ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"02" листопада 2023 р. Cправа № 902/868/23

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича,

за участю секретаря судового засідання Марущак А.О., за відсутності сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАХІДТРЕЙДЕР" (вул. Академіка Лазаренка, 2, кв. 23, м. Львів, 79026)

до: Приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" (вул. Промислова, 15, м. Гнівань, Тиврівський район, Вінницька область, 23310)

про стягнення 687 120,00 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява № 16/06-23/08 від 16.06.2023 Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАХІДТРЕЙДЕР" з вимогами до Приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" про стягнення заборгованості з оплати поставленого товару у розмірі 687 120 грн.

Правовими підставами звернення до суду позивача із вказаним позовом стало неналежне виконання Приватним акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" зобов`язань за укладеними 02.12.2021 договорами поставки № 133-16/П-21, № 134-16/П-21, № 135-16/П-21, № 136-16/П-21, № 137-16/П-21, № 138-16/П-21, № 139-16/П-21 в частині проведення розрахунків за поставлений товар.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2023 дану позовну заяву передано для розгляду судді Матвійчуку В.В.

У зв`язку із встановленими судом недоліками позовної заяви, що перешкоджали відкриттю провадження у справі, суд, ухвалою від 27.06.2023 постановив позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАХІДТРЕЙДЕР" залишити без руху та встановив позивачу строк для усунення виявлених недоліків протягом п`яти днів з дня вручення цієї ухвали.

Заявою № б/н від 03.07.2023 (вх. №01-34/6365/23), що надійшов до суду 10.07.2023, позивачем усунено недоліки позовної заяви.

Суд, ухвалою від 11.07.2023 за вказаним позовом відкрив провадження у справі № 902/868/23 за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 01.08.2023.

За наслідками судового засідання 01.08.2023 судом продовжено строк підготовчого провадження по справі на 30 днів, підготовче засідання відкладено на 21.09.2023, про що постановлено відповідну ухвалу.

03.08.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву № 567/02 від 31.07.2023.

15.08.2023 до суду надійшла відповідь на відзив №б/н від 09.08.2023 (вх. № 01-34/7541/23 від 15.08.2023) з клопотанням про поновлення процесуального строку на подання відповіді на відзив.

Суд, ухвалою від 04.09.2023 постановив судове засідання 21.09.2023 та всі подальші судові засіданні провести в режимі відеоконференції в приміщенні Господарського суду Вінницької області, забезпечивши участь представника позивача у розгляді справи у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

З метою всебічного, повного та об`єктивного розгляду справи, а також з метою забезпечення реалізації принципу змагальності сторін, судом поновлено позивачу пропущений процесуальний строк для подання відповіді на відзив, прийнявши її до розгляду. (протокол судового засідання від 21.09.2023)

За результатами судового засідання 21.09.2023 суд, без виходу до нарадчої кімнати, постановив ухвалу із занесенням її до протоколу судового засідання від 21.09.2023 про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 02.11.2023.

У визначену судом (02.11.2023) представник позивач не з`явився, у зв`язку з чим фіксування судового засідання у справі в режимі відеоконференції не здійснено, про що відповідальним працівником суду складено службову записку № 373/2023 від 02.11.2023.

Відповідач правом участі в засіданні суду також не скористався. Про дату, час та місце розгляду справи представник відповідача повідомлений в судовому засіданні 21.09.2023 під розписку, яка долучена до матеріалів справи.

Статтею 42 Господарського процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.

Також суд зазначає, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України"). Роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (див.рішення Суду у справі Шульга проти України, no. 16652/04, від 02.12.2010). До того ж організація провадження таким чином, щоб воно було швидким та ефективним, є завданням саме національних судів (див. рішення Суду у справі Білий проти України, no. 14475/03, від 21.10.2010).

Згідно із ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ст.ст.13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання представників сторін.

Будь-яких письмових заяв і клопотань щодо відкладення розгляду справи на день розгляду справи від сторін до суду не надійшло.

За наслідками судового засідання 02.11.2023 прийнято судове рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач вказує на неналежне виконання Приватним акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" зобов`язань за укладеними 02.12.2021 Договорами поставки № 133-16/П-21, № 134-16/П-21, № 135-16/П-21, № 136-16/П-21, № 137-16/П-21, № 138-16/П-21, № 139-16/П-21 в частині проведення розрахунків за поставлений товар.

Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечує проти позову. Суть заперечень зводиться до того, що факт поставки товару за Договорами позивачем не доведено і це підтверджується документами наданими самим позивачем, а тому жодних грошових зобов`язань у ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" перед ТОВ "Західтрейдер" не виникало.

Так, відповідач стверджує, що видаткові накладні №61221/1, №61221/2, №61221/3, №61221/4, №61221/5, №61221/6, №61221/7 від 06.12.2021, надані позивачем як підтвердження отримання Товару відповідачем є неналежним доказом, оскільки підписані невідомою особою. В зазначених документах відсутні як прізвище та ініціали так і на підставі якого документу були вчинені зазначені підписи.

Керівник ПрАТ "Гніванський завод спецзалізобетону" зазначені документи не підписував, крім того жодному працівнику підприємства не надавались довіреності про надання повноважень на підписання видаткових накладних та товарно-транспортних накладних за договорами.

Посилаючись на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в справі №908/2273/20, за якою встановлення обставин підписання саме видаткових накладних уповноваженою особою покупця та скріплення їх його печаткою має істотне значення для правильного вирішення спору, відповідач вказує, що в залежності від подальшої позиції позивача, ним буде заявлено клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи.

Заперечуючи проти вказаних доводів відповідача позивач у відповіді на відзив зазначив, що факт поставки (отримання) товару по зазначених в позові Договорах підтверджується видатковими накладними та ТТН на відвантаження , які зі сторони покупця (відповідача) підписано Кравченком Юрієм Вікторовичем, заступником начальника ВМТПіЗ ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону». Також на документах скріплено підпис печаткою підприємства, відтак зазначені документи являються належними та допустимими доказами здійснення поставки товару.

Крім цього, ТОВ «Західтрейдер» по факту поставки (перша подія) було виписано та зареєстровано в ЄРПН на адресу ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» податкові накладні, за якими відповідачем сформовано податковий кредит по податку на додану вартість.

Будь-яких претензій щодо кількості чи якості продукції покупцем до постачальника не висувалось, тому позивач вважає доводи відповідача необгуртованими та безпідставними.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 02.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЗАХІДЕНЕРГО» (позивач, Постачальник) та Приватним акціонерним товариством «Гніванський завод спецзалізобетону» (відповідач, Замовник) укладено наступні Договори поставки: №133-16/П-21, №134-16/П-21, №135-16/П-21, №136-16/П-21, №137-16/П-21, №138-16/П-21, №139-16/П-21.

У відповідності до п.1.1 перелічених Договорів Постачальник зобов`язується передати у власність Замовнику Товар, в асортименті, кількості та за цінами, які вказуються в Специфікаціях даних Договорів, згідно замовлень Замовника, а Замовник зобов`язується прийняти Товар належної якості та оплатити його вартість згідно умов даного Договору.

Найменування товару: Анкер закладний АЗ-2 для пружних колійних скріплень КПП-5 ТУ У 35.2-0:2007 (п. 1.2. Договорів)

Відповідно до п.п. 2.1., 2.2. Договорів якість Товару, що постачається, повинна відповідати ТУ У 35.2-0:2007. Підтвердженням якості з боку Постачальника буде копія сертифікату відповідності, який надається на першу партію поставки та паспорт якості, який видається на кожну наступну партію Товару.

Кількість та асортимент Товару визначається у Специфікаціях, які є невід`ємними частинами Договорів (п. 3.1. Договорів).

За змістом п. 5.1. Договорів Постачальник здійснює поставку Товару автомобільним транспортом на склад Замовника (вул. Промислова, буд. 15, м. Гнівань, Вінницька область, 23310), за власний рахунок.

Поставка Товару здійснюється протягом 10 (десяти) робочих днів, після одержання письмового замовлення Замовника, яке є підтвердженням готовності Замовника до прийому Товару (п. 5.2. Договорів)

Датою поставки Товару та перехід права власності на нього вважається дата отримання, вказана в накладній, що оформлена на цей Товар. (п. 5.3. Договорів)

За змістом п. 6.1. Договорів Замовник оплачує Товар за ціною, вказаною у Специфікаціях № 1 до цих Договорів, що являються невід`ємною частиною даних Договорів і приймається Сторонами в національній валюті України - гривні.

Відповідно до п. 6.4. Договорів загальна ціна кожного з Договорів складає 98 160,00 грн, в тому числі ПДВ 20% - 16 360,00 грн.

Згідно п. 7.2. Договорів Замовник здійснює оплату по факту отримання Товару, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника, протягом 10 (десяти) календарних днів, з моменту поставки Товару.

Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання та скріплення підписів печаткою Сторін та діє до 31.12.2021 року включно, а в частині розрахунків - до повного виконання. (п. 15.2. Договорів)

Договори підписано уповноваженими особами та скріплено печатками, у встановленому порядку Договори не оспорено та не визнано недійсним.

Таким чином, Договори є дійсним, укладеним належним чином та є обов`язковим для виконання сторонами.

До кожного з Договорів поставки між сторонами підписано Специфікацію за № 1 з визначенням найменування товару - анкер закладний АЗ-2 для пружних колійних скріплень КПП-5 35.2-0:2007 в кількості 800 штук, загальною вартістю 98 160,00 грн.

Як стверджується матеріалами справи, позивачем на виконання умов Договорів поставки №133-16/П-21, №134-16/П-21, №135-16/П-21, №136-16/П-21, №137-16/П-21, №138-16/П-21, №139-16/П-21 від 02.12.2021 поставлено відповідачу товар на загальну суму 687 120,00 грн, в розрізі по накладних:

видаткова накладна № 61221/1 від 06.12.2021 на суму 98 160,00 грн;

видаткова накладна № 61221/2 від 06.12.2021 на суму 98 160,00 грн;

видаткова накладна № 61221/3 від 06.12.2021 на суму 98 160,00 грн;

видаткова накладна № 61221/4 від 06.12.2021 на суму 98 160,00 грн;

видаткова накладна № 61221/5 від 06.12.2021 на суму 98 160,00 грн;

видаткова накладна № 61221/6 від 06.12.2021 на суму 98 160,00 грн;

видаткова накладна № 61221/7 від 06.12.2021 на суму 98 160,00 грн.

Факт поставки товару відповідачу підтверджується товарно-транспортною накладною №61221/1 від 06.12.2021.

Як доводить позивач, оплату поставленого товару відповідач не здійснив в результаті чого утворилась заборгованість в розмірі 687 120,00 грн.

23.12.2021 позивачем адресовано відповідачу претензію з вимогою невідкладного погашення заборгованості в розмірі 687 120,00 грн.

Проте, вимоги претензії відповідачем залишені без задоволення, що стало підставою звернення з даним позовом до суду.

З урахування встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Дослідивши зміст укладених між сторонами Договорів, суд дійшов висновку, що вказані Договори за своєю правовою природою є договорами поставки.

Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний сплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Перерахованими видатковими накладними та товарно-транспортною накладною залізничними накладними підтверджується факт отримання відповідачем від позивача товару за Договорами поставки на загальну суму 687 120,00 грн. Тоді як відповідач, отримавши товар, оплату не здійснив.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями Договорів поставки встановлено термін оплати - протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту поставки Товару.

Проте, матеріали справи не містять, і відповідачем не надано доказів оплати поставлено в межах наведених Договорів поставки Товару в повному обсязі.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що основний борг в сумі 687 120,00 грн доведений належними та допустимими доказами, і його наявність та розмір відповідачем не спростовані.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням наведеного, зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів проведення відповідачем розрахунків за поставлений позивачем товар, суд дійшов висновку, що позивач правомірно звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за Договорами поставки в розмірі 687 120,00 грн.

Заперечення відповідача щодо факту поставки товару за Договорами поставки судом відхиляються, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами статей 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Так, у постанові від 23.01.2019 у справі №355/385/17 Верховний Суд сформулював правову позицію, відповідно до якої тлумачення статті 629 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У постанові від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 Верховний Суд зазначив, що стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідач визнає укладення 02.12.2021 з позивачем Договорів поставки №133-16/П-21, №134-16/П-21, №135-16/П-21, №136-16/П-21, №137-16/П-21, №138-16/П-21, №139-16/П-21.

У постановах Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №390/34/17 та від 21.01.2023 у справі №922/4702/21 розтлумачено застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), що ґрунтується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини лежить принцип добросовісності користування цивільними правами. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка особи, що не відповідає її попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Проаналізувавши матеріали справи, суд зауважує, що відповідач не надав достатніх доказів, які зможуть спростувати факт реальності господарських правовідносин між позивачем та відповідачем.

Суд звертає увагу на ту обставину, що заперечуючи факт поставки позивачем товару за визначеними вище видатковими накладними, представник позивача в судовому засіданні 21.09.2023 клопотав перед судом про відкладення розгляду справи з метою укладення мирової угоди в даному спорі.

В свою чергу, позивач надав достатню у сукупності кількість доказів для того, щоб визначити господарські операції по поставці товару за Договорами поставки №133-16/П-21, №134-16/П-21, №135-16/П-21, №136-16/П-21, №137-16/П-21, №138-16/П-21, №139-16/П-21 реальними, що підтверджується, серед іншого, первинною документацією та сформованими, зареєстрованими і поданими податковими накладними.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо (частини перша, друга статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».

За приписами Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88:

- господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів (абзац другий п.2.1);

- первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення (абзац перший п.2.1);

- первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (абзац перший п.2.4);

- документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг. (абзац перший п.2.5);

- первинні документи підлягають обов`язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов`язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув`язка окремих показників (п.2.15).

Відповідно до п.11.4-11.6 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільний транспорт вантажовідправник повинен виписувати в кількості не менше трьох екземплярів. Вантажовідправник засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр залишається у вантажовідправника, другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій, передається Перевізнику.

У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.08.2020 у справі №927/833/18).

У постанові Верховного Суду у справі №280/5647/19, суд зазначає, що наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарських операцій, якщо інші об`єктивні дані свідчать про зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника у зв`язку з його господарською діяльністю. Аналогічна правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду у справах №804/644/16, №120/847/20-а, №640/18984/18.

Дослідивши видаткові накладні, на які позивач посилається як на доказ отримання товару відповідачем, суд встановив, що вони містить підпис представника відповідача в графі отримання та скріплені печаткою відповідача.

Частинами першою та другою статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Податкові накладні є вторинними, похідними документами від первинного документу, що підтверджує факт здійснення господарської операції. Тобто податковий облік є вторинним по відношенню до бухгалтерського і можливий лише у випадках реального здійснення господарської операції.

Пунктом 201.10 статті 201 ПК України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Відповідно до пункту 201.7 статті 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, тобто спричиняють правові наслідки.

Аналіз наведених норм свідчить, що підставою для виникнення в платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання товарно-матеріальних цінностей з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Встановлюючи правило щодо обов`язкового підтвердження сум податкового кредиту, врахованих платником податку на додану вартість при визначенні податкових зобов`язань, законодавець, безумовно, передбачає, що ці документи є достовірними, тобто операції, які вони підтверджують, дійсно мали місце.

Крім того, оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами у справі господарські суди враховують положення Податкового кодексу України та фактичні дії як постачальника, так і покупця, щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.

Самі лише податкові накладні (за відсутності інших доказів реального руху товарів) не є самостійними доказами на підтвердження вчинених господарських операцій, оскільки ці докази підтверджують лише факт здійснення оподаткування певної господарської операції, який сам по собі не свідчить про вчинення такої господарської операції, про її реальність.

Таким чином, такі докази як податкова накладна може оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі, проте не може бути єдиним доказом, на підставі якого суд встановлює факт постачання товару покупцю та його прийняття ним. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №910/23097/17.

Колегія суддів у постанові Верховного Суду у справі №804/644/16 дійшла до висновку, що визначальним щодо податкових наслідків вчинення господарської операції є сукупність обставин, встановлених судом на підставі оцінки належних та допустимих доказів, щодо здійснення господарської операції. Висновок суду про реальність господарської операції, для цілей податкового обліку, тобто про відповідність даних, зазначених у первинних документах, обставинам вчинення господарської операції, повинен бути результатом належного аналізу зібраних у справі доказів. Аналогічним є положення, викладене Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19, де також підтверджено сформовану Верховним Судом правову позицію, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій.

За наявними матеріалами справи, позивачем по факту поставки (перша подія) було виписано та зареєстровано в ЄРПН на адресу ПрАТ «Гніванський завод спецзалізобетону» податкові накладні, за якими відповідачем сформовано податковий кредит по податку на додану вартість.

Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів (Постанова КГС ВС від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на відповідача, відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями. 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 42, 45, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 91, 123, 129, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Гніванський завод спецзалізобетону" (вул. Промислова, буд. 15, м. Гнівань, Тиврівський район, Вінницька область, 23310; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЗАХІДТРЕЙДЕР" (вул. Академіка Лазаренка, 2, кв. 23, м. Львів, 79026; ) 687 120 грн. 00 коп. - основного боргу та 10 306 грн. 80 коп. - витрат на сплату судового збору.

Примірник рішення направити позивачу до електронного кабінету в ЄСІТС, відповідачу - рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення та на відому суду адресу електронної пошти .

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду, в порядку та строки визначені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 09 листопада 2023 р.

Суддя Василь МАТВІЙЧУК

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (вул. Промислова, 15, м. Гнівань, Тиврівський район, Вінницька область, 23310)