ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року

м. Київ

cправа № 922/606/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Чумака Ю. Я. - головуючого, Дроботової Т. Б., Багай Н. О.

секретар судового засідання - Лелюх Є. П.,

за участю представників:

позивача - Жилка С. Е. (в порядку самопредставництва),

відповідача - Квартенка О. Р. (адвокат),

прокуратури - Підяша О. С. (за посвідченням від 01.03.2023 № 076391),

розглянув касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Харківської області від 25.05.2023 (суддя Аюпова Р. М.) та постанову Східного апеляційного господарського суду від 05.09.2023 (головуючий - Гетьман Р. А., судді Склярук О. І., Хачатрян В. С.) у справі

за позовом керівника Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергоресурс Харків"

про стягнення коштів у розмірі 1 678 229,74 грн.

Короткий зміст і підстави позовних вимог

1. У лютому 2023 року керівник Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Харківської міської ради (далі - Харківська міськрада, Міськрада, позивач) звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергоресурс Харків" (далі - ТОВ "Енергоресурс Харків", Товариство, відповідач) про стягнення з відповідача 1 678 229,74 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельної ділянки комунальної власності в період з 01.04.2021 по 28.02.2022 (далі - спірний період) без правовстановлюючих документів, з посиланням на положення статей 182, 1212, 1214 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 12, 83, 120, 125, 126, 206 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статей 10, 14, 265 Податкового кодексу України (далі - ПК України), статей 10, 16, 26, 33, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

2. Позовна заява обґрунтовується тим, що Товариство, набувши право власності на об`єкти нерухомості, розміщені на земельній ділянці комунальної форми власності площею 1,68 га, кадастровий номер :04:001:0108 (далі - спірна земельна ділянка), розташованій за адресою: м. Харків, проспект Льва Ландау, 149, в подальшому належним чином не оформило та не зареєструвало речових прав на спірну земельну ділянку та в спірний період не вносило плату за користування нею, внаслідок чого зберегло за рахунок Міськради як власника земельної ділянки безпідставно набуте майно - грошові кошти у виді орендної плати.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

3. Рішенням Господарського суду Харківської області від 25.05.2023, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 18.07.2023, у задоволенні позову відмовлено повністю.

4. Рішення та постанова мотивовані посиланням на положення статей 93, 116, 120, 123- 126, 206 ЗК України, статей 3, 11, 15, 179, 190, 1212, 1214 ЦК України, статті 14 ПК України, статей 13, 73- 77, 86 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), застосовуючи які місцевий та апеляційний господарські суди дійшли висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на те, що:

1) ухвалюючи рішення від 29.09.2021 і постанову від 09.12.2021 у справі № 922/2131/21 (між тими самими сторонами, предмет позову - стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за попередній період (з 01.09.2020 по 31.03.2021)), Господарський суд Харківської області та Східний апеляційний господарський суд дійшли висновку, що ТОВ "Енергоресурс Харків" своєчасно звернулося до Харківської міськради із заявою про викуп спірної земельної ділянки, вживало всіх заходів щодо оформлення права власності на земельну ділянку в зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно, тобто судом не встановлено та скаржником не доведено фактів зволікання або ухилення відповідача щодо укладення договору купівлі-продажу землі та зловживання своїми правами, проте позивач після того як у жовтні 2020 року повідомив відповідача про те, що Департаментом земельних відносин підготовлено проект рішення Харківської міськради про надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки спірної земельної ділянки з метою його винесення на розгляд сесії ради, впродовж тривалого часу не вчиняв жодних активних дій з виконання своїх обов`язків щодо подальшого оформлення відчуження спірної земельної ділянки. Таким чином, зазначені дії Міськради свідчать про те, що в жовтні 2020 року позивач вже мав намір отримати дохід саме від продажу спірної земельної ділянки, а не від надання її в користування Товариству на умовах оренди, відтак між сторонами склалися правовідносини, пов`язані як з користуванням спірною земельною ділянкою, так і пов`язані з її відчуженням, які врегульовано нормами ЦК України та ЗК України;

2) матеріали справи не містять доказів на підтвердження обґрунтованого зволікання уповноважених осіб Харківської міськради з вирішенням питання про можливість продажу спірної земельної ділянки, зокрема, доказів винесення на розгляд сесії Міськради проекту рішення про надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки або обґрунтованої відмови від укладення договору про внесення авансового внеску;

3) обов`язок сплати авансового внеску виникає на підставі договору про сплату такого внеску, укладеного між Міськрадою (як продавцем) та покупцем земельної ділянки, тобто укладення такого договору є волевиявленням обох сторін, тоді як позивач у листуванні з Товариством і Прокурором не посилався на порушення відповідачем процедури викупу земельної ділянки через несплату авансового платежу.

Крім того, встановивши, що користування відповідачем спірною земельною ділянкою без укладеного договору оренди землі було зумовлене метою забезпечення породження учасниками правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, тобто метою укладення договору купівлі-продажу стосовно цієї ж земельної ділянки, апеляційний суд дійшов висновку про те, що спірні кошти не можуть вважатися набутими чи збереженими відповідачем без достатніх правових підстав, оскільки в спірних правовідносинах право користування земельною ділянкою вирішувалося в порядку її викупу, а не шляхом оформлення користування на умовах оренди, в зв`язку з чим відсутні як підстави для застосування статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, так і неправильним є здійснений Прокурором розрахунок розміру безпідставно збережених коштів у виді орендної плати.

При цьому суд апеляційної інстанції врахував викладений в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 922/3507/20 висновок про те, що право на стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі саме орендної плати на підставі норм статті 1212 ЦК України виникає у власника земельної ділянки, зокрема відповідної ради, лише у випадку, коли неукладення договору щодо її відчуження є наслідком дій покупця - фактичного користувача, який в такому разі не може розраховувати на набуття такої ділянки у власність, а відтак і не може розраховувати на виникнення підстав для сплати земельного податку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

5. Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду та постановою суду апеляційної інстанції, заступник керівника Харківської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить зазначені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

6. На обґрунтування своєї правової позиції скаржник посилається на неправильне застосування та порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, наголошуючи на тому, що: 1) суди не врахували висновку щодо застосування положень частини 4 статті 75 ГПК України, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17; 2) суди не врахували висновків щодо застосування норм статей 1212, 1214 ЦК України в подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 915/411/19, від 21.02.2020 у справі № 910/660/19, від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19, від 04.08.2021 у справі № 922/3507/20; 3) суди не врахували висновків щодо застосування положень статей 120, 125 ЗК України та статті 1212 ЦК України в подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, в постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 924/856/20; 4) суди першої та апеляційної інстанцій врахували не фактичні обставини, встановлені судами при розгляді справи № 922/2131/21, а виключно правову оцінку зазначених обставин, яка полягає у висновку суду про те, що ТОВ "Енергоресурс Харків" дотрималося встановленого порядку з метою оформлення викупу спірної земельної ділянки, а Харківська міськрада, отримавши від Товариства усі необхідні документи для викупу вказаної земельної ділянки, в жовтні 2020 року вже мала намір отримати дохід від її продажу, а не від надання її відповідачу в оренду; 5) на порушення вимог частини 4 статті 236 ГПК України суди помилково врахували висновки щодо застосування норм статті 1212 ЦК України, сформовані Верховним Судом у постанові від 04.08.2021 у справі № 922/3507/20, позаяк спірні правовідносини в справі № 922/606/23 не є подібними до правовідносин у справі № 922/3507/20 з тих мотивів, що в справі № 922/3507/20 неукладення договору купівлі-продажу земельної ділянки було зумовлено діями Харківської міськради щодо невиконання взятих на себе зобов`язань за укладеним договором авансового внеску (щодо забезпечення проведення експертної грошової оцінки та винесення на розгляд пленарного засідання Міськради питання продажу земельної ділянки), тоді як у цій справі (№ 922/606/23) ТОВ "Енергоресурс Харків" не подало до Харківської міськради акт обстеження земельної ділянки, між Міськрадою та Товариством договір авансового внеску не укладався, як наслідок, авансовий внесок відповідачем не сплачувався та експертна грошова оцінка спірної земельної ділянки у встановленому порядку не затверджувалася.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

7. ТОВ "Енергоресурс Харків" у відзиві на касаційну скаргу просить відмовити в її задоволенні в повному обсязі з мотивів, викладених в оскаржуваних рішенні та постанові.

Харківська міськрада не скористалася правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Розгляд справи Верховним Судом

8. Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.10.2023 (Чумак Ю. Я. - головуючий, Багай Н. О., Зуєв В. А.) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою заступника керівника Харківської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Харківської області від 25.05.2023 і постанову Східного апеляційного господарського суду від 05.09.2023 у справі № 922/606/23 та призначено розгляд цієї справи в судовому засіданні на 31.10.2023.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 30.10.2023 у зв`язку з відпусткою судді Зуєва В. А. справу № 922/606/23 передано на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі: Чумак Ю. Я. - головуючий, Дроботова Т. Б., Багай Н. О.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

9. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що ТОВ "Енергоресурс Харків" () належать на праві приватної власності нежитлові будівлі, які розташовані за адресою: м. Харків, проспект Льва Ландау, 149, а саме: 1) нежитлова будівля літ. "А-1" загальною площею 1067,4 м2 (право власності зареєстровано 30.07.2019 на підставі свідоцтва про право власності від 10.11.2015 № 47271943 та розподільчого балансу від 18.07.2019 №№ 273, 276, 579, 582); 2) нежитлова будівля літ. "В-1" загальною площею 8437,8 м2 (право власності зареєстровано 23.07.2019 на підставі розподільчого балансу від 18.07.2019 №№ 573, 576, 579, 582); 3) нежитлова будівля літ. "Г-1" загальною площею 2952,9 м2 (право власності зареєстровано 06.08.2019 на підставі протоколів загальних зборів від 31.07.2019 №№ 108, 110, від 06.08.2019 №№ 676, 678, акта приймання-передачі нерухомого майна від 06.08.2019 №№ 662, 665); 4) нежитлова будівля літ. "П-1" загальною площею 27,5 м2 (право власності зареєстровано 05.08.2019 на підставі розподільчого балансу від 18.07.2019 №№ 573, 576, 579, 582); 5) нежитлова будівля літ. "Р-1" загальною площею 34,8 м2 (право власності зареєстровано 06.08.2019 на підставі протоколів загальних зборів від 31.07.2019 №№ 115, 117, від 06.08.2019 №№ 676, 678, акта приймання-передачі нерухомого майна від 06.08.2019 №№ 668, 671).

10. 16.08.2019 відповідач після придбання у липні-серпні 2019 року об`єктів нерухомого майна (нежитлових будівель літ. "А-1", літ. "В-1", літ. "Г-1", літ. "П-1", літ. "Р-1"), розташованих на проспекті Льва Ландау, 149 у м. Харкові, звернувся до Харківської міськради з листом-заявою № 4 про надання згоди на розробку проекту щодо відведення земельної ділянки по проспекту Льва Ландау, 149 у м. Харкові для експлуатації та обслуговування зазначених нежитлових будівель з метою подальшого викупу цієї земельної ділянки.

11. Згідно з пунктом 16 додатку 1 до рішення Харківської міськради від 16.10.2019 № 1759/19 Товариству надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності площею орієнтовно 1,4 га для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. "А-1" (зварювально-заготовчий корпус), літ. "В-1" (цех), літ. "Г-1" (цех), літ. "П-1" (прохідна), літ. "Р-1" (газовий розподільчий пункт), на проспекті Льва Ландау, 149 в м. Харкові.

12. 01.07.2020 Департамент містобудування та архітектури Харківської міськради погодив проект землеустрою щодо відведення ТОВ "Енергоресурс Харків" земельної ділянки загальною площею 1,68 га на проспекті Льва Ландау, 149 у м. Харкові.

13. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 09.09.2020 № НВ-020 земельну ділянку, кадастровий номер :04:001:0108, сформовано 20.08.2020.

Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право комунальної власності на спірну земельну ділянку 30.09.2020 зареєстровано за Харківською міськрадою.

Водночас з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Публічної кадастрової карти України вбачається, що на теперішній час речові права на спірну земельну ділянку за ТОВ "Енергоресурс Харків" не зареєстровано.

Нежитлові будівлі літ. "А-1", літ. "В-1", літ. "Г-1", літ. "П-1", літ. "Р-1" знаходяться на спірній земельній ділянці.

14. Листом від 07.10.2020 № 062/0/225-20 Департамент земельних відносин Харківської міськради надав Товариству відповідь про підготовку ним проекту рішення Харківської міськради про надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки площею 1,68 га з метою винесення вказаного проекту рішення на розгляд сесії Харківської міськради згідно з Регламентом Міськради.

15. Листом Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова від 06.01.2022 № 15/1-42вих-22 повідомлено Харківську міськраду про виявлені порушення.

Крім того, Шевченківською окружною прокуратурою міста Харкова вжито заходів щодо отримання копій витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку, в тому числі щодо спірної земельної ділянки, а саме листом від 20.01.2022 № 15-2вих-22 надіслано до Головного управління Держгеокадастру в Харківській області (далі - ГУ Держгеокадастру в Харківській області) запит про надання копій витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Листом від 02.02.2022 № 10-20-14-714/0/19-22 ГУ Держгеокадастру в Харківській області надало Шевченківській окружній прокуратурі міста Харкова запитувані документи.

Листом Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова від 09.02.2022 № 15/1-195вих-22 направлено до Департаменту земельних відносин Харківської міськради копії витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку спірної земельної ділянки.

16. На підставі частини 2 статті 83 ЗК України уповноваженою особою Харківської міськради - головним спеціалістом сектору інспекційної роботи інспекції з контролю за використанням та охороною земель комунальної власності Департаменту земельних відносин Харківської міськради Федоровим В. В. здійснено обстеження спірної земельної ділянки, про що складено акт від 16.02.2022 з додатками у вигляді ситуаційної схеми (план-схеми) розміщення земельної ділянки та фото.

Зазначеним актом зафіксовано, що спірна земельна ділянка частково огороджена та використовується Товариством для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. "А-1", літ. "В-1", літ. "Г-1", літ. "П-1", літ. "Р-1".

17. Листом від 30.11.2022 № 3246/0/225-22 Департамент земельних відносин Харківської міськради надіслав до Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова акт обстеження земельної ділянки від 16.02.2022 та розрахунки суми безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної форми власності на території м. Харкова з порушенням вимог законодавства.

18. Рішенням Господарського суду Харківської області від 29.09.2021 у справі № 922/2131/21, залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 09.12.2021, відмовлено в задоволенні позову Харківської міськради про стягнення з ТОВ "Енергоресурс Харків" 1 069 909,68 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з 01.09.2020 по 31.03.2021.

Позиція Верховного Суду

19. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши в межах вимог касаційної скарги наведені в ній доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, подані заперечення, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

20. В основу оскаржуваних рішення та постанови покладено висновки місцевого та апеляційного господарських судів про недоведеність належними та допустимими доказами порушення майнових прав Міськради як власника спірної земельної ділянки внаслідок неоформлення Товариством права користування нею на умовах оренди, позаяк ТОВ "Енергоресурс Харків" своєчасно (в серпні 2019 року) звернулося до Харківської міськради із заявою про викуп спірної земельної ділянки, вживало всіх заходів для оформлення права власності на земельну ділянку в зв`язку з набуттям права власності на розташоване на ній нерухоме майно, не зволікало та не ухилялося від укладення договору купівлі-продажу землі та не зловживало своїми правами, проте позивач, повідомивши відповідача в жовтні 2020 року про підготовку Департаментом земельних відносин проекту рішення Харківської міськради щодо надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки спірної земельної ділянки з метою його винесення на розгляд сесії Міськради, надалі впродовж тривалого часу не вчиняв жодних активних дій з виконання своїх обов`язків щодо подальшого оформлення відчуження спірної земельної ділянки, отже, зазначені дії Міськради свідчать про те, що в жовтні 2020 року позивач вже мав намір отримати дохід саме від продажу спірної земельної ділянки, а не від надання її в користування Товариству на умовах оренди.

Крім того суди попередніх інстанцій виходили з відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження обґрунтованого зволікання уповноважених осіб Харківської міськради з вирішенням питання про можливість продажу спірної земельної ділянки, зокрема, доказів щодо винесення на розгляд сесії Міськради проекту рішення про надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки або обґрунтованої відмови від укладення договору про сплату авансового внеску.

Водночас апеляційний суд врахував викладений в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.08.2021 у справі № 922/3507/20 висновок про те, що право на стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі саме орендної плати на підставі положень статті 1212 ЦК України виникає у власника земельної ділянки, зокрема відповідної ради, лише у випадку, коли неукладення договору щодо її відчуження є наслідком дій покупця - фактичного користувача, який в такому разі не може розраховувати на набуття такої ділянки у власність, а відтак і на виникнення підстав для сплати земельного податку.

21. Проте колегія суддів вважає передчасним висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову та водночас погоджується з доводами скаржника в частині неврахування судами під час ухвалення оскаржуваних судових рішень висновків щодо застосування норм статей 1212, 1214 ЦК України та статей 120, 125 ЗК України в подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 та в постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20, з огляду на таке.

22. В пунктах 69- 71, 75, 78, 90- 94 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц зі спору, що виник з подібних правовідносин, сформульовано такі висновки щодо застосування положень статей 1212, 1214 ЦК України та статей 120, 125 ЗК України:

"69. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

70. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

71. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України (див. висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13).

75. Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентований у ЗК України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт "е" частини першої статті 141 ЗК України).

78. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 ЗК України).

90. За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

91. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

92. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

93. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).

94. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України".

23. В свою чергу, в пунктах 33- 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 (за участю Харківської міськради як позивача) викладено такі висновки щодо застосування норм статті 1212 ЦК України та статей 93, 120, 125 ЗК України в подібних правовідносинах:

"33. Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені.

34. Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт "е" частини першої статті 141 цього Кодексу).

35. За змістом глави 15 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди.

36. Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 Земельного кодексу України).

37. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України).

38. Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.

39. Суди попередніх інстанцій установили, що відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на відповідній земельній ділянці, на підставі договорів купівлі-продажу від 24 грудня 2015 року № 200 і № 204, укладених між Приватним підприємством фірмою "Сандра-Інтернешнел" (продавець; далі - ППФ "Сандра-Інтернешнел") і ТОВ "Сінтрекс" (покупець).

40. При цьому матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою ні ППФ "Сандра-Інтернешнел" (попереднього землекористувача), ні ТОВ "Сінтрекс", зокрема укладення відповідних договорів оренди з Харківською міською радою та державної реєстрації такого права, а отже, при укладенні договору купівлі-продажу нерухомості право користування земельною ділянкою, якого не існувало у продавця на момент укладення договорів купівлі-продажу, до набувача не перейшло. Таким чином, відповідач користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

41. Відтак Велика Палата Верховного Суду вважає, що немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

42. З огляду на викладене ТОВ "Сінтрекс" як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України".

24. Водночас, ухвалюючи постанову від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 (предмет позову - стягнення на користь Міськради безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати), судова палата для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформувала такі уточнюючі правові висновки:

1) з дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими;

2) за загальним правилом, правом власності на земельну ділянку, розташовану в межах відповідного населеного пункту, орган місцевого самоврядування наділений в силу закону, зокрема з уведенням 01.01.2002 у дію нового Земельного кодексу України. При цьому відсутність державної реєстрації речового права на земельну ділянку після 01.01.2013 не впливає на наявність права комунальної власності на відповідну земельну ділянку;

3) нездійснення державної реєстрації речового права на сформовану земельну ділянку за органом місцевого самоврядування відповідно до положень статті 791 ЗК України не є підставою для звільнення набувача права власності на будівлю або споруду від обов`язку сплачувати за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій розташований такий об`єкт нерухомості.

25. Наведене вище переконливо свідчить про те, що предмет і підстави позовів у справах №№ 629/4628/16-ц, 922/3412/17, 922/2060/20 і цій справі № 922/606/23, встановлені судами фактичні обставини, які формують зміст спірних правовідносин, та їх матеріально-правове регулювання є подібними, тому, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, апеляційний господарський суд переглянув судове рішення місцевого господарського суду не відповідно, а всупереч зазначеним вище правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду та в постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, що є достатньою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

26. За таких обставин Верховний Суд зазначає, що зі змісту глави 15, статей 120, 125 ЗК України та положень статті 1212 ЦК України вбачається, що за весь період з дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна аж до моменту оформлення його власником прав на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформленого права на цю ділянку (без укладеного договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

27. Колегія суддів вважає помилковим посилання судів попередніх інстанцій на те, що оскільки орган місцевого самоврядування надав попередню згоду на викуп земельної ділянки, він міг би розраховувати тільки на суму земельного податку, що підлягає сплаті, а не на суму орендної плати, позаяк рішення органу місцевого самоврядування, яким було надано фактичному користувачу дозвіл на викуп земельної ділянки, за умов відсутності укладення договору купівлі-продажу стосовно неї, не свідчить про виникнення між позивачем та відповідачем права власності/користування землею.

Схожі за змістом висновки щодо наявності підстав для стягнення на користь органу місцевого самоврядування (власника земель комунальної власності) безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період фактичного використання землі без правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій розташована належна відповідачу на праві власності будівля чи споруда, викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2023 у справі № 916/3390/21, від 09.02.2021 у справі № 922/3617/19 (зі спорів, що виникли з подібних правовідносин), що пов`язано з тим, що ухваленню відповідних судових рішень передувало встановлення судами обставин несплати авансового внеску в рахунок оплати ціни продажу земельної ділянки відповідно до частини 8 статті 128 ЗК України, зумовленого цим неприйняття відповідною радою рішення про проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки з метою визначення вартості відчужуваної земельної ділянки, неукладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, а також встановлення в судовому порядку неправомірності відмови Харківської міськради в продажу земельної ділянки (стосується лише справи № 922/3617/19), що навіть в підсумку не стало підставою для звільнення фактичного користувача землі від передбаченого статтею 1212 ЦК України обов`язку повернути безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати.

28. Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з підпунктом "в" пункту 3 частини 1 статті 282 ГПК України у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції мають бути зазначені мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Частиною 4 статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

29. Перевіряючи застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд звертає увагу на те, що, обмежившись посиланням на необґрунтоване тривале (в період з серпня 2019 року по жовтень 2020 року) зволікання Міськради зі вчиненням дій з виконання своїх обов`язків щодо подальшого оформлення відчуження спірної земельної ділянки, суди помилково не врахували викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 висновок про те, що для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має жодного значення, а важливим є саме факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої, оскільки положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Крім того висновок судів про відсутність підстав для задоволення позовних вимог суперечить їх попередньому висновку про те, що між сторонами склалися правовідносини, пов`язані як з користуванням спірною земельною ділянкою, так і пов`язані з її відчуженням, які врегульовано нормами ЦК України та ЗК України.

30. Водночас Верховний Суд звертає увагу судів першої та апеляційної інстанцій на те, що наявні в матеріалах справи витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період (аналогічний висновок викладено в пункті 7.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 905/1680/20).

31. Наведене в сукупності вказує на неповне з`ясування судами фактичних обставин справи, що в свою чергу свідчить про необхідність скасування оскаржуваних судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

32. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).

При цьому на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (такий правовий висновок наведено в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19).

33. У зв`язку з викладеним колегія суддів відхиляє доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних судових рішень: 1) висновку щодо застосування положень частини 4 статті 75 ГПК України, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17; 2) висновків щодо застосування норм статей 1212, 1214 ЦК України в подібних правовідносинах, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 915/411/19, від 21.02.2020 у справі № 910/660/19, від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19, від 04.08.2021 у справі № 922/3507/20; 3) висновків щодо застосування положень статей 120, 125 ЗК України та статті 1212 ЦК України в подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.12.2021 у справі № 924/856/20, оскільки за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями правовідносини в справах №№ 915/411/19, 910/660/19, 922/2413/19, 200/606/18, 924/856/20, 922/3507/20 і в справі, що розглядається, не є подібними з огляду на істотні відмінності в нормативно-правовому регулюванні прав та обов`язків сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин, і, як наслідок, виключає застосування під час вирішення цього спору вказаних скаржником правових висновків як нерелевантних.

34. При цьому в пунктах 31, 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 зазначено, що, посилаючись на частину 7 статті 75 ГПК України, якою передбачено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду, суди попередніх інстанцій вказали, що надана оцінка матеріалів іншої справи не є преюдиціальним фактом у даній справі, та підставно відмовили у задоволенні позову, поданого на підставі статті 1212 ЦК України, оскільки дивіденди виплачені учасникам справи на підставі рішення загальних зборів. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

35. Колегія суддів зауважує, що зі змісту оскаржуваних рішення та постанови не вбачається жодних вказівок судів попередніх інстанцій про встановлення судовими рішеннями в справі № 922/2131/21 конкретних фактичних обставин, які в розумінні частини 4 статті 75 ГПК України мають ознаки преюдиціальних, а навпаки зазначається про зроблені в межах розгляду справи № 922/2131/21 саме висновки (тобто оціночні судження) судів про своєчасне звернення Товариства до Харківської міськради із заявою про викуп спірної земельної ділянки, вжиття ним всіх заходів для оформлення права власності на земельну ділянку в зв`язку з набуттям права власності на розташоване на ній нерухоме майно, відсутність зволікання або ухилення від укладення договору купівлі-продажу землі та іншого зловживання своїми правами, тоді як позивач, повідомивши відповідача в жовтні 2020 року про підготовку Департаментом земельних відносин проекту рішення Харківської міськради щодо надання дозволу на проведення експертної грошової оцінки спірної земельної ділянки з метою його винесення на розгляд сесії Міськради, надалі впродовж тривалого часу не вчиняв жодних активних дій з виконання своїх обов`язків щодо подальшого оформлення відчуження спірної земельної ділянки, в зв`язку з чим зазначені дії Міськради нібито свідчать про те, що в жовтні 2020 року позивач вже мав намір отримати дохід саме від продажу спірної земельної ділянки, а не від надання її в користування Товариству на умовах оренди.

Наведеним підтверджується врахування судами попередніх інстанцій загального висновку щодо необхідності чіткого розмежування преюдиціальних фактів і правової оцінки обставин, здійсненої іншим судом, який (висновок) викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17.

При цьому вміщене в оскаржуваній постанові саме по собі посилання на преюдиціальність вищенаведених обставин взаємовідносин сторін (тобто без їх конкретизації), що стосуються процесу оформлення права власності на спірну земельну ділянку та були встановлені судом у справі № 922/2131/21, вказує виключно на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини послідовного вчинення сторонами та Департаментом земельних відносин Харківської міськради низки передбачених чинним земельним законодавством дій з підготовки та погодження відповідних документів тощо з метою оформлення речового права Товариства на спірну земельну ділянку (див. пункти 10- 14, 16 цієї постанови), а тому свідчить про дотримання апеляційним судом вимог частин 4, 7 статті 75 ГПК України.

36. В зв`язку з викладеним Верховний Суд вважає передчасним твердження скаржника про те, що суди першої та апеляційної інстанцій нібито врахували не фактичні обставини, встановлені судами при розгляді справи № 922/2131/21, а виключно правову оцінку зазначених обставин, яка полягає у висновку суду про те, що ТОВ "Енергоресурс Харків" дотрималося встановленого порядку з метою оформлення викупу спірної земельної ділянки, а Харківська міськрада, отримавши від Товариства усі необхідні документи для викупу вказаної земельної ділянки, в жовтні 2020 року вже мала намір отримати дохід від її продажу, а не від надання її відповідачу в оренду.

Отже, зі змісту оскаржуваних рішення та постанови не вбачається підстав вважати, що при їх ухваленні суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновку щодо застосування положень частини 4 статті 75 ГПК України, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, чим спростовуються відповідні доводи скаржника.

37. Касаційна інстанція також погоджується з твердженням скаржника про те, що на порушення вимог частини 4 статті 236 ГПК України суди на обґрунтування підстав відмови в задоволенні позову помилково врахували висновки щодо застосування норм статті 1212 ЦК України, сформовані Верховним Судом у постанові від 04.08.2021 у справі № 922/3507/20, позаяк спірні правовідносини в справі № 922/606/23 не є подібними з правовідносинами в справі № 922/3507/20 з тих мотивів, що в справі № 922/3507/20 неукладення договору купівлі-продажу земельної ділянки було зумовлено діями Харківської міськради щодо невиконання взятих на себе зобов`язань за укладеним договором авансового внеску (щодо забезпечення проведення експертної грошової оцінки та винесення на розгляд пленарного засідання Міськради питання продажу земельної ділянки), тоді як у цій справі (№ 922/606/23) ТОВ "Енергоресурс Харків" не подало до Харківської міськради акт обстеження земельної ділянки, між Міськрадою та Товариством договір авансового внеску не укладався, як наслідок, авансовий внесок відповідачем не сплачувався та експертна грошова оцінка спірної земельної ділянки у встановленому порядку не проводилася.

38. В контексті наведеного відсутні підстави для висновку про подібність спірних правовідносин у справі, що розглядається, та справах №№ 915/411/19, 910/660/19, 922/2413/19, 200/606/18, 924/856/20, 922/3507/20, на постанови Верховного Суду в яких посилається скаржник на обґрунтування наявності підстави касаційного оскарження ухвалених у справі судових рішень.

39. Отже, колегія суддів ураховує, що вміщений в оскаржуваних рішенні та постанові висновок місцевого та апеляційного господарських судів про недоведеність позивачем належними і допустимими доказами наявності передбачених законом підстав для повернення Міськраді безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за фактичне використання земельної ділянки комунальної власності в спірний період без правовстановлюючих документів є передчасним, оскільки не відповідає висновкам щодо застосування норм статей 1212, 1214 ЦК України та статей 120, 125 ЗК України в подібних правовідносинах, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 та в постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20.

40. Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

41. Оскільки скаржник обґрунтував і довів наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, то оскаржувані рішення та постанова підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

42. Враховуючи вимоги статей 79, 86 ГПК України, господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку розміру позовних вимог, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми заборгованості та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

43. Проте колегія суддів не має права здійснити перевірку наданого Прокурором розрахунку розміру безпідставно збережених коштів у виді орендної плати, як і здійснити їх перерахунок, оскільки достовірне з`ясування цих фактичних обставин виходить за межі повноважень касаційної інстанції, передбачених статтею 300 ГПК України, та може бути проведено лише в ході нового розгляду справи.

44. З наведених раніше мотивів колегія суддів відхиляє необґрунтовані доводи Товариства, викладені у відзиві на касаційну скаргу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

45. Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

46. За наведених обставин висновок судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог у повному обсязі не відповідає положенням статей 86, 236, 269 ГПК України, оскільки надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, місцевий та апеляційний господарські суди дійшли передчасного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

47. Отже, зазначена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, отримала підтвердження під час касаційного провадження, що у розумінні пункту 1 частини 3 статті 310 цього Кодексу в сукупності з відсутністю всебічного, повного та об`єктивного дослідження судами зібраних у справі доказів є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень про задоволення позовних вимог і направлення справи на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

48. Згідно з частиною 4 статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

49. Зважаючи на те, що порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права допустили суди першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги шляхом скасування оскаржуваних рішення та постанови і передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

50. Під час нового розгляду справи місцевому господарському суду слід врахувати наведене, дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувати фактичні обставини справи та залежно від встановленого ухвалити обґрунтоване і законне судове рішення.

Розподіл судових витрат

51. З огляду на те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а справа - передачі на новий розгляд, колегія суддів зазначає, що з урахуванням положень статті 129 ГПК України розподіл судових витрат у справі, в тому числі витрат на оплату послуг адвоката та судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг, має здійснити господарський суд, який прийматиме рішення по суті спору, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 25.05.2023 та постанову Східного апеляційного господарського суду від 05.09.2023 у справі № 922/606/23 скасувати.

Справу № 922/606/23 передати на новий розгляд до Господарського суду Харківської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю. Я. Чумак

Судді Т. Б. Дроботова

Н. О. Багай