносинам у сфері оренди, в них відсутні умови про передання земельних ділянок в користування відповідачу 2, відсутній об`єкт оренди, не передбачено умови і строки передачі земельних ділянок, умови повернення земельних ділянок, наявність існуючих обмежень (обтяжень) щодо використання земельних ділянок, визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини тощо.

Також умовами Договорів про виконання сільськогосподарських робіт не було передбачено виникнення у відповідача 2 права власності на врожай сільськогосподарських культур, що характерно для відносин оренди (частина перша статті 95 Земельного кодексу України). Також за умовами цих договорів відповідач 2 не сплачував кошти на користь відповідача 1, що було би характерно для відносин оренди, а саме відповідач 1 сплачував на користь відповідача 2 плату за виконання робіт/надання послуг, що якраз таки і є характерним для відносин підряду або надання послуг.

Так само не можна кваліфікувати й Договори поставки як удавані договори оренди землі.

Зокрема, згідно ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Тобто за умовами договору поставки, який є різновидом зобов`язань купівлі- продажу, передбачено, що постачальник продає (поставляє) покупцеві товар, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Саме такі зобов`язання були й визначені за Договорами поставки, за умовами яких відповідач 1 поставив на користь відповідача 2 товар, а останній - прийняв товар та сплатив на користь відповідача 1 ціну поставленого товару.

Умовами Договорів поставки не було передбачено передання відповідачем 1 відповідачу 2 земельних ділянок, належних відповідачу 1 на праві постійного користування, за плату на визначений строк для використання відповідачем 2 в своїй господарській діяльності. Відповідач 1 згідно умов Договорів поставки продавав (поставляв) відповідачу 2 власну сільськогосподарську продукцію. В Договорах поставки не було передбачено і те, що поставці підлягає саме продукція, яка буде вирощена на конкретних земельних ділянках, розташованих на території Миргородського району Полтавської області.

Тому відсутні будь-які належні та достатні підстави для тверджень про удаваний характер як кожного окремо, так і в сукупності оспорюваних договорів, як нібито договорів оренди. За цими договорами не відбулося переходу права користування земельними ділянками, вони не вибули із володіння землекористувача, що свідчить про відсутність удаваного характеру Оспорюваних договорів.

Схожа правова позиція містяться у постанові Верховного Суду України від 14 червня 2017 року у справі № 923/167/16.

Розглядаючи апеляційну скаргу, колегія суддів враховує посилання апелянта на постанови Верховного Суду №917/1550/21 від 21.03.2023 року та №918/351/21(918/672/21) від 29.09.2022 року, №920/528/21 від 13.12.2022 року, однак вважає, що фактичні обставини справи встановлені судами в зазначених та викладені в постановах Вкрховного Суду не є тотожними з обставинами даної справи.

В справі №920/528/21 між сторонами було укладено договір підряду за умовами якого державне підприємство по суті розраховується за роботи сільськогосподарською продукцією, яка буде зібрана на земельних ділянках, які перебували у постійному користуванні підприємства. Розрахунок коштами між сторонами не проводився.

В справі №918/351/21(918/672/21) між сторонами було укладено договір підряду та договір контрактації. У відповідності до договору контрактації саме державне підприємство визначалось, як виробник продукції, а замовником визначено іншу юридичну особу, при цьому, згідно умов договору підряду проведення сільськогосподарських робіт було проведено саме замовником за договором контрактації, а не державним підприємством.

В справі №917/1550/21 між сторонами було укладено договір підряду та купівлі-продажу. При цьому, за умовами договору купівлі-продажу на продаж виставлено не готову сільськогосподарську продукцію належну державному підприємству, а біологічні активи (незавершене виробництво - посіви кукурудзи та зерно). Згідно умов договору підряду власником продукції (посівів кукурудзи) до моменту приймання-передачі виконаних робіт є підрядник, а враховуючи підписання актів надання послуг за вказаним договором лише 10.06.2020, на момент укладення договору купівлі-продажу від 04.06.2020 власником посівів фактично було недержавне підприєство, а відповідач-2, отже, відповідач-1 не мав правомочностей продавця на час укладення зазначеного договору купівлі-продажу. Також державне підпритємство в 2020 році не сплатило жодних коштів за виконані підрядником роботи з обробітку землі, натомість Підприємство сплатило кошти за користування земельними ділянками шляхом оформлення угоди про залік зустрічних вимог.

В справі ж, що розглядається між сторонами, як вказано вище, було укладено договори №62/22-03 від 22.03.2021, №62/23-03 від 23.03.2021, №62/24-03 від 24.03.2021, 06/10-20-1 від 06.10.2020 про надання послуг.

За вказаними договорами ТОВ «Агрогрупа Деметра» (відповідач 2), як виконавець, виконало на земельних ділянках, які належать ДП «Конярство України» (відповідач 1), як замовнику, на праві користування, сільськогосподарські роботи на пальному виконавця та умовах, визначених договором, а замовником прийняно та оплачено виконані роботи.

Також, як зазначалось вище, між сторонами було укладено договори поставки №62-С від 17.05.2021, №62-К від 24.06.2021, №62-СО від 25.06.2021, №62-К-1 від 03.08.2021, у відповідності до яких ДП «Конярство України» (відповідач 1), як постачальник, зобов`язується передати ТОВ «Агрогрупа Деметра» (відповідач 2), як покупцеві, у його власність сільськогосподарську продукцію (товар) власного виробництва, а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити його вартість.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач -1 сплатив відповідачу 2 за виконані роботи/надані послуги, а відповідач 2 сплатив відповідачу -1 за посталений товар.

Матеріалами справи не підтверджено та позивачем не доведено, що відповідач-2 не передавав вирощену сільськогосподарську продукцію відповідачу-2, або саме зазначеною продукція була передана відповідачу-2 в якості розрахуків за договорами, також позиваем не ддодано беззаперчених доказів, що за договорами поставки сільськогосподарської продукції покупцю було поставлено саме той товар, що був отриманий ДП «Конярство України» за договорами підряду, укладеними з відповідачем-2.

Щодо доводів прокурора про укладання керівником Філії «Дібрівський кінний завод №62» ДП «Конярство України» Данилевським В.І. договорів №62/22-03 від 22.03.2021, №62/23-03 від 23.03.2021, №62/24-03 від 24.03.2021 та №06/10-20-1 від 06.10.2020, №62-С від 17.05.2021, №62-К від 24.06.2021 без достатнього обсягу цивільної дієздатності, судом встановлено наступне.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (ст.. 2, 80, 91, 92 Цивільного кодексу України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України).

На захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі укладають з юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Відповідно до ст. 241 Цивіільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

З огляду на положення ст.. 92, 241 Цивільного кодексу України вчинення правочину органом (посадовою особою) юридичної особи з перевищенням наданих йому повноважень може бути підставою для недійсності такого правочину лише за умови обізнаності контрагента про наявність відповідного обмеження повноважень (коли він знав чи за всіма обставинами не міг не знати про такі обмеження), а також відсутності подальшого схвалення правочину.

Обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це, а також відсутності подальшого схвалення правочину.

У постанові від 27.06.2018 у справі № 668/13907/13-ц Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок, що для визнання недійсним договору з тієї підстави, що його було укладено представником юридичної особи з перевищенням повноважень, необхідно встановити, по-перше, наявність підтверджених належними і допустимими доказами обставин, які свідчать про те, що контрагент такої юридичної особи діяв недобросовісно або нерозумно. При цьому тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці контрагента за договором несе юридична особа. По-друге, дії сторін такого договору мають свідчити про відсутність реального наміру його укладення і виконання.

В матеріалах справи наявний лист від 21.09.2022 року № 2022-09-21/503 відповідача 1 в якому останній повідомляє, що невідповідність дат укладення договорів № 62/22-03 від 22.03.2021, № 62/23-03 від 23.03.2021, № 62/24-03 від 24.03.2021 та № 06/10-20-1 від 06.10.2020, № 62-С від 17.05.2021 та № 62-К-1 від 03.08.2021 та погоджень на їх укладення пов`язана саме з технічними причинами переддоговірної роботи. Зокрема, первісно Філія або безпосередньо ДП «Конярство України» надсилає електронний варіант проекту договору для його розгляду та узгодження з контрагентом. Далі, після узгодження умов, контрагент підписує два примірники договору та надсилає/передає його Філії, яка після цього звертається до ДП «Конярство України» з листом про погодження підписання керівником Філії договору. ДП «Конярство України» розглядає договір та надає Філії лист про погодження або відмову в погодженні укладення договору. Після цього керівник Філії підписує договір та один його примірник передає контрагенту. У розглядуваній ситуації ТОВ «Агрогрупа Деметра», передаючи підписані її керівником договори Філії, вказало дати укладення договорів, коли ці договори були підписані керівником ТОВ «Агрогрупа Деметра», сподіваючись, що в цей день договір буде підписаний і зі сторони Філії (ДП «Конярство України»). Проте, інколи (що й у розглядуваній ситуації) фактична дата погодження не співпадає з датою, яка вказана в договорі з логістичних причин, відсутності уповноважених осіб з виробничих причин тощо. Проте, фактичне підписання керівником Філії договорів відбувається лише після отримання погодження ДП «Конярство України». Тобто фактично та фізично керівник Філії Данилевський В. І. підписував Оспорювані договори після їх попереднього письмового погодження ДП «Конярство України». Оскільки дата укладення договорів була в них вказана, то з метою невнесення рукописних змін до текстів договорів, виправлення в даті укладення договорів не здійснювалося. Вказане жодним чином не впливає на дійсність та правомірність укладених договорів № 62/22-03 від 22.03.2021, № 62/23-03 від 23.03.2021, № 62/24-03 від 24.03.2021 та № 06/10-20-1 від 06.10.2020, № 62-С від 17.05.2021 та № 62-К-1 від 03.08.2021.

Щодо тверджень прокурора проте, що, що договори № 62/22-03 від 22.03.2021, № 62-К від 24.06.2021, № 62-К-1 від 03.08.2021 є значними правочинами, проте згода на їх укладення не надана комітетом (зборами) кредиторів, що суперечить абз. 3 ч. 7 ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства, то зазначені твердження є помилковим з наступних підстав.

Згідно ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства значні правочини - правочини щодо майна (робіт, послуг), ринкова вартість яких на день вчинення правочину становить 10 і більше відсотків вартості активів боржника за даними останньої річної фінансової звітності.

Абзацом 5 ч. 7 ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що у процедурі розпорядження майном боржник не має права без згоди комітету кредиторів (зборів кредиторів - до моменту формування комітету кредиторів) вчиняти значні правочини, вчинення яких не заборонено цим Кодексом.

У відповідності до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У постановах Верховного Суду від 22.06.2020 у справі № 177/1942/16-ц, від 10.03.2021 у справі № 201/8412/18 вказано, що наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним.

Як свідчать додані до позовної заяви письмові докази, а саме, договори № 62/22-03 від 22.03.2021, № 62-К від 24.06.2021, № 62-К-1 від 03.08.2021, ціна кожного з них у дати (моменти) їх укладення не перевищує вказану прокурором суму (54 153 500 грн.), яка, за його твердженням, складає 10 відсотків вартості активів ДП «Конярство України» за даними останньої річної фінансової звітності.

Тобто станом на момент їх вчинення договори № 62/22-03 від 22.03.2021, № 62-К від 24.06.2021, № 62-К-1 від 03.08.2021 не відповідали критеріям значного правочину в розумінні ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства, а тому їх укладення не потребувало згоди комітету (зборів) кредиторів згідно абзацу 5 ч. 7 ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства, про що вірно зазначено місцевим судом.

Щодо доводів прокурора щодо того, відповідачем 1 всупереч ч. 8 ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства було здійснено продаж істотних активів за договорами № 62-С від 17.05.2021, № 62-К від 24.06.2021, № 62-СО від 25.06.2021, № 62-К-1 від 03.08.2021 без згоди комітету (зборів) кредиторів, то суд вважає зазначені жоводи безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Прокурор, вказуючи про продаж відповідачем 1 істотних активів, додає (сумує) вартість товару, який був поставлений за договорами № 62-С від 17.05.2021, № 62- К від 24.06.2021, № 62-СО від 25.06.2021, № 62-К-1 від 03.08.2021, при цьому не зазначає за якими критеріями було віднесено зазначений товар до істотних активів боржника.

Таке додавання прокурором вартостей різних товарів, поставлених в різні періоди за різними цінами є помилковим та не враховує того, що предметами договорів № 62-С від 17.05.2021, № 62-К від 24.06.2021, № 62-СО від 25.06.2021, № 62-К-1 від 03.08.2021 були різні сільськогосподарські культури, які вирощуються та можуть бути поставлені покупцям у різні періоди, мають різні ціни та на них різний попит. Тобто предметом договорів був не один актив, а різні активи різних видів.

При цьому, необґрунтованими є вимоги прокурора і про зобов`язання ТОВ «Агрогрупа Деметра» передати, а ДП «Конярство України» прийняти земельні ділянки державної власності загальною площею 5030,9 га, які згідно державного акту на право постійного користування землею серії І-ПЛ №001958, виданого на підставі рішення Дібрівської сільської ради народних депутатів від 06.07.1996 року перебувають у постійному користуванні державного підприємства та розташовані на території ради Мирогородського району.

Доводи прокурора, що земельна ділянка була передана відповідачем-1 відповідачу-2 в оренду не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та матеріали справи не містять доказів того, що спірна земельна ділянка станом на дату подання позову знаходиться у користування ТОВ «Агрогрупа Деметра», а не в користуванні ДП «Конярство України».

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції прийняте у відповідності до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, а відтак підстав для її задоволення та скасування оскаржуваного рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури на рішення господарського суду міста Києва від 03.04.2023 року у справі №910/21682/15 (910/10924/22) - залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду міста Києва від 03.04.2023 року у справі №910/21682/15 (910/10924/22) залишити без змін.

3.Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

4.Матеріали справи №910/21682/15(910/10924/22) повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачено ст. 287 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

В зв`язку із перебуванням судді Остапенка О.М. у відпустці повний текст постанови підписано 09.11.2023 року.

Головуючий суддя О.С. Копитова

Судді С.В. Сотніков

О.М. Остапенко