РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.11.2023Справа № 910/10748/22

Господарський суд міста Києва у складі судді Маринченка Я.В., за участі секретаря судового засідання Коваленко М.О. розглянувши матеріали справи

За позовом Приватного підприємства «Автоентерпрайз»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІОНІТІ»

третя особа ОСОБА_1

про визнання недійсним договору

за участі представників:

від позивача - Гудима В.С. (уповноважений представник);

від відповідача - Гордієнко Н.П. (уповноважений представник);

від третьої особи - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року Приватне підприємство «Автоентерпрайз» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариство з обмеженою відповідальністю «ІОНІТІ», третя особа - ОСОБА_1 про визнання недійсним договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що представник Приватного підприємства «Автоентерпрайз» ОСОБА_1 уклав оспорюваний договір з перевищенням наданих йому повноважень згідно довіреності від 05.07.2019, всупереч інтересам ПП «Автоентерпрайз», у своїх особистих інтересах як представника, всупереч волі та бажанням довірителя, на заздалегідь невигідних умовах для позивача; схвалення такого правочину не відбулося. Так, позивач просить суд визнати недійсним договір між Товариством з обмеженою відповідальністю «Іоніті», підписаний директором ОСОБА_4, та приватним підприємством «Автоентерпрайз», підписаний ОСОБА_1, про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019.

Відповідач заперечив проти позову, надавши власну копію довіреності від 05.07.2019, відповідно до якої ОСОБА_1 мав достатньо повноважень для укладення Договору. Також відповідач зазначив, що позивачем було вчинено ряд дій, щодо фактичного прийняття (схвалення) спірного Договору. Крім того, відповідач зазначив, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про фіктивність спірного Договору та не надано доказів на підтвердження наявності факту зловмисної домовленості сторін.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.10.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити.

Розглянувши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.12.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Іоніті» (далі - Замовник) та Приватним підприємством «Автоентерпрайз» (далі - Виконавець) укладено Договір про надання послуг з розміщення обладнання (далі - Договір) відповідно до умов якого Виконавець зобов`язується надавати Замовнику послуги з розміщення зарядних пристроїв постійного та/або змінного струму для зарядження електромобілів, визначених в окремих Актах приймання-передачі до цього Договору (далі - обладнання), за адресами та на умовах, які визначаються в окремих Актах приймання-передачі до цього Договору, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги. (п.1.1. Договору)

Місце розміщення Обладнання визначається Сторонами в Акті приймання-передачі стосовно відповідного обладнання (далі - місце). Місцем виконання цього Договору с місце розміщення Обладнання. (п.1.2. Договору)

Згідно п.1.3. Обладнання Замовника належить йому на праві власності або користування. Замовник має право здійснювати управління Обладнанням.

Відповідно до пунктів 2.1.6, 2.1.7, 2.1.11 Договору на виконавця покладене зобов`язання, зокрема, забезпечити підключення обладнання до електричної мережі, забезпечити безперебійне електричне живлення обладнання замовника, у будь-яких без виключень випадках отримувати письмовий дозвіл замовника на відключення обладнання від електричної мережі.

Пунктом 3.1. Договору визначено, що за надані за договором послуги Замовник щомісячно виплачує Виконавцеві винагороду у розмірі 30 грн (в тому числі ПДВ 5 грн, а також 8% вартості електроенергії, яку споживала кожна окрема одиниця Обладнання Замовника за місяць.

Винагорода Виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи Обладнання (у розмірі, визначеному у Договорі №19/10-16, здійснюється шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний розрахунковий рахунок Виконавця, виключно після виставлення Виконавцем відповідних рахунків. (п.3.2. Договору)

Винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання, виплачується протягом 10-ти банківських днів після виставлення виконавцем відповідних рахунків на банківський рахунок виконавця, вказаний у таких рахунках.

У п.4.2 Договору сторони погодили, що обладнання замовника має цільове призначення та використовується для обслуговування клієнтів замовника.

Пунктом 5.4 Договору передбачено, що у випадку будь-якого порушення виконавцем умов даного договору, що призвело до неможливості використання замовником для ведення своєї господарської діяльності обладнання або окремих зарядних пристроїв для заряджання електромобілів, визначених в Акті (Актах) приймання-передачі до цього договору (у тому числі, але не виключно, внаслідок припинення постачання електроенергії, пошкодження обладнання, створення перешкод для вільного доступу користувачів замовника до обладнання, неможливості підключення обладнання до операційної та облікової системи замовника, відключення обладнання від електричної мережі) за кожен день, впродовж якого існувала така неможливість використання, виконавець сплачує замовнику штраф у розмірі, що вираховується за наведеною у цьому договорі формулою.

Цей Договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2020 включно. (п.6.1. Договору)

Якщо жодна із сторін за 10 днів до закінчення строку дії договору не повідомила іншу сторону про намір розірвати його, то він вважається пролонгований на тих самих умовах на наступний календарний рік. (п.6.2. Договору)

Як вбачається з пояснень сторін та встановлено постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2021 у справі №910/15859/20, 16.12.2019 між сторонами був підписаний акт приймання-передачі, за умовами якого замовник розмістив, а виконавець надав місце для розміщення наступного обладнання: зарядний пристрій постійного струму для заряджання автомобілів (DC): « 5 Элемент», місце розміщення - м. Київ, вул. Електриків, 29А; зарядний пристрій змінного струму для заряджання електромобілів (АС): « 5 Элемент», місце розміщення - м. Київ, вул. Електриків, 29А.

Згідно із частинами першою, третьою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом статей 525, 526 цього Кодексу одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частинами першою-третьої, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Отже, заявляючи позов про визнання недійсним договору (його частини), позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів недійсними.

Під час вирішення даної справи суд виходить з того, що договори можуть бути визнані недійсними лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому, в справі про визнання договорів недійсними суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання їх недійсними і настання певних юридичних наслідків.

Так, підстави позову про визнання договору недійсним зводяться до того, що вказаний правочин є таким, що вчинений представником в своїх особистих інтересах з перевищенням повноважень, всупереч волі та бажанням довірителя, на заздалегідь невигідних умовах.

Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 ЦК України).

Судом встановлено, що на підставі довіреності від 05.07.2019 ОСОБА_1. в інтересах ПП «Автоентерпрайз» укладено низку аналогічних за змістом Договорів.

Так, за змістом наданої ПП «Автоентерпрайз» копії довіреності від 05.07.2019, виданої на ім`я ОСОБА_1. (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Ватутінським РУ ГУ МВС України в м. Києві 12.10.1999, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_2), останній уповноважений позивачем бути представником приватного підприємства «Автоентерпрайз» в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкування, в тому числі перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів оренди для розміщення зарядних пристроїв для електромобілів від імені та в інтересах підприємства, додаткових угод до них та додатків до таких договорів від імені та в інтересах позивача, виключно за умови погодження таких договорів із директором відповідача у письмовій формі та/або шляхом повідомлення на електронну пошту. Для цього ОСОБА_1 надано право від імені ПП «Автоентерпрайз» укладати договори (угоди, контракти) розміщення обладнання, додаткові угоди та додатки до них, розписуватись від імені відповідача в таких договорах (угодах, контрактах) від імені підприємства, а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності. Довіреність видана без права передоручення і дійсна до 31.12.2019.

Разом з тим, в матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена копія довіреності (надана відповідачем), видана ПП «Автоентерпрайз» на ім`я ОСОБА_1, якою уповноважено останнього бути представником приватного підприємства «Автоентерпрайз» в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх організаційно-правової форми та підпорядкування, в тому числі, перед фізичними та юридичними особами з питань, що пов`язані з укладанням та підписанням договорів, додаткових угод та додатків до договорів від імені ПП «Автоентерпрайз». Для цього ОСОБА_1 надається право від імені підприємства укладати договори (угоди, контракти), додаткові угоди та додатки до договорів, розписуватись від імені ПП «Автоентерпрайз», а також виконувати всі інші дії, необхідні для виконання цієї довіреності. Довіреність видана без права передоручення і дійсна до 31.12.2019.

Суд зазначає, що вірність копії довіреності від 05.07.2019, наданої суду відповідачем, з оригіналу документа засвідчена нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А.

За змістом Глави 7 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 (далі, Порядок), у редакції станом на дату посвідчення названої копії, при підготовці до засвідчення вірності копій документів і виписок з них нотаріус зобов`язаний особисто звірити з оригіналом документа копію чи виписку з документа, вірність яких він засвідчує. Нотаріуси засвідчують вірність копій документів, виданих юридичними особами, за умови, що ці документи не суперечать закону, мають юридичне значення і засвідчення вірності їх копій не заборонено законом.

Отже, наявність на копії довіреності від 05.07.2019, наданої відповідачем, засвідчувального напису нотаріуса, який перед її засвідченням зобов`язаний оглянути оригінал документа, свідчить, що більш вірогідним є факт того, що приватне підприємство «Автоентерпрайз» уповноважило ОСОБА_1 бути представником від імені відповідача та надало право укладати договори (угоди, контракти), додаткові угоди та додатки до договорів, розписуватись від імені підприємства, без додаткової умови щодо укладання правочинів за погодженням з директором підприємства у письмовій формі.

Також, використання ОСОБА_1. саме цієї довіреності підтверджено, зокрема, листами ТОВ «Богдан-Авто Поділ» №27/10/20-01 від 27.10.2020 та ТОВ «Фінкомінвест» №26/07 від 26.07.2022 з додатками, копії яких наявні в матеріалах справи, що додатково підтверджує використання вказаною особою відповідного документа для здійснення представництва.

При цьому, жодних обмежень повноважень ОСОБА_1 щодо укладення договорів, у тому числі шляхом їх письмового чи будь-якого іншого погодження, - вищенаведеною довіреністю не встановлено. Таким чином, оспорюваний договір укладався в інтересах ПП «Автоентерпрайз» спеціально уповноваженою ним особою.

Як вбачається із преамбули договору про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019, підписантом від імені ПП «Автоентерпрайз» значиться ОСОБА_1 (уповноважений представник), який діяв на підставі наказу №17/07 від 05.07.2019 та довіреності від 05.07.2019, виданої директором ПП «Автоентерпрайз» ОСОБА_5

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, наявної в матеріалах справи, директором ПП «Автоентерпрайз» на день укладення спірного договору про надання послуг від 16.12.2019 був ОСОБА_2 .

Також, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно ПП «Автоентерпрайз» станом на дату укладення спірного договору (16.12.2019) відсутні будь-які обмеження у керівника вказаного підприємства (ОСОБА_5) щодо представництва юридичної особи, у тому числі й щодо видачі довіреностей іншим особам на представництво інтересів підприємства.

У матеріалах справи наявний наказ директора ПП «Автоентерпрайз» ОСОБА_5 №17/07 від 05.07.2019, з якого вбачається, що ним було видане розпорядження:

- використовувати з 05.07.2019 в господарській діяльності ПП «Автоентерпрайз» додаткову круглу печатку для укладання договорів, додаткових угод та додатків до договорів згідно відбитку, зазначеному у цьому наказі;

- видати уповноваженому представнику ПП «Автоентерпрайз» ОСОБА_1 довіреність на право використовувати печатку та укладати договори, додаткові угоди та додатки до договорів.

Отже, судом встановлено, що представник ПП «Автоентерпрайз» ОСОБА_1 мав право та повноваження укладати договір про надання послуг від 16.12.2019 від імені ПП «Автоентерпрайз» на підставі довіреності, виданої 05.07.2019 директором ПП «Автоентерпрайз» ОСОБА_5, а тому доводи позивача в цій частині є необґрунтованими.

Суд наголошує, що довіреність, видана ОСОБА_1 , є окремим правочином, який діяв з 05.07.2019 по 31.12.2019, і станом на день прийняття рішення не визнаний недійсним, докази зворотнього матеріали справи не містять.

Відповідно до частини 1 статті 241 ЦК України правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Судом критично оцінюються доводи ПП «Автоентерпрайз» про те, що договір про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019 позивач не укладав, а його представник (ОСОБА_1) підписав цей договір з перевищенням повноважень, з огляду на те, що факт укладення вказаного договору підтверджується не лише підписами сторін договору, а й обставинами щодо подальшого його схвалення сторонами (виконання договору надання послуг, передача ПП «Автоентерпрайз» обладнання, його розміщення та обслуговування останнім), зокрема, встановлених у постанові Північного апеляційного господарського суду від 11.08.2021 у справі №910/15859/20.

Оцінюючи доводи сторін, судом зокрема враховано твердження відповідача про те, що зазначене в договорі обладнання належить ТОВ «Іоніті» на праві користування, що підтверджується видатковими накладними №РН0000063 від 28.09.2018, №ЛНА-000060 від 28.09.2018 про придбання цього обладнання ТОВ «Олександр Перемежко та Партнери», а відповідно до договору оренди пристроїв для зарядження електромобілів №25-06/2018-01 від 25.06.2018 та акту приймання-передачі майна від 16.12.2019 до нього - ТОВ «Олександр Перемежко та Партнери» передало, а TOB «Іоніті» прийняло обладнання в користування, при цьому наказами TOB «Іоніті» №М940880, №Z322070 від 16.12.2019 постановлено на облік обладнання, орендоване у ТОВ «Олександр Перемежко та Партнери».

Також з матеріалів справи вбачається, що у подальшому зазначене обладнання функціонувало в білінговій системі AUTOENTERPRISE, адміністрованій групою компаній Автоентерпрайз, в межах якої здійснювався облік спожитої обладнаннями електроенергії та грошових коштів, що надходили від споживачів.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 22.08.2020 представниками ТОВ «Іоніті» за участю директора ТОВ «Іоніті» ОСОБА_4 та монтажника електричного устаткування ОСОБА_6 було здійснено обстеження обладнання розміщеного за адресою: м. Київ, вул. Електриків, 29А, а саме: зарядного пристрою змінного струму для заряджання електромобілів (АС): « 5 Элемент»; зарядного пристрою постійного струму для заряджання електромобілів (DC): «5 Элемент», за результатами якого встановлена неможливість використання обладнання (зарядних пристроїв для заряджання електромобілів), у зв`язку з його відключенням, про що представниками відповідача був складений відповідний Акт обстеження від 22.08.2020, який наявний у матеріалах справи.

У подальшому, 15.12.2020 працівниками ТОВ «Іоніті» було здійснено повторне обстеження обладнання, в ході якого згідно акту обстеження зафіксовано не усунення ТОВ «Автоентерпрайз» порушень договору, відповідно до якого можливість використання обладнання ТОВ «Іоніті» у власній господарській діяльності після відключення, зафіксованого актом від 22.08.2020, не відновлено.

У зв`язку із виявленим фактом неможливості використання обладнання, внаслідок його відключення без згоди відповідача, ТОВ «Іоніті» зверталось до Господарського суду міста Києва з рядом позовів про стягнення з ПП «Автоентерпрайз» штрафних санкцій (штрафу), з підстав порушення ПП «Автоентерпрайз» умов відповідних договорів, в тому числі спірного Договору від 16.12.2019.

Крім того, у справах №910/8754/22 та №910/4316/22 за позовом ПП «Автоентерпрайз» до ТОВ «Іоніті» про визнання недійсними Договорів про надання послуг з розміщення обладнання, предметом дослідження наявності прав та повноважень у ОСОБА_1 укладати такі Договори також була спірна довіреність від 05.07.2019.

Так, у справах №910/8754/22 та №910/4316/22 рішення Господарського суду міста Києва про відмову у задоволені позову ПП «Автоентерпрайз» залишені без змін постановами Касаційного господарського суду Верховного Суду від 23.08.2023 та 17.08.2023.

Суд зазначає, що судові рішення у справах, які перелічені вище, в тому числі, які набрали законної сили не можуть бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі й у даній справі, не можуть ним суперечити.

Відповідно ч.4 ст.75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Щодо доводів позивача про те, що спірний договір був підписаний ОСОБА_1 виключно на свою користь та з метою отримання майна ПП «Автоентерпрайз», що свідчить про зловмисну домовленість між ОСОБА_1 та ТОВ «Іоніті» на укладення спірного договору, суд зазначає наступне.

У ч. 3 ст. 238 Цивільного кодексу України міститься заборона на вчинення представником правочинів з самим собою («у своїх інтересах») або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, оскільки у такому разі представник діє в умовах очевидного конфлікту інтересів, який презюмується, тобто не потребує доведення.

Закон, водночас, не містить прямої заборони у разі вчинення представником правочину в інтересах довірителя з афілійованою з представником юридичною особою (у якій представник є учасником чи бенефіціаром). Втім, у такому випадку тягар доведення того, що правочин не порушує прав та інтересів довірителя, покладається на контрагента.

Відповідно до статті 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним.

Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 Цивільного кодексу України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Однак, позивач під час розгляду справи будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів наявності факту зловмисної домовленості між ОСОБА_1 та ТОВ «Іоніті» не надав, як і не довів належними засобами доказування наявність умислу обох сторін правочину від 16.12.2019 на його укладення шляхом зловмисної домовленості, а також не довів наявність несприятливих наслідків та причинно-наслідкового зв`язку між такими наслідками та діями обох сторін.

Крім того, позивач посилався на відсутність повноважень на підписання спірного договору у представника ПП «Автоентерпрайз» ОСОБА_1., що в свою чергу виключає одну з наведених ознак укладення договору за зловмисною домовленістю.

Більше того, з матеріалів справи вбачається, що рішення єдиного учасника товариства з обмеженою відповідальністю «Іоніті» №9 про перехід до ОСОБА_1 частки у статутному капіталі ТОВ «Іоніті» в розмірі 100 % було прийняте попереднім власником цих корпоративних прав - ОСОБА_3 , 07.05.2020, тобто після укладення спірного договору та закінчення строку дії довіреності від 05.07.2019.

Тобто, станом на дату укладення договору від 16.12.2019 ОСОБА_1 не був ні учасником ТОВ «Іоніті», ні його керівником.

При цьому для визнання недійсним спірного договору на підставі статті 232 Цивільного кодексу України має значення не будь-який який зв`язок, а саме правовий зв`язок з іншою стороною саме станом на дату його укладення, а тому посилання скаржника на те, що ТОВ «Іоніті» було засноване саме ОСОБА_1 у 2018 році не впливає на висновки суду.

Наданий позивачем витяг з Бази даних «Зареєстровані в Україні знаки для товарів і послуг» про реєстрацію ОСОБА_1 за ТОВ «Іоніті» знака «IONITY», що, на думку позивача, свідчить про укладення ОСОБА_1 спірного договору в своїх інтересах, не спростовує указаних висновків суду, як і не свідчать про зловмисну домовленість ОСОБА_1 з ТОВ «Іоніті», оскільки стосується лише реалізації права фізичної особи ОСОБА_1 на отримання прав інтелектуальної власності.

Стосовно тверджень позивача щодо відсутності плати за спірним договором, то суд приймає до уваги п. 3.3, 3.4 договору, відповідно до яких винагорода виконавцю та компенсація вартості витрат фактично використаної електричної енергії, спожитої внаслідок роботи обладнання здійснюється виключно після виставлення виконавцем рахунків, і сплачується протягом 10-ти банківських днів замовником. Тобто, вказаними умовами сторони погодили, що внесення ТОВ «Іоніті» оплати за надані позивачем послуги, прямо залежить від виставлення ПП «Автоентерпрайз» рахунків за надані ним послуги, які останнім замовнику не направлялись.

Крім того, згідно з п. 3.5 договору сторони домовились, що з метою популяризації обладнання замовника серед користувачів місця та інших клієнтів замовника, виконавець звільняє замовника від оплати винагороди виконавцю та компенсації вартості витрат фактично використаної електроенергії, спожитої внаслідок роботи обладнання, на період з дати укладення договору до 30.04.2020 включно.

Також із преамбули спірного договору вбачається, що його було укладено з урахуванням того, що між ПП «Автоентерпрайз» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спортивно-оздоровчий комплекс «Монітор» укладено Договір №19/10-16 від 19.10.2016 .

До вказаного Договору, 19.10.2016 ПП «Автоентерпрайз» та ТОВ «Спортивно-оздоровчий комплекс «Монітор» було складено та підписано Акт приймання-передачі обладнання, відповідно до якого позивач передав, а ТОВ «СОК «Монітор» прийняв обладнання: пристрій зарядний для електромобілів типу УЗЕ для одночасного обслуговування 3-х автомобілів, серійний №0244; пристрій зарядний для електромобілів (швидкісний), потужністю 20 кВт, серійний №0204 за адресою: м. Київ, вул. Електриків, 29-А.

Як вбачається з пояснень представника відповідача та електронного листування між сторонами, саме на земельній ділянці ТОВ «Спортивно-оздоровчий комплекс «Монітор» ( м. Київ, вул. Електриків, будинок 29а) було розміщене обладнання, що є предметом спірного договору, а тому порядок сплати за спірним договором залежав від порядку розрахунків за договором, укладеним з ТОВ «Спортивно-оздоровчий комплекс «Монітор», що в свою чергу підтверджується наявними у матеріалах справи електронними щомісячними звітами про результати використання зарядних пристроїв, належних ТОВ «Іоніті».

Суду доведено, що останній електронний звіт в білінговій системі AUTOENTERPRISE, був сформований у квітні 2020 року - до обмеження ТОВ «Іоніті» у доступі до акаунту.

Отже, сторони на власний розсуд погодили умови оплатності договору, виходячи з принципу свободи договору.

Зазначене в сукупності виключає можливість застосування ст. 232 Цивільного кодексу України стосовно оспорюваного правочину, як підставу для визнання його недійсним за наведених позивачем обґрунтувань.

Судом також відхиляються доводи позивача про те, що спірний договір укладався з метою стягнення штрафних санкцій з ПП «Автоентерпрайз». оскільки жодних доказів цим обставинам, зокрема, наявності домовленості сторін на укладення договору саме про стягнення штрафних санкцій, ПП «Автоентерпрайз» у розумінні приписів ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України не надано.

Зазначаючи про те, що оспорюваний правочин є нібито завідомо збитковим для ПП «Автоентерпрайз», скаржник ототожнює стягнення штрафних санкцій із поняттям збитковості.

При цьому штрафні санкції за договором застосовуються тільки у випадку невиконання або неналежного виконання покладених на позивача зобов`язань.

Відповідно до норм зобов`язального права, неустойка, (в нашому випадку штраф) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або несвоєчасне виконання обов`язку.

Суд зазначає, що до 2020 року (до моменту несанкціонованого відключення зарядного пристрою ТОВ «Іоніті») Договір цілком відповідав інтересам позивача, оскільки був спрямований на популяризацію вироблених ним зарядних пристроїв, а також адміністрованої ним білінгової системи. Також відповідно до умов оспорюваного Договору позивач мав право на отримання прибутку, за умови належного виконання господарських зобов`язань.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про завдання позивачу шкоди від укладення спірного договору. Стягнення з позивача штрафних санкцій є не шкодою, а прямим наслідком порушення господарського зобов`язання, тож не може бути взяте до уваги під час оцінки наявності чи відсутності шкоди.

Також під час прийняття рішення судом враховані обставини реального виконання спірного Договору та настання правових наслідків його укладення. Схвалення правочину позивачем у вигляді електронного листування, а також встановлення обставини належності розміщеного обладнання відповідачу, свідчать про неможливість визнання правочину недійсним як з підстав перевищення представником повноважень, так і з інших наведених позивачем підстав.

З урахуванням викладеного та зважаючи на наявні у справі докази, суд встановив, що у спірних правовідносинах сторони уклали Договір про надання послуг з розміщення обладнання від 16.12.2019 з урахуванням вимог чинного законодавства та вчинили дії, направлені на реальне виконання цієї угоди, відтак, суд дійшов висновку, що доводи скаржника про укладення договору за зловмисною домовленістю, без наміру створення правових наслідків, для досягнення сторонами якоїсь особистої користі, є недоведеними та безпідставними.

Доводи ПП «Автоентерпрайз», які зводяться до невідповідності дубліката спірного договору вимогам законодавства, також не підтверджують наявності правових підстав для визнання недійсним оскаржуваного правочину, оскільки дублікатом є другий примірник документа, що повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа, а його видача полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин.

Вирішуючи питання недійсності правочину, суд досліджує зміст зобов`язання, у зв`язку з чим оформлення зобов`язання у вигляді дублікату договору не впливає на висновки суду по суті спору.

Також судом враховано, що заперечення позивачем дійсності договору ґрунтується на незгоді із його умовами, які позивач вважає завідомо невигідними для себе, на доцільності укладення договору в цілому і на запереченні права власності відповідача на обладнання, яке було розміщене за оспорюваним договором, а не виключно на запереченні обставин підписання дубліката договору. Клопотання про призначення судових експертиз для визначення дати створення дубліката оспорюваного договору позивачем не заявлені.

Крім того, відповідачем до матеріалів справи були надані відомості про закриття кримінального провадження №0002794 від 15.09.2020 за ч. 3 ст. 358 Кримінального кодексу України («Підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів»), на яке позивач посилався як таке, що підтверджує недобросовісність ОСОБА_1

При цьому, суд враховує, що позивачем не наданий відповідний вирок суду, що набрав законної сили, а отже, відповідний факт також не підтверджено позивачем належними доказами, що узгоджується з приписами ч. 6 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваного Договору від 16.12.2019 недійсним.

Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи сторін судом розглянуто та відхилено, оскільки вони не впливають на встановлені судом обставини та результат вирішення спору.

Згідно із ч.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст.13, 73, 74, 76, 77, 86, 129, ст.ст.232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено: 13.11.2023

Суддя Я.В. Маринченко