ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" листопада 2023 р. Справа№ 910/3012/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Шаптали Є.Ю.

Гончарова С.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2023, повний текст якого складений 22.05.2023

у справі № 910/3012/23 (суддя Баранов Д.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_1

про стягнення 124 751,30 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в порядку регресу (суброгації) в сумі 124 751,30 грн., яка становить частину з виплаченого позивачем, як страховою організацією за укладеним з ОСОБА_2 договором добровільного страхування наземного транспорту за програмою «Економія» № 177/079/000152 від 15.06.2020, страхового відшкодування, в зв`язку з пошкодженням автомобіля Land Rover, державний номер НОМЕР_1 , внаслідок ДПТ, що сталася з вини ОСОБА_1 - водія автомобіля Infiniti, державний номер НОМЕР_2 .

При розрахунку заявленої до стягнення суми позивач виходить з того, що:

- ним за наслідками спірної ДТП ОСОБА_2 виплачено 254 751,30 грн.;

- оскільки станом на дату спірної ДТП цивільно-правова відповідальність осіб, які на законних підставах керують автомобілем Infiniti, державний номер НОМЕР_2 , була застрахована відповідачем згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР № 202895226 позивач звернувся до відповідача за виплатою страхового відшкодування і останнім позивачу в межах встановленого полісом ліміту було виплачено 130 000,00 грн.;

- з огляду на вказане, позивач для отримання решти з виплаченої ним суми страхового відшкодування звернувся до ОСОБА_1 (особи відповідальною за заподіяний збиток), проте остання повідомила, що на момент ДТП окрім полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР № 202895226 також діяв укладений з відповідачем договір добровільного страхування цивільно-правової відповідальності, а відтак і решту суми виплаченого позивачем страхового відшкодування має виплатити саме відповідач;

- 21.11.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою про доплату страхового відшкодування до претензії (заяви) вих. № 7446/17 від 11.08.2021, у відповідь на яку листом вих. № 43-ЮР від 16.01.2023 відповідач підтвердив наявність укладеного з ОСОБА_1 договору добровільного страхування цивільно-правової відповідальності, проте відмовив у задоволенні вищевказаної вимоги.

Крім того позивач просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 8 000,00 грн.

Відповідач проти задоволення позову заперечив, пославшись на те, що розглянувши заяву позивача вих. № 2690/17 від 21.11.2021 про доплату страхового відшкодування у розмірі 124 751,30 грн. відповідачем було прийнято рішення про відмову у її задоволенні, з огляду на наступне:

- відповідно до п. 3.1.8. договору страхування № -1000003 у разі настання випадку, що може бути визнаний страховим, страхувальник (водій забезпеченого ТЗ) зобов`язаний зберігати, а також повідомити інших учасників ДТП про необхідність збереження пошкодженого майна в такому стані, в якому воно знаходилося після ДТП поки його не огляне представник страховика, а також забезпечити страховику можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів), однак, в порушення умов пункту 3.1.8. договору страхування № -1000003, ані страхувальником ( ОСОБА_1 ), ані власником транспортного засобу Land Rover, державний номер НОМЕР_1 , ані позивачем, не було вжито заходів щодо збереження пошкодженого автомобіля в такому стані, в якому воно знаходилося після ДТП, поки його не огляне представник відповідача;

- ненадання транспортного засобу Land Rover, державний номер НОМЕР_1 , для огляду представником відповідача позбавило останнього можливості та передбаченого договором страхування № -1000003 права щодо розслідування події, а саме, на встановлення причин, обставин, наслідків події, що має ознаки страхового випадку, та визначення розміру завданих збитків;

- умовами п. 5.10. договору страхування № - 1000003 регламентовано, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого за результатами автотоварознавчої експертизи у порядку, встановленому законодавством. Автотоварознавча експертиза проводиться спеціалізованою експертною організацією або фахівцем, який має відповідне право на проведення таких робіт. Вибір експертної організації здійснюється страховиком або має бути погоджений з ним письмово потерпілою третьою особою (уповноваженою ним особою) і жодних інших можливих умов щодо доплати страхового відшкодування договором страхування № -1000003 не передбачено, однак, у зв`язку з не наданням можливості відповідачу провести огляд пошкодженого майна, він не мав змоги провести розрахунок суми страхового відшкодування внаслідок пошкодження транспортного засобу Land Rover, державний номер НОМЕР_1 , у відповідності до умов договору страхування № 610003- 2201-1000003.

У відповіді на відзив позивач зазначив про те, що:

- відповідач не підтримав викладену ним самим позицію у листі вих. № 43-ЮР від 16.01.2023 щодо відмови у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 7.1.5 договору страхування, у зв`язку з чим, позивачем не надаються мотиви і заперечення стосовно відмови по п. 7.1.5;

- ні позивач, ні власник транспортного засобу Land Rover, державний номер НОМЕР_1 не повідомляли відповідача про страховий випадок у визначений договором № -1000003 від 22.02.2021 час, місці та спосіб оскільки вказані особи не є стороною цього договору та не зобов`язані виконувати умови такого договору, а відтак вказані особи виконували умови укладеного між собою договору, а саме договору добровільного страхування наземного транспорту за програмою «Економія» № 177/079/000152 від 15.06.2020;

- з цієї ж причини розрахунок виплати страхового відшкодування відбувався на підставі рахунку гарантійної станції технічного обслуговування, оскільки саме такі умови договору зазначені в договорі добровільного страхування наземного транспорту за програмою «Економія» № 177/079/000152 від 15.06.2020;

-особливістю відносин, що виникають у таких правовідносинах (суброгації) є те, що потерпілий не повинен виконувати умови договору винуватця ДТП, зокрема, надавати транспортний засіб на огляд страховику винуватця ДТП, звертатися із заявою про виплату страхового відшкодування, заявою повідомленням та іншими вимогами які можуть відноситися до «класичного» страхового випадку, коли потерпілий не має договору майнового страхування і напряму звертається до страховика особи відповідальної за заподіяний збиток. В даному випадку потерпілий звертався до свого страховика і виконує умови договору майнового страхування.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.05.2023 у справі № 910/3012/23 позов задоволений частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено страхове відшкодування в сумі 120 000,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 695,31 грн. та судовий збір в сумі 2 581,78 грн., в іншій частині позову та витрат на професійну правничу допомогу - відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції встановивши, що, з огляду на виплату позивачем своєму страхувальнику за наслідками спірної ДТП страхового відшкодування, до позивача перейшло право вимоги до страховика винної особи - відповідача, проте, так як укладеним відповідачем з своїм страхувальником договором добровільного страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № -1000003 від 22.02.2021 встановлено ліміт відповідальності страховика (250 000,00 грн.) та враховуючи виплату відповідачем позивачу частини страхового відшкодування в сумі 130 000, 00 грн., вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, та відповідно стягненню з відповідача належить 120 000,00 грн., а виплачене позивачем страхове відшкодування в частині 4 751,30 грн. «не покривається» договором № -100000.

Також суд першої інстанції, врахувавши відсутність заперечень відповідача щодо неспівмірності витрат на правову допомогу та категорію спору, дійшов висновку, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є реальними, у зв`язку з чим, відшкодуванню та відповідному стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 695,31 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2023 у справі № 910/3012/23 в частині задоволення позову частково та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що оскаржуване рішення в частині часткового задоволення позовних вимог є необґрунтованим, адже під час ухвалення рішення судом першої інстанції неправильно установлено обставини, які мають значення для справи, висновки суду першої інстанції при частковому задоволенні позовних вимог не відповідають обставинам справи та наявним доказам, а саме двом договорам страхування та спеціальному закону, а саме Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ».

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що:

- суд першої інстанції помилково ототожнив ліміти відповідальності страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності та договором добровільного страхування цивільно-правової відповідальності;

- так, відповідно до договору обов`язкового страхування ЕР/202895226 ліміт відповідальності страховика за шкоду завдану майну одного потерпілого становить 130 000,00 грн. При цьому вказані ліміти відповідальності страховика за договором обов`язкового страхування встановлюються на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при цьому розміри страхових сум переглядаються уповноваженим органом відповідно до рівня інфляції та індексу споживчих цій;

- для того щоб додатково захистити себе від ризику перевищення вище вказаного ліміту відповідальності страховики пропонують своїм клієнтам укласти договори добровільного страхування цивільно-правової відповідальності, і саме такою пропозицією скористалась винуватець ДТП ОСОБА_1 уклавши з відповідачем договір добровільного страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № -1000003 від 22.02.2021, яким встановлено ліміт відповідальності страховика - 250 000,00 грн.;

- тобто ОСОБА_1 сплатила два страхові платежі по двом договорам страхування кожен з яких має свій ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб, перший за договором обов`язкового страхування - 130 000,00 грн. на кожного потерпілого, другий за добровільного страхування - 250 000,00 грн.. Вказане свідчить про те, що загальна сума яку міг отримати один потерпілий, у разі вини у ДТП ОСОБА_1 складає 380 000,00 грн.;

- суд першої інстанції помилково об`єднав ліміти двох договорів в один і зазначив, що максимальна сума яку може сплатити відповідач по вказаним договорам складає 250 000,00 грн.

- договір добровільного страхування та договір обов`язкового страхування два пов`язані договори страхування, щодо страхування одного об`єкта, проте з окремими лімітами відповідальності страховика і об`єднання цих лімітів не передбачене, а ні цими договорами , а ні жодним нормативно-правовим актом.

Також у апеляційній скарзі позивач повідомив, що він поніс додаткові судові витрати, що складаються з підготовки апеляційної скарги та сплати судового збору, попередній орієнтовний розрахунок таких витрат в суді апеляційної інстанції складає 10 000,00 грн.

Крім того, скаржником заявлене клопотання про поновлення строку оскарження вищевказаного рішення.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.06.2023, справу № 910/3012/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Гончаров С.А., Шаптала Є.Ю.

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.06.2023 у Господарського суду міста Києва витребувано матеріали справи № 910/3012/23 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 910/3012/23.

03.07.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали даної справи.

Частиною 10 ст. 270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684*100=268 400 грн.) крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 268 400,00 грн., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.07.2023 задоволено клопотання Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2023 у справі № 910/3012/23 та поновлено апелянту вказаний строк, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2023 у справі № 910/3012/23, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2022 у справі № 910/16397/17 до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, постановлено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв (відзивів) та клопотань в письмовій формі протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали.

24.07.2023 до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів понесення судових витрат у якому позивач зазначив про те, що загальна сума витрат на правову допомогу становить 5 500,00 грн. та просив у разі задоволення апеляційної скарги стягнути вказані витрати з відповідача.

Станом на 14.11.2023 відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.

Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його продовження Указами Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, від 18.04.2022 № 259/2022 від 17.05.2022 № 341/2022, від 12.08.2022 № 573/2022, від 07.11.2022 № 757/2022, від 01.05.2023 № № 254/2023, від 26.07.2023 № № 451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», справа розглядається у розумний строк.

Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з наступних підстав.

15.06.2020 позивач (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник та вигодонабувач) уклали договір добровільного страхування наземного транспорту за програмою «Економія» № 177/079/000152 (далі Договір), предметом якого є майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом - автомобілем Land Rover, державний номер НОМЕР_1 (далі Автомобіль).

Згідно з п. 12.1 Договору строк дії Договору з 16.06.2020 до 15.06.2021.

13.05.2021 о 17 годині 45 хвилин на вул. Котарбінського в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода (ДТП) за участю Автомобіля під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля Infiniti, державний номер НОМЕР_2 (далі Автомобіль 1), під керуванням ОСОБА_1 .

У результаті ДТП пошкоджено застрахований позивачем Автомобіль.

Винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пошкоджено Автомобіль, визнано ОСОБА_1 , що підтверджується постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 11.08.2021 у справі № 761/20588/21-п.

Згідно зі складеними позивачем Страховим актом КАСКО/177/000/21/0103 від 17.06.2021, за наслідками спірної ДТП до виплати в якості страхового відшкодування визначено суму 254 751,30 грн..

Як слідує зі змісту вказаного страхового акту, вартість матеріального збитку, що підлягає виплаті за умовами Договору, визначена позивачем виходячи з даних, встановлених в рахунку № 1073251 від 07.06.2021, калькуляції № 8210936 від 25.05.2021 та акті виконаних робіт № 6452584 від 31.08.2021 ТОВ «Віннер Автомотів» Філія «ЛЦКА» (виконавець робіт з ремонту Автомобіля - примітка суду).

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» (тут і далі в редакції, чинній на дату спірної ДТП) здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

У поданій позивачу заяві про виплату страхового відшкодування від 14.05.2021 страхувальник просив виплатити страхове відшкодування на рахунок офіційного СТО.

Згідно з наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 15619 від 17.06.2021 страхове відшкодування в сумі 254 751,30 грн. перераховано позивачем ТОВ «Віннер Автомотів» Філія «ЛЦКА» (виконавець робіт з ремонту Автомобіля - примітка суду).

З відмітки банку на вказаному платіжному дорученні слідує, що воно банком проведено, а отже, страхове відшкодування позивачем виплачене в повному обсязі.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, порядок виплати такого відшкодування та дії сторін при настанні страхового випадку, регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).

Стаття 1 Закону встановлює, що володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Згідно з ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.

Враховуючи, що матеріли справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 неправомірно володіла Автомобілем 1 під час скоєння спірної ДТП, її володіння забезпеченим транспортним засобом (Автомобіль 1) під час спірної ДТП вважається правомірним.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків.

За правилами ст. 22 Закону, обов`язок відшкодувати шкоду при настанні страхового випадку покладено на страховика, яким застраховано цивільно-правову відповідальність особи, винної у настанні такого випадку.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що станом на 13.05.2021 (дата спірної ДТП - примітка суду) цивільно-правова відповідальність щодо Автомобіля 1 була застрахована відповідачем згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР № 202895226 (далі Поліс).

Зазначений факт відповідачем не заперечується.

Згідно з ч. 4 ст. 36 Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно, вказані особи мають право на звернення до страховика з відповідними вимогами.

Враховуючи, що матеріалами справи не підтверджується неправомірне володіння ОСОБА_1 Автомобілем 1 під час спірної ДТП, в даному випадку саме відповідач як страховик цивільно-правової відповідальності осіб, які правомірно володіють Автомобілем 1, тобто і ОСОБА_1 (особа, яка визнана винною у спірній ДТП), має відшкодовувати збитки, що були завдані внаслідок спірної ДТП, а позивач як особа, яка виплатила страхове відшкодування особі, якій завдано збитків внаслідок спірної ДТП, набув право вимоги, яке ця особа, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону встановлено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За правилами абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону, сума спірного страхового відшкодування має бути зменшена на суму франшизи.

Таким чином, відповідач як страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до приписів Закону має обов`язок в межах своєї відповідальності відшкодувати завдану його страхувальником шкоду, обраховану відповідно до приписів Закону, тобто з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством), за мінусом франшизи.

Полісом встановлено, що ліміт відповідальності відповідача як страховика за шкоду, завдану майну, становить 130 000,00 грн., а франшиза - 0,00 грн.

З матеріалів справи слідує, що 11.08.2021 позивач звернулося до відповідача з претензією (заявою) на суму 254 751, 30 грн., а 02.09.2022 відповідачем було сплачено на користь позивача страхове відшкодування в розмірі 130 000,00 грн, враховуючи ліміти відповідальності страховика передбачені Полісом.

З огляду на вказане, позивач для отримання решти з виплаченої ним суми страхового відшкодування звернувся до ОСОБА_1 (особи відповідальною за заподіяний збиток), проте остання повідомила, що на момент ДТП окрім Полісу діяв укладений з відповідачем договір добровільного страхування цивільно-правової відповідальності, а відтак і решту суми виплаченого позивачем страхового відшкодування має виплатити саме відповідач.

21.11.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою про доплату страхового відшкодування до претензії (заяви) вих. № 7446/17 від 11.08.2021, у відповідь на яку листом вих. № 43-ЮР від 16.01.2023 відповідач підтвердив наявність укладеного з ОСОБА_1 договору добровільного страхування цивільно-правової відповідальності, проте відмовив у задоволенні вищевказаної вимоги.

З огляду на вказані обставини позивач звернувся до суду з цим позовом у якому просив стягнути з відповідача матеріальну шкоди в порядку регресу (суброгації) в сумі 124 751,30 грн., яка становить різницю між виплаченого позивачем як страховою організацією за Договором сумою страхового відшкодування та вже виплаченою відповідачем за умовами Полісу сумою (254 751,30-130 000,00).

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, які детально наведені вище.

Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив частково в сумі 120 000,00 грн., з чим колегія суддів у повній мірі погодитись не може, з огляду на наступне.

За приписами ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як слідує зі змісту апеляційної скарги, у цій справі рішення суду першої інстанції позивачем оскаржується лише щодо висновків суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позовних вимог, а відтак, враховуючи, що рішення в частині задоволення позовних вимог на суму 120 000,00 грн. апелянтом не оскаржується, згідно з ч. 1 ст. 269 ГПК України в цих частинах рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.

При цьому колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення в частині задоволення позовних вимог в сумі 120 000,00 грн..

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції встановивши, що, з огляду на виплату позивачем своєму страхувальнику за наслідками спірної ДТП страхового відшкодування, до позивача перейшло право вимоги до страховика винної особи - відповідача, проте, так як укладеним відповідачем з своїм страхувальником договором добровільного страхування цивільної правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № -1000003 від 22.02.2021 встановлено ліміт відповідальності страховика (250 000,00 грн.) та враховуючи виплату відповідачем позивачу частини страхового відшкодування в сумі 130 000, 00 грн., вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, та відповідно стягненню з відповідача належить 120 000,00 грн., а, виплачене позивачем страхове відшкодування в частині 4 751,30 грн. «не покривається» договором № -100000.

З матеріалів справи слідує та сторонами не заперечується, що окрім Полісу між відповідачем (страховиком) та ОСОБА_1 (страхувальником) укладено договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів № 003 від 22.02.2021 (далі Договір 1), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону і пов`язані з відшкодуванням особою, цивільна відповідальність якої застрахована за Договором 1 шкоди заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих та третіх осіб внаслідок ДТП за участю Автомобіля 1.

В п. 7.1.1 Договору 1 сторонами встановлено субліміт відповідальності страховика, а саме, за шкоду заподіяну майну потерпілих третіх осіб - 50% від страхової суми, зазначеної в п. 7.1. частини 1 Договору 1 .

Страхова сума, відповідно до п. 7.1. договору становить 500 000, 00 грн.

Враховуючи те, що Автомобіль 1 є наземним транспортним засобом в розумінні Закону, згідно з п. 7.1.2 Договору 1 відповідач несе відповідальність в частині збитку, що перевищує страхову суму, визначену розпорядження Держфінпослуг № 566 від 09.07.2010 на дату укладення Договору 1, але не більше страхової суми відповідно до п. 7.1 з урахуванням сублімітів відповідальності відповідача відповідно до п. 7.1.1 Договору.

Розпорядженням Держфінпослуг № 566 від 09.07.2010 Про деякі питання здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів встановлено розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затверджено базовий страховий платіж за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та коригуючі коефіцієнти та їх розміри.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, у тому числі, відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства (ст. 6 Закону України «Про страхування»).

Статтею 20 Закону та ст. 988 ЦК України до обов`язків страховика, серед інших, віднесений обов`язок при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

З матеріалів справи слідує, що між відповідачем (страховиком) та ОСОБА_1 (страхувальником) укладено два окремих правочини, а саме Поліс, який є договором обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту та Договір 1, який є договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту.

При чому зі змісту п. 7.1.2 Договору 1 слідує, що за вказаним договором відповідач несе відповідальність лише в частині, яка перевищує розмір відповідальності за Полісом (тобто в частині, яка перевищує 130 000,00 грн. - примітка суду).

Отже за умовами Договору 1 відповідач прийняв на себе зобов`язання відшкодувати завдану його страхувальником шкоду в сумі, яка перевищує встановлений Полісом ліміт відповідальності і саме для відповідальності встановленої умовами Договору 1 ліміт становить 50% від страхової суми, тобто 250 000,00 грн.

За таких обставин у правовідносинах, пов`язаних зі спірною ДТП, відповідач за умовами Полісу має відшкодувати 130 000,00 грн., а за умовами Договору 1 решту за шкоду заподіяної майну потерпілої особи ОСОБА_2 , тобто Автомобілю, а саме 124 751,30 грн.

Колегія суддів погоджується з позицією позивача щодо того, що суд першої інстанції помилково ототожнив ліміти відповідальності страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності та договором добровільного страхування цивільно-правової відповідальності так як об`єднання цих лімітів не передбачене, а ні цими договорами, а ні жодним нормативно-правовим актом.

За таких обставини позовні вимоги про стягнення з відповідача страхового відшкодування задовольняються повністю в сумі 124 751,30 грн., а рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, слід зазначити наступне.

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. (п. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Водночас за приписами ч. 2 ст. 124 ГПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Отже, за приписами ГПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат сторона має подати до суду разом з першою заявою по суті спору, якою відповідно до приписів ч. 2 ст. 161 ГПК України є позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву, а докази понесення таких витрат - до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи слідує, що у позові позивач визначив розмір витрат, пов`язаних із оплатою професійної правової допомоги, просив стягнути їх з відповідача та надав докази понесення таких витрат.

Отже, матеріалами справи підтверджується дотримання позивачем як строків подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, так і строків подання доказів понесення таких витрат.

Частини 1 та 2 ст. 126 ГПК України встановлює, що:

- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;

- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 ГПК України).

На підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано до матеріалів справи належним чином засвідчені копії укладеного з Адвокатським бюро «Юхименко та партнери» договору про надання правової допомоги № 1/05 від 21.05.2019 з додатковою угодою № 3 від 01.05.2022, акту про надання правової допомоги від 06.02.2023 та платіжної інструкції № 162221413 від 07.02.2023.

З вказаних документів слідує, що Адвокатським бюро «Юхименко та партнери» позивачу надано наступну правову допомогу: правовий аналіз наявних документів (доказів) по справі, витрачено 2 години, вартість 2 000,00 грн.; формування та узгодження правової позиції з клієнтом, вибір стратегії, витрачено 1 годину, вартість 1 000,00 грн.; підготовка позовної заяви з додатками до суду, витрачено 5 годин, вартість 5 000,00 грн.

Платіжною інструкцією № 162221413 від 07.02.2023 позивачем Адвокатському бюро «Юхименко та партнери» сплачено 8 000,00 грн.

Отже, матеріалами справи підтверджується факт надання позивачу Адвокатським бюро «Юхименко та партнери» в суді першої інстанції послуг на заявлену до стягнення суму..

Щодо обставин, пов`язаних з визначенням розміру витрат на правничу допомогу при розгляді справи судом першої інстанції, слід зазначити таке.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частина 4 ст. 126 ГПК України встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 126 ГПК України).

Відповідно до приписів ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 ст. 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Так, за змістом ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4 ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 ст. 129 ГПК України.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч. 5-7,9 ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідачем в суді першої інстанції не було подано заперечень проти розміру судових витрат.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є реальними, проте, з огляду на зміну судом апеляційної інстанції рішення, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн. Рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оспореного рішення судом першої інстанції мале місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2023 у справі № 910/3012/23 підлягає зміні, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає страхове відшкодування в сумі 124 751,30 грн., витрати на оплату правової допомоги в сумі 8 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 2 684,00 грн. В решті рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2023 у справі № 910/3012/23 залишається без змін.

Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на відповідача.

Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, слід зазначити наступне.

В апеляційній скарзі позивач повідомив, що він поніс додаткові судові витрати, що складаються з підготовки апеляційної скарги та сплати судового збору, попередній орієнтовний розрахунок таких витрат в суді апеляційної інстанції складає 10 000,00 грн., а під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивачем подано клопотання про долучення доказів понесення судових витрат у якому позивач зазначив про те, що загальна сума витрат на правову допомогу становить 5 500,00 грн. та просив у разі задоволення апеляційної спраги стягнути вказані витрати з відповідача.

Отже, матеріалами справи підтверджується дотримання позивачем як строків подання попереднього (орієнтовного) розрахунок суми судових витрат, так і строків подання доказів понесення таких витрат.

Наданими позивачем документами підтверджується, що Адвокатським бюро «Юхименко та партнери» відповідно до умов вищезгаданого договору про надання правової допомоги №1/05 від 21.05.2019 позивачу надано наступну правову допомогу: формування та узгодження правової позиції з клієнтом, аналіз рішення суду першої інстанції на предмет наявності підстав для апеляційного оскарження, витрачено 1 годину, вартість 1 500,00 грн.; написання, підготовка апеляційної скарги, витрачено 3 годин, вартість 4 500,00 грн.; вказані послуги оплачені платіжною інструкцією № .

Отже, матеріалами справи підтверджується факт надання позивачу Адвокатським бюро «Юхименко та партнери» послуг в сумі 5 500,00 грн..

Колегія суддів зазначає про те, що правова позиція позивача не змінювалась протягом розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, представництво його інтересів здійснювалось тим самим адвокатом, адвокат, який складав відзив на апеляційну скаргу був обізнаний з обставинами даної справи.

З огляду на ступінь складності справи, наданий адвокатом обсяг послуг, затрачений ним час на надання таких послуг, колегія суддів вважає, що розмір заявлених позивачем витрат на правову допомогу, не є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, отже їх розмір є необґрунтованими у зазначеному вище розмірі.

Враховуючи наведене, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених ними витрат, виходячи з вищенаведених критеріїв та обставин справи, колегія суддів, дійшла висновку, що заявлений позивачем до відшкодування розмір судових витрат на правову допомогу не відповідає критеріям обґрунтованості, розумності, співмірності та пропорційності, а також у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг є завищеним, а відтак стягненню підлягають витрати позивача загальній сумі 4 000,00 грн..

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 269, 270, 273, 275, 276, 281-285 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2023 у справі № 910/3012/23 задовольнити повністю.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2023 у справі № 910/3012/23 змінити.

3. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2023 у справі № 910/3012/23 в такій редакції:

« 1. Позов Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» - задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» (03150, місто Київ, вул. Велика Васильківська, будинок 102; ідентифікаційний код 22868348) на користь Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, будинок 40; ідентифікаційний код 20602681) страхове відшкодування в сумі 124 751 (сто двадцять чотири тисячі сімсот п`ятдесят одна) грн. 30 коп., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 8 000 (вісім тисяч) грн. 00коп. та судовий збір в сумі 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.»

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2023 у справі № 910/3012/23 в частині, які не була змінена цією постановою.

5. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» (03150, місто Київ, вул. Велика Васильківська, будинок 102; ідентифікаційний код 22868348) на користь Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, будинок 40; ідентифікаційний код 20602681) витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00коп. та судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) грн.

6. Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду міста Києва.

7. Матеріали справи № 910/3012/23 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Є.Ю. Шаптала

С.А. Гончаров