ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2023 р. Справа№ 910/5578/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кравчука Г.А.

суддів: Козир Т.П.

Шаптали Є.Ю.

при секретарі судового засідання: Нагулко А.Л.

за участю представників сторін:

від позивача: Вірьовкін О.І.

від відповідача: Брушко С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Мельник Валентини Олегівни, м. Київ

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2023 (повний текст складено 26.06.2023)

у справі № 910/5578/23 (суддя Трофименко Т.Ю.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Конончука Олексія Олександровича, м. Житомир

до Фізичної особи-підприємця Мельник Валентини Олегівни, м. Київ

про стягнення 320 000,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст і підстави позовних вимог.

У квітні 2023 року до Господарського суду міста Києва надійшов позов Фізичної особи-підприємця Конончука Олексія Олександровича (далі - позивач, ФОП Конончук О.О.) до Фізичної особи-підприємця Мельник Валентини Олегівни (далі - відповідач, ФОП Мельник В.О.) про стягнення 320 000,00 грн попередньої оплати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем обов`язку з поставки товару.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2023 у справі № 910/5578/23 позовні вимоги задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з ФОП Мельник В. О. на користь Фізичної особи-підприємця Конончука Олексія Олександровича 320 000,00 грн попередньої оплати та 4 800,00 грн судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з того, що до матеріалів справи не було додано належних та допустимих доказів у розумінні статей 76, 77 ГПК України, які б підтверджували здійснення відповідачем поставки товару позивачу або повернення суми попередньої оплати у розмірі 320 000,00 грн, відтак, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та наявність підстав для стягнення вказаної суми коштів з відповідача..

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець Мельник Валентина Олегівна 15.07.2023 звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2023 у справі № 910/5578/23 скасувати; прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач зазначив, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими є недоведеними та при прийнятті оскаржуваного рішення судом порушено норми процесуального права.

Так апелянт зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення місцевий господарський суд не зобов`язав позивача виконати вимоги встановлені статтею 90 Господарського процесуального кодексу України та не дослідив відповіді на поставлені відповідачеві позивачу 9 (дев`ять) запитань про обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим прийняв рішення на підставі не повністю досліджених доказів.

Разом з цим апелянт зазначає, що відмова суду у задоволені клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження у зв`язку з необхідністю отримання показань свідків про фактичні обставини справи порушує права та інтереси відповідача та обмежує відповідача у можливостях доведення фактичних обставин справи.

Також скаржником в апеляційній скарзі було заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке обґрунтовано тим, що копію повного тексту рішення скаржник отримав 27.06.2023.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.07.2023 справу №910/5578/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Кравчук Г.А. (суддя-доповідач), судді: Козир Т.П., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2023 витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/5578/23.

Відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Мельник Валентини Олегівни на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2023 у справі №910/5578/23 до надходження до суду матеріалів справи.

02.08.2023 матеріали справи №910/5578/23 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Розпорядженням Керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 08.08.2023 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв`язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. у відпустці.

Згідно Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2023 справу № 910/5578/23 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Кравчук Г.А. (суддя-доповідач), судді: Козир Т.П., Шаптала Є.Ю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.08.2023 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Мельник Валентини Олегівни на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2023 у справі №910/5578/23 залишено без руху на підставі ст. 174, ч. 2 ст. 260 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Надано скаржнику десять днів з моменту отримання ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалу Північного апеляційного господарського суду від 10.08.2023 скаржнику було направлено електронною поштою 15.08.2023.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали, скаржником 21.08.2023 (до суду надійшло 25.08.2023) надано суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору у розмірі 7 200,00 грн.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2023 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ФОП Мельник В.О. на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2023 у справі №910/5578/23, справу призначено до розгляду на 05 жовтня 2023 року о 09 год. 45 хв.

У судовому засіданні 05.10.2023 оголошено перерву у справі №910/5578/23 до 11 год. 00 хв. 06.11.2023.

Позиції інших учасників справи.

02.10.2023 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача, оскаржуване рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

Обґрунтовуючи заперечення проти вимог скаржника, позивач зазначає, що до матеріалів справи не було додано належних та допустимих доказів у розумінні статей 76, 77 ГПК України, які б підтверджували здійснення відповідачем поставки товару позивачу або повернення суми попередньої оплати в розмірі 320 000,00 грн.

Явка представників сторін.

У судове засідання 06.11.2023 з`явився представники відповідача, вимоги апеляційної скарги підтримав, просив апеляційний господарський суд задовольнити апеляційну скаргу, оскаржуване рішення місцевого господарського суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

Представник позивача у судовому засідання 06.11.2023 проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив апеляційний господарський суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду просив залишити без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Як убачається з матеріалів справи, Фізичною особою-підприємцем Мельник Валентиною Олегівною (надалі також - ФОП Мельник В.О.) було виставлено Фізичній особі-підприємцю Конончуку Олексію Олександровичу (надалі також - ФОП Конончук О.О.) рахунок-фактуру № 282 від 14.12.2022 на оплату вартості товару, а саме: бензинових генераторів SPG 3700E Stalker (N) та SPG 3700 Stalker (N) у кількості 15 шт (разом) на загальну суму 320 000,00 грн.

Відповідно до платіжної інструкції № 2 від 14.12.2022 ФОП Конончук О.О. перераховано на користь ФОП Мельник В.О. грошові кошти у розмірі 320 000,00 грн, у призначені платежу вказано: "оплата за товар згідно договору Без ПДВ".

09.03.2023 позивачем направлено на адресу відповідача вимогу щодо повернення коштів від 07.03.2023, у якій позивач, у зв`язку з відмовою відповідача продати позивачу обумовлений сторонами товар, просив повернути кошти у розмірі 320 000,00 грн у семиденний термін з дня отримання даної вимоги.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що вищезазначену вимогу залишено відповідачем без відповіді та задоволення, кошти у розмірі 320 000,00 грн позивачу не повернуто, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом, у якому із посиланням на статті 693, 1212 Цивільного кодексу України, просить стягнути з відповідача вказану суму коштів.

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказує про безпідставність позовних вимог та невідповідність викладених у позові доводів фактичним обставинам справи. Так, відповідач зазначає, що товар (бензинові генератори Stalker (N)) було відвантажено позивачу на складі за адресою: м. Київ, вул. Бережанська, буд. 4, отримувачем від імені позивача був Нечипоренко Микола Миколайович, що підтверджується видатковою накладною № 346 від 23.02.2023.

Крім того, відповідач зазначає, що отримання позивачем товару підтверджується листуванням між представниками сторін у месенджері Telegram, де представник відповідача зазначала, зокрема, про те, що первинні документи на товар, а саме договір поставки від 29.11.2022 та рахунок від 14.12.2022, будуть передані разом з товаром (бензиновими генераторами Stalker (N)), а долучення позивачем до позову вказаного рахунку від 14.12.2022 додатково підтверджує факт отримання ним обумовленого сторонами товару. Також на підтвердження факту поставки товару відповідачем до відзиву на позовну заяву долучено компакт-диск та флеш-накопичувач з відповідними відеоматеріалами.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За приписами ст.ст. 202, 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтею 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч.1 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

За приписами ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Частиною 1 ст. 642 ЦК України встановлено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ч. 2 ст. 642 ЦК України).

Відповідно до ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до статті 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 662 ЦК України зазначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

З поданих матеріалів суд встановив, що позивач домовився з відповідачем про поставку товару, а саме: бензинових генераторів Stalker (N) у загальній кількості 15 шт, у зв`язку з чим на підставі виставленого відповідачем рахунку-фактури № 282 від 14.12.2022 сплатив ФОП Мельник В.О. грошові кошти у розмірі 320 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 2 від 14.12.2022. Вказані обставини не заперечуються і відповідачем.

Отже, враховуючи наведені норми законодавства та дії сторін, суд зазначає, що зобов`язальні правовідносини позивача та відповідача виникли шляхом укладення договору поставки у спрощений спосіб.

В контексті зазначеного та з огляду на посилання позивачем у позовній заяві на приписи ст. 1212 ЦК України, суд вважає за необхідне зазначити, що сплачені позивачем на виконання договору грошові кошти не можуть вважатися безпідставно набутими.

Водночас, виходячи з принципу судочинства jura novit curia - "суд знає закони", неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм, а суд має самостійно перевірити доводи сторін щодо застосування закону, який регулює спірні правовідносини, та надати правильну правову кваліфікацію цим відносинам і зобов`язанням сторін.

У цьому висновку Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду в постановах від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, та у постанові Верховного Суду від 06.11.2019 у справі №905/2419/18.

Тому суд, керуючись принципом jura novit curia ("суд знає закони"), самостійно здійснює кваліфікацію спірних правовідносин, у зв`язку з чим зазначає, що за змістом наведених позивачем доводів вказана ним заборгованість є попередньою оплатою за товар.

Відповідно до ст. 651 ЦК України, у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 ст. 530 ЦК України визначено, що, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Днем пред`явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв`язку і підприємством зв`язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред`явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення. (п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань").

За ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, а тому останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 28.02.2019 у справі № 912/2275/17.

Судом з наданих документів встановлено, що сторонами конкретного строку поставки товару, у т.ч. за відсутності письмового договору, узгоджено не було.

09.03.2023 позивач поштовим відправленням № 001 надіслав відповідачу вимогу від 07.03.2023 про повернення коштів у розмірі 320 000,00 грн у зв`язку з непостачанням останнім товару, доказів про отримання якої відповідачем матеріали справи не містять.

Водночас, відповідно до копії фіскального чеку від 09.03.2023, який підтверджує факт направлення на адресу відповідача вимоги від 07.03.2023 за штрихкодовим ідентифікатором поштового відправлення № 001, судом було здійснено перевірку вручення вказаної вимоги відповідачу за допомогою трекінгу поштових відправлень на вебсайті АТ "Укрпошта" та встановлено, що дане відправлення 20.03.2023 не вручене під час доставки.

Відтак, обов`язок відповідача повернути кошти у розмірі 320 000,00 грн настав та відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України мав бути виконаний до 27.03.2023 включно.

Однак, доказів повернення відповідачем на користь позивача грошових коштів в сумі 320 000,00 грн станом на момент прийняття даного рішення матеріали справи не містять.

В той же час, відповідач стверджує про передачу позивачу та отримання представником останнього обумовленого сторонами товару на суму 320 000,00 грн, на підтвердження чого до матеріалів справи долучає накладну № 346 від 23.02.2023, роздруківки листування з месенджеру Telegram, компакт-диск та флеш-накопичувач з відповідними відеоматеріалами.

Суд, дослідивши надану відповідачем накладну № 346 від 23.02.2023, встановив, що товар (бензинових генераторів Stalker (N) у загальній кількості 15 шт) на суму 320 000,00 грн було отримано Нечипоренком М.М.

Однак, враховуючи закріплені в законодавстві положення щодо представництва, у розумінні приписів статей 237, 238 та 244 ЦК України, уповноваженою на прийняття товару особою може бути лише особа, яка у встановленому законом порядку буде уповноважена юридичною особою або її органом шляхом видачі довіреності чи іншого документа на вчинення відповідних дій, у даному випадку підписання накладної на отримання товару.

Таким чином, враховуючи відсутність у матеріалах справи довіреності чи будь-якого іншого документа, який би в установленому законом порядку підтверджував повноваження Нечипоренка М.М. представляти інтереси позивача - ФОП Конончука О.О., зокрема, отримувати від імені останнього товар та підписувати первинні документи на такий товар, судом не може бути прийнята накладна № 346 від 23.02.2023 в якості належного та допустимого у розумінні статей 76, 77 ГПК України доказу.

Судом також критично оцінюється і наданий відповідачем відеоматеріал, оскільки він не є безумовним доказом поставки відповідачем товару в обумовленій кількості, а також з вказаного відеоматеріалу неможливо достовірно встановити осіб, якими було відвантажено та прийнято товар.

Щодо наданих відповідачем роздруківок листування з месенджеру Telegram, суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1-3 ст. 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 03.08.2022 у cправі № 910/5408/21 висловив такий правовий висновок: " 70. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, в якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 Господарського процесуального кодексу України), який, в свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 Господарського процесуального кодексу України). Таким чином, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 922/51/20, від 14.12.2021 у справі № 910/17662/19)".

Верховний Суд у постановах від 17.04.2020 у справі №905/2319/17, від 25.03.2020 у справі №570/1369/17, від 13.07.2020 у справі №753/10840/19, від 27.11.2019 у справі №1540/3778/18 дійшов висновку, що переписка у Viber, Skype та інших месенджерах, включно з голосовими повідомленнями та іншим, є належним електронним доказом у судових справах.

Зважаючи на вищевикладене, судом було досліджено роздруківки листування у месенджері Telegram, яке також міститься на долученому до відзиву на позовну заяву флеш-накопичувачі, та встановлено, що таке листування імовірно велося між представниками сторін у даній справі, однак з нього неможливо достовірно встановити факт отримання позивачем поставленого відповідачем товару на суму 320 000,00 грн, зокрема, з огляду і на те, що з даної переписки вбачається здійснення декількох замовлень на поставку генераторів від різних фізичних осіб-підприємців.

Оскільки факти поставки товару у відповідності до норм чинного законодавства можуть встановлюватись виключно відповідними первинними документами, а тому надані відповідачем листування у месенджері Telegram та відеоматеріали у відповідності до приписів ст. ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази по справі.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 ГПК України.

Згідно зі ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом висновок викладений у низці постанов Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.07.2021 у справі 915/1889/19, від 15.07.2021 у справі №916/2586/20.

Як встановлено судом, підставою позову слугувало встановлення факту здійснення попередньої плати та зустрічного зобов`язання відповідача - поставки товару.

Отже, поставка (передача) товару є обов`язком відповідача.

Відтак доказування факту передачі (поставки) товару лежить на відповідачеві, а відсутності такого факту - на позивачеві, обов`язком суду є перевірка доказів, наданих сторонами, та їх оцінка на предмет допустимості, зокрема здатності підтвердити факт поставки товару або відсутність такого факту.

Враховуючи зазначене, оскільки до матеріалів справи не було додано належних та допустимих доказів у розумінні статей 76, 77 ГПК України, які б підтверджували здійснення відповідачем поставки товару позивачу або повернення суми попередньої оплати у розмірі 320 000,00 грн, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про обгрунтованість позовних вимог та наявність підстав для стягнення вказаної суми коштів з відповідача.

Щодо твердження апелянта в частині невиконання судом вимог статті 90 ГПК України щодо поставлених відповідачем питань у відзиві на позовну заяву.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст. 74 ГПК України.

Отже, за загальним правилом, обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 110 ГПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений, або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим або утрудненим.

Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Згідно ст. 90 ГПК України учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи або у додатку до неї не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи.

Учасник справи, якому поставлено питання іншим учасником справи, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті.

На запитання до учасника справи, який є юридичною особою, відповіді надає її керівник або інша посадова особа за його дорученням.

Відповіді на запитання подаються до суду учасником справи - фізичною особою, керівником або іншою посадовою особою юридичної особи у формі заяви свідка не пізніше як за п`ять днів до підготовчого засідання, а у справі, що розглядається в порядку спрощеного провадження, - за п`ять днів до першого судового засідання.

Копія такої заяви свідка у той самий строк надсилається учаснику справи, який поставив письмові запитання.

Отже, виходячи із правового аналізу вищенаведених норм чинного процесуального закону слід констатувати, що письмове опитування учасників як свідків є одним із видів доказів, на підставі яких може бути встановлено наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення сторони.

Втім, колегія суддів зазначає, що визначені в заяві питання не є тими, що спрямовані на встановлення обставин, що мають значення для справи.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що правова кваліфікація спірних правовідносин лежить в площині виключних повноважень судової юрисдикції, оскільки саме суд самостійно обирає норму права яку необхідно застосувати при вирішення спору та надає оцінку обраному стороною способу захисту порушеного права.

Відтак, надання чи ненадання позивачем письмових відповідей на питання відповідача викладених у відзиві, не впливає на повне, всебічне та об`єктивне з`ясування обставин, що мають значення у цій справі та, відповідно, постановлення законного і обґрунтованого рішення.

Разом з цим колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що місцевим господарським судом не вирішено питання про опитування учасників справи у порядку статті 90 ГПК України.

Проте вказане процесуальне порушення не призвело до прийняття незаконного рішення у цій справі і не може бути підставою для його скасування.

У зв`язку з наведеним, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються встановленими обставинами та застосованими нормами матеріального права, підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, інші доводи, викладені в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Нормою статті 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається. Скаржником не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта (відповідача).

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Мельник Валентини Олегівни на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2023 у справі №910/5578/23 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2023 у справі №910/5578/23 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/5578/23 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складено 08.11.2023.

Головуючий суддя Г.А. Кравчук

Судді Т.П. Козир

Є.Ю. Шаптала