ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.2023м. ДніпроСправа № 904/4702/23

Господарський суд Дніпропетровської області у складі:

судді Колісника І.І.

за участю секретаря судового засідання Борисової К.О.

та представників:

від позивача: не з`явився;

від відповідача: не з`явився

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України у Дніпропетровській області, м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг", м. Дніпро

про визнання недійсним п. 3.1 договору від 10.03.2022 № 0577 та стягнення 8151,67 грн.

СУТЬ СПОРУ:

Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України у Дніпропетровській області звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг", в якому просить:

- визнати недійсним пункт 3.1 договору поставки від 10.03.2022 № 0577, укладеного між сторонами, в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість за ставкою 20%;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" на користь Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України у Дніпропетровській області сплачений за договором про закупівлю товару від 10.03.2022 №0577, укладеним між сторонами, податок на додану вартість у сумі 8151,67 грн.

Судовий збір у сумі 5368,00 грн позивач просить покласти за відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставним включенням Товариством з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" податку на додану вартість за ставкою 20% до вартості договірного товару (бензин А-95, дизельне паливо), який оплачено позивачем відповідно до платіжного доручення № 76 від 11.03.2022.

Правовими підставами позову заявник зазначає, серед іншого, постанову Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 № 178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" та підпункт "г" підпункту 195.1.2 пункту 195.1 статті 195 розділу V Податкового кодексу України.

Ухвалою суду від 07.09.2023 позовна заява прийнята до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 10.10.2023 об 11:00 год; сторонам запропоновано подати у визначений судом строк заяви по суті справи.

Ухвалою суду від 10.10.2023 закрито підготовче провадження та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 02.11.2023 об 11:40 год.

У судове засідання 02.11.2023 представники сторін не з`явились.

Позивач 25.10.2023 подав заяву щодо проведення призначеного на 02.11.2023 судового засідання без участі його представника у зв`язку з перебуванням останнього на стаціонарному лікуванні в медичному закладі.

Відповідач про причини неявки свого представника суд не повідомив, відзиву на позов не надав.

Усі учасники справи про дату, час і місце проведення судових засідань у межах розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до статей 6, 120, 242 Господарського процесуального кодексу України.

Факт належного повідомлення відповідача про призначені у справі засідання суду підтверджується довідками, сформованими системою діловодства "ДСС", про доставку ухвал суду до його електронної скриньки та електронного кабінету, що свідчить про обізнаність останнього з наявністю судового провадження у справі (а.с. 42, 50, 56).

Відповідно до частини дев`ятої статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. При цьому, за змістом частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Частиною четвертою статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За таких обставин суд розглядає справу за відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами.

За наслідком судового засідання 02.11.2023 судом підписано вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Між Управлінням державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України у Дніпропетровській області (далі замовник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" (далі постачальник, відповідач) укладено договір про закупівлю товару № 0577 від 10.03.2022 (далі договір), за умовами пункту 1.1 якого постачальник для забезпечення потреб сектору безпеки і оборони зобов`язується поставити замовнику бензин А-95 в талонах (код за ДК 021:2015:09132000-3-Бензин), дизельне паливо в талонах (код за ДК 021:2015:09134200-9-Дизельне паливо) (далі товар), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити товар у порядку та на умовах, визначених договором.

Загальна кількість товару, що підлягає поставці (асортимент, марки) та ціна одиниці товару визначаються у специфікації на поставку товару (Додаток № 1) (п. 1.2 договору).

Згідно з пунктом 3.1 договору ціна договору становить 48910,00 грн, у тому числі ПДВ 8151,67 грн.

До ціни договору включається вартість товару, сплата податків та зборів (інших обов`язкових платежів) відповідно до вимог законодавства України, усі види послуг, усі витрати, що пов`язані з пакуванням, маркуванням, вартістю тари, транспортні витрати, вартість вантажно-розвантажувальних послуг у місцях завантаження та розвантаження товару, вартість доставки товару, у тому числі й ті, які будуть доручатися для виконання третім особам, вартість розвантаження товару у місці поставки: вул. Святослава Хороброго, 23, м. Дніпро, Дніпропетровська область, Україна, 49600 та інші витрати учасника, пов`язані з виконанням умов договору (п. 3.2 договору).

Відповідно пункту 4.1 договору розрахунки проводяться протягом 10 банківських днів шляхом безготівкового переказу коштів на поточний рахунок постачальника, вказаний у цьому договорі. Підставою для проведення розрахунків є накладна (накладна повинна бути оформлена та містити обов`язкові реквізити відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Джерело фінансування закупівлі державний бюджет (п. 4.3 договору).

Пунктом 5.1 договору передбачено, що постачальник передає уповноваженому представнику замовника за адресою: вул. Святослава Хороброго, 23, м. Дніпро, Дніпропетровська область, Україна, 49600 товар у власність замовника у вигляді талонів, що підтверджує їх право їх власника на отримання на АЗС учасника фіксованої кількості товару певного найменування і марки, які позначені на них. Строк поставки товару з дати укладення договору до 31.12.2022.

Право власності на товар переходить до замовника під час його фактичного отримання на АЗС постачальника (п. 5.2 договору).

За змістом пункту 5.5 договору датою передачі товару вважається дата отримання талонів замовником й підписання уповноваженими представниками сторін накладної.

Згідно з пунктами 10.1, 10.2 договору у випадку виникнення спорів або розбіжностей сторони зобов`язуються вирішувати їх шляхом взаємних переговорів та консультацій. У разі недосягнення сторонами згоди спори та розбіжності вирішуються в судовому порідку з дотриманням вимог законодавства України щодо підсудності таких спорів.

Договір набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, реєстрації у замовника та діє до 31.12.2022 (п. 13.1 договору).

У межах договору сторонами було підписано специфікацію (Додаток № 1), в якій погоджено поставку товару в кількості 1460 літрів на загальну суму 48910,00 грн, у тому числі ПДВ 8151,67 грн, а саме бензину А-95 в талонах у кількості 730 літрів за ціною 34,00 грн за 1 літр на суму 24820,00 грн з ПДВ та дизельного палива в талонах у кількості 730 літрів за ціною 33,00 грн за 1 літр на суму 24090,00 грн з ПДВ (а.с. 12).

На виконання умов договору відповідач поставив позивачу визначений у специфікації товар на загальну суму 48910,00 грн (у тому числі ПДВ 20% 8151,67 грн), що підтверджується підписаною сторонами видатковою накладною № 0032/0001654 від 10.03.2022 (а.с. 24).

Для оплати товару постачальник виставив замовнику рахунок-фактуру № 0032/0002270 від 10.03.2022 на суму 48910,00 грн, у тому числі ПДВ 20% у сумі 8151,67 грн (а.с. 13).

На підставі договору про закупівлю товару № 0577 від 10.03.2022, рахунку-фактури №0032/0002270 від 10.03.2022 та видаткової накладної № 0032/0001654 від 10.03.2022 здійснив оплату товару в сумі 48910,00 грн, у тому числі ПДВ 8151,67 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 76 (внутрішній номер 202937521) від 11.03.2022 (а.с. 15).

Листом № 30/5-721 від 11.05.2023 замовник-позивач звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг", в якому з метою виконання вимог постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 № 178 "Про деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" та усунення порушень бюджетного законодавства пропонував внести зміни до договору про закупівлю товару № 0577 від 10.03.2022 в частині виключення суми ПДВ у розмірі 8151,67 грн, які просив повернути за вказаними у цьому договорі платіжними реквізитами (а.с. 16 - 18).

30.06.2023 позивач надіслав на адресу відповідача претензію № 30/02-947 від 29.06.2023 з вимогою повернути в місячний строк 8151,67 грн, сплачених у рахунок ПДВ 20% у складі вартості поставленого йому товару (19 - 21).

Відсутність реагування на звернення позивача й стало причиною виникнення спору.

Предметом доказування у цій справі є обставини, пов`язані з виконанням сторонами договору про закупівлю товару № 0577 від 10.03.2022; наявністю/відсутністю правових підстав для формування ціни договору разом із податком на додану вартість, визнання недійсним пункту 3.1 договору в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість та стягнення з відповідача заявленої суми грошових коштів.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, юридичні факти.

Правовідносини сторін у даній справі характерні для договору поставки.

Відповідно до частини першої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Положення аналогічного змісту викладені в частині першій статті 265 Господарського кодексу України.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У частині першій статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За приписом статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення частини другої статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 217 Цивільного кодексу України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

За приписами частин першої, третьої статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (ч. 5 ст. 180 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.

Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.

У правовідносинах між сторонами у справі можна припустити, що спірний договір міг бути укладений ними без включення до нього умов щодо ПДВ в розмірі 20%. При цьому, хоча ПДВ і включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну (істотною умовою) в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися за погодженням сторін. Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20 та від 03.12.2021 у справі № 910/12764/20.

Податок на додану вартість, визначення якого наведене в підпункті 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, є непрямим податком, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу. Об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу (п. "а" п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України).

Згідно з підпунктом г) підпункту 195.1.2 статті 195 Розділу V Податкового кодексу України за нульовою ставкою оподатковуються операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

02.03.2022 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану".

Відповідно до пунктів 1, 2 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.

За змістом частини першої статті 5 Закону України "Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України" Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації України має таку загальну структуру: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сферах організації спеціального зв`язку, захисту інформації; територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сферах організації спеціального зв`язку, захисту інформації; територіальні підрозділи; Головне управління та підрозділи урядового фельд`єгерського зв`язку; навчальні, охорони здоров`я, санаторно-курортні та інші заклади, науково-дослідні, науково-виробничі та інші установи і організації.

Відповідно до пункту 1 розділу І Положення про Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України у Дніпропетровській області, затвердженого наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України № 673 від 12.11.2018 (далі Положення), Управління є територіальним органом центрального органу виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах організації спеціального зв`язку, захисту інформації, кіберзахисту, телекомунікацій і користування радіочастотним ресурсом України (Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України), ідентифікаційний код 34775616.

Управління утримується за рахунок коштів державного бюджету (п. 1.7).

За таких обставин недотримання сторонами при укладенні договору про закупівлю № 0577 від 10.03.2022 вимог законодавства зумовлює наявність підстав для визнання недійсним пункту 3.1 цього договору в частині включення до договірної ціни 20% податку на додану вартість у сумі 8151,67 грн.

Частинами першою, другою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто, при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини 5 статті 216 Цивільного кодексу України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено в пунктах 80-82 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі №925/1276/19).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 Господарського процесуального кодексу України).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі №209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Сполученого Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі "Афанасьєв проти України" (заява № 38722/02)).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Об`єднана палата зазначає, що визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 ГПК України (частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Аналогічні висновки сформульовано в пунктах 5.5- 5.8, 5.12, 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц, фактично уточнюючи висновок, викладений у пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, зауважила на тому, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 Цивільного кодексу України).

Звертаючись до суду з позовом про часткове визнання недійсним пункту 3.1 договору про закупівлю № 0577 від 10.03.2022, позивач також заявив вимогу про стягнення на його користь з відповідача сплаченої за оспорюваним договором суми податку на додану вартість у розмірі 8151,67 грн, що відповідає наведеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц.

Правовою підставою для задоволення вимоги про стягнення сплаченої суми ПДВ за ставкою 20% відсотків замість нульової ставки позивачем указано статтю 1212 Цивільного кодексу України, яка визначає загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала .

Положення глави 83 Цивільного кодексу України ("Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави") застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Правовий аналіз статті 1212 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов:

1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи;

2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Наведений висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 26.06.2018 у справі № 910/9072/17.

Враховуючи, що відповідач отримав від позивача спірні грошові кошти у сумі 8151,67 грн без достатньої законної підстави, суд погоджується з доводами позивача про необхідність повернення йому цієї суми в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.

Отже, позовні вимоги визнаються судом законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання позову в сумі 5368,00 грн покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 2, 73, 74, 76-79, 86, 91, 129, 165, 202, 233, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України у Дніпропетровській області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" про визнання недійсним пункту 3.1 договору від 10.03.2022 № 0577 в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість за ставкою 20% та стягнення 8151,67 грн задовольнити повністю.

Визнати недійсним пункт 3.1 договору про закупівлю товару від 10.03.2022 № 0577, що укладений між Управлінням Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України у Дніпропетровській області (ідентифікаційний код 34775616; місцезнаходження: 49600, м. Дніпро, вулиця Святослава Хороброго, будинок 23) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" (ідентифікаційний код 41449359; місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вулиця Мандриківська, будинок 47, офіс 503) в частині включення до ціни договору податку на додану вартість за ставкою 20% 8151,67 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лівайн Торг" (ідентифікаційний код 41449359; місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вулиця Мандриківська, будинок 47, офіс 503) на користь Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України у Дніпропетровській області (ідентифікаційний код 34775616; місцезнаходження: 49600, м. Дніпро, вулиця Святослава Хороброго, будинок 23) безпідставно отримані кошти в сумі 8151,67 грн, судовий збір у сумі 5368,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Центрального апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 ГПК України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 15.11.2023.

Суддя І.І. Колісник