РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

17.11.2023Справа № 910/8806/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи №910/8806/23

За позовом Акціонерного товариства "Київгаз"

до Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури

про стягнення 72185,37 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Акціонерне товариство "Київгаз" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури (далі - відповідач) про стягнення 72185,37 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення взятих на себе зобов`язань за заявою-приєднання №232259/17 від 18.12.2017 до умов договору розподілу природного газу не в повному обсязі та не своєчасно здійснив оплату за отриманий природний газ, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення основний борг у розмірі 46272,91 грн, 3% річних у розмірі 3579,88 грн та інфляційні втрати у розмірі 22332,58 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/8806/23 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

04.07.2023 року через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнає та вказує про відсутність у позивача підстав для стягнення боргу, оскільки відсутнє документальне підтвердження повноважень на здійснення господарської діяльності з розподілу природного газу. Крім того, зауважує і на недотриманні позивачем порядку досудового врегулювання спору, як то передбачено умовами пункту 11.1 договору. При цьому, у відзиві відповідач підтверджує укладення договору розподілу природного газу шляхом підписання заяви-приєднання №232259/17 від 28.12.2017 року, втім помилково вважаючи його дійсним, вчиняв дії на його реалізацію, зокрема, шляхом підписання додаткових угод до нього. Окрім того, відповідач вказує про наявність у нього заборгованості за грудень 2019 року у розмірі 16132,54 грн, грудень 2020 року у розмірі 11634,55 грн та грудень 2022 року у розмірі 11566,50 грн, однак, зауважив, що заборгованість у грудні 2022 року виникла через ненадання позивачем акту наданих послуг та закінчення 2022 бюджетного року та зазначає про відсутність заборгованості за 2023 рік. Додатково вказує про законодавчу заборону нарахування штрафних санкцій у зв`язку з наявністю форс-мажорних обставин, які виникли з 2020 року, зокрема, через запровадження карантинних обмежень, а в подальшому через введення воєнного стану.

При цьому, у поданому відзиві відповідачем викладено клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін та заявлено про витребування у позивача документів на підтвердження повноважень здійснення діяльності в сфері регулювання розподілу природного газу.

Розглянувши подане клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Згідно з ч. 6 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

При цьому, бажання сторін у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, висловлені ними в заявах, письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення справи до розгляду з викликом її учасників.

Суд враховує практику Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі "Аксен проти Німеччини" (Axen v. Germany), заява №8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі "Варела Ассаліно проти Португалії" (Varela Assalino v. Portugal), заява №64336/01. Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із вищевказаних справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії, а тому обставина відсутності відкритого розгляду не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи наведені положення Господарського процесуального кодексу України та практику Європейського суду з прав людини, з огляду на те, що предметом позову у даній справі є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, беручи до уваги характер спірних правовідносин, заявлені позивачем вимоги та предмет доказування, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, адже відповідачем не наведеного жодних доводів необхідності призначення у даній справі судового засідання, а саме клопотання зведено до цитування частині 5 статті 252 Господарського процесуального кодексу України.

Водночас, суд не вбачає правових підстав для задоволення клопотання відповідача про витребування у позивача документів на підтвердження повноважень здійснення діяльності в сфері регулювання розподілу природного газу.

Так, за приписами статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Приписами статті 42 Господарського процесуального кодексу України встановлені права та обов`язки учасників справи. Зокрема, учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

При цьому, статтею 81 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що учасник справи у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 80 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. У клопотанні про витребування судом доказів повинно бути зазначено: який доказ витребовується (крім клопотання про витребування судом групи однотипних документів як доказів); обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати; підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа; заходи, яких особа, яка подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу; причини неможливості отримати цей доказ самостійно особою, яка подає клопотання.

Позаяк, в порушення приписів абзацу 3 частини 2 статті 81 Господарського процесуального кодексу України, заявником не надано жодних доказів на підтвердження вжиття відповідачем заходів для отримання цих доказів самостійно, доказів вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цих доказів, як і не обґрунтовано обставини, які можуть підтвердити ці докази, або аргументи, які вони можуть спростувати в межах саме заявленого позову, враховуючи, що частина витребуваних документів є загальнодоступною та розміщена на інформаційних ресурсах Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

20.07.2023 року через відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач наголошує на тому, що до позову додано акти приймання-передачі послуг з розподілу природного газу газорозподільної системи за спірний період, які підписані між сторонами. Натомість жодних скарг чи звернень відповідача щодо умов виконання договору, а також актів приймання-передачі послуг з розподілу природного газу газорозподільною системою на адресу позивача не надходило. Поміж тим, наголошує і на помилковості тверджень відповідача щодо відсутності правових підстав для нарахування штрафних санкцій, які в межах даного спору позивачем не нараховувалися, а заявлені до стягнення 3% річних та інфляційні втрати не є такими, адже виступають мірою відповідальності боржника за порушення виконання грошового зобов`язання.

Своїм правом на подання заперечень, як то передбачено приписами статті 167 Господарського процесуального кодексу України, відповідач не скористався.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За загальним правилом, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (частина 2 статті 638 Цивільного кодексу України).

Частина 1 статті 205 Цивільного кодексу України передбачає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини 2 статті 205 Цивільного кодексу України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Взаємовідносини, які виникають під час функціонування ринку природного газу України, а також оператора газорозподільних систем із суб`єктами ринку природного газу, регулюються Законом України «Про ринок природного газу», Кодексом газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2494 від 30.09.2015 року та Кодексу газотранспортної системи, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2493 від 30.09.2015 року.

За приписами частини 1 та 2 статті 40 Закону України «Про ринок природного газу» розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором. Договір розподілу природного газу є публічним.

Акціонерне товариство «Київгаз» є оператором газорозподільної системи, що здійснює діяльність на підставі ліцензії на розподіл природного газу, виданої постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №854 від 29.06.2017, із змінами внесеними постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №833 від 28.05.2019, із змінами внесеними постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг№248 від 07.02.2023, що спростовує зауваження відповідача про відсутність повноважень у позивача для здійснення діяльності у сфері регулювання розподілу природного газу.

Судом встановлено, що 18.12.2017 року між Національною академією образотворчого мистецтва і архітектури (далі - споживач) та Акціонерним товариством «Київгаз» (далі оператор ГРМ) укладено договір розподілу природного газу (для споживачів, що не є побутовими) №232259/17, шляхом підписання споживачем заяви-приєднання до умов Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2498 від 30.09.2015 року (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого він є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи.

За умовами пункту 2.1 договору оператор ГРМ зобов`язується надати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим договором.

Обов`язковою умовою надання споживачу послуги з розподілу природного газу є наявність у споживача об`єкта, підключеного в установленому порядку до газорозподільної системи оператора ГРМ (пункту 2.2 договору).

Умовами пункту 5.2 договору передбачено, що визначення об`єму розподілу та споживання природного газу по споживачу здійснюється на межі балансової належності між оператором ГРМ та споживачем на підставі даних комерційного вузла обліку (лічильника газу), визначеного в заяві-приєднанні, та з урахуванням регламентних процедур, передбачених Кодексом газорозподільних систем та цим Договором.

Пунктом 6.1 договору, в редакції на дату подання заяви-приєднання, оплата вартості послуги оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється споживачем за тарифом, встановленим Регулятором для оператора ГРМ, що сплачується як плата за потужність (абонентська плата), з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем.

Пунктом 6.1 договору, в редакції на дату виникнення спірних правовідносин, оплата вартості послуги оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється споживачем за тарифом, встановленим Регулятором для оператора ГРМ, що сплачується як плата за річну замовлену потужність, з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем.

Так, на виконання умов вищевказаного пункту, у період з 2020 року по 2023 рік між сторонами укладалися додаткові угоди, зокрема, №2 від 18.12.2020 року, №1 від 24.06.2021 року, №1 від 11.02.2022 року та №1 від 06.02.2023 року, за якими були встановлені тарифи послуг розподілу природного газу, що сплачується як плата за річну замовлену потужність, а також величини річних замовлених потужностей на 2020 рік, 2021 рік, 2022 рік та 2023 рік, які визначені виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу за газові роки, що передували розрахунковим газовим рокам.

За умовами пункту 6.6 договору оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим договором здійснюється споживачем, який не є побутовим, на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунка оператора ГРМ. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів. Дата оплати визначається датою, на яку були зараховані кошти на рахунок оператора ГРМ.

Надання оператором ГРМ послуги з розподілу природного газу споживачу, що не є побутовим, має підтверджуватися підписаним між сторонами актом наданих послуг, що оформлюється відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем (пункт 6.8 договору).

Умовами пункту 12.1 та 12.2 договору передбачено, що він укладається на невизначений строк. Якщо в установленому порядку регулятором будуть внесені зміни до редакції типового договору розподілу природного газу, оператор ГРМ зобов`язується розмістити повідомлення про такі зміни на сайті та в офіційних друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності, не менше ніж за десять днів до набрання змінами чинності, крім випадків, для яких цим Договором встановлений інший термін та/або порядок повідомлення про внесення змін. У разі незгоди споживача зі змінами він має право розірвати цей договір шляхом надсилання письмового повідомлення оператору ГРМ протягом десяти календарних днів з дня, коли він дізнався чи міг дізнатися про внесені до цього договору зміни. Нерозірвання цього договору у вказаний строк та продовження споживання природного газу свідчить про згоду споживача з внесеними до цього договору змінами.

Сторонами не заперечується факт укладання договору розподілу природного газу (для споживачів, що не є побутовими) №232259/17 від 18.12.2017 та не оспорюється правомірність зазначеного договору, а тому в силу встановленої ст. 204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності правочину, його положення беруться судом до уваги при розгляді спору.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов укладеного договору, позивачем у період з 01.12.2019 року по 31.04.2023 року включно надані, а відповідачем прийняті послуги з розподілу природного газу загальною вартістю 434345,56 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі послуг з розподілу природного газу газорозподільною системою, а саме: №0ГБИ-025447 від 31.12.2019 року на суму 16132,54 грн, №0ГБИ-002486 від 31.01.2020 року на суму 11634,53 грн, №0ГБИ-005681 від 29.02.2020 року на суму 11634,53 грн, №0ГБИ-009445 від 31.03.2020 року на суму 11634,53 грн, №0ГБИ-014051 від 30.04.2020 року на суму 11634,53 грн, №0ГБИ-017501 від 31.05.2020 року на суму 11634,53 грн, №0ГБИ-018507 від 30.06.2020 року на суму 11634,53 грн, №0ГБИ-022368 від 31.07.2020 року на суму 11634,53 грн, №0ГБИ-024577 від 31.08.2020 року на суму 11634,53 грн, №0ГБИ-028285 від 30.09.2020 року на суму 11634,53 грн, №0ГБИ-033871 від 31.10.2020 року на суму 11634,53 грн, №0ГБИ-037868 від 30.11.2020 року на суму 11634,53 грн, №0ГБИ-040925 від 31.12.2020 року на суму 11634,53 грн, №0ГБИ-003125 від 31.01.2021 року на суму 8997,19 грн, №0ГБИ-006555 від 28.02.2021 року на суму 8997,19 грн, №0ГБИ-010584 від 31.03.2021 року на суму 8997,19 грн, №0ГБИ-014370 від 30.04.2021 року на суму 8997,19 грн, №0ГБИ-017102 від 31.05.2021 року на суму 8997,19 грн, №0ГБИ-020193 від 30.06.2021 року на суму 8997,19 грн, №0ГБИ-022715 від 31.07.2021 року на суму 8997,19 грн, №0ГБИ-026051 від 31.08.2021 року на суму 8997,19 грн, №0ГБИ-029105 від 30.09.2021 року на суму 8997,19 грн, №0ГБИ-032575 від 31.10.2021 року на суму 8997,19 грн, №0ГБИ-036533 від 30.11.2021 року на суму 8997,19 грн, №0ГБИ-043001 від 31.12.2021 року на суму 8997,19 грн, №0ГБИ-002493 від 31.01.2022 року на суму 12046,14 грн, №0ГБИ-006771 від 28.02.2022 року на суму 12046,14 грн, №0ГБИ-008526 від 31.03.2022 року на суму 12046,14 грн, №0ГБИ-013708 від 30.04.2022 року на суму 12046,14 грн, №0ГБИ-015712 від 31.05.2022 року на суму 12046,14 грн, №0ГБИ-018882 від 30.06.2022 року на суму 12126,08 грн, №0ГБИ-021584 від 31.07.2022 року на суму 12126,08 грн, №0ГБИ-025536 від 31.08.2022 року на суму 12126,08 грн, №0ГБИ-027590 від 30.09.2022 року на суму 12126,08 грн, №0ГБИ-032470 від 31.10.2022 року на суму 12126,08 грн, №0ГБИ-034398 від 30.11.2022 року на суму 12126,08 грн, №0ГБИ-037459 від 31.12.2022 року на суму 12126,08 грн, №0ГБИ-001365 від 31.01.2023 року на суму 6379,78 грн, №0ГБИ-005613 від 28.02.2023 року на суму 6379,78 грн, №0ГБИ-007715 від 31.03.2023 року на суму 6379,78 грн та №0ГБИ-011391 від 30.04.2023 року на суму 6379,78 грн, які підписані уповноваженими представниками сторін без заперечень та зауважень, скріплені печатками.

Про виконання позивачем своїх зобов`язань за договором свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору щодо надання послуг з розподілу природного газу.

Позаяк, відповідач свої зобов`язання щодо оплати отриманих послуг своєчасно та належним чином не здійснював, сплативши лише 388072,65 грн, у зв`язку з чим виник борг у розмірі 46272,91 грн.

Стаття 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір розподілу природного газу (для споживачів, що не є побутовими) №232259/17 від 18.12.2017 року є договором про надання послуг, а відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 902 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто, а замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України).

Положенням ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 6.6 договору визначено, що оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим договором здійснюється споживачем, який не є побутовим, на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунка оператора ГРМ. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та змісту пункту 6.6 договору строк виконання відповідачем грошового зобов`язання з отриманих послуг за договором на момент розгляду справи настав.

Втім, як встановлено судом, і не спростовано відповідачем, останній у встановлені договором строки оплату за отримані послуги з розподілу природного газу в повному обсязі не здійснив.

Тоді як, частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати отриманих послуг підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 46272,91 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що після подання позову до суду та відкриття провадження у справі, відповідач частково здійснив оплату основного боргу в розмірі 6379,78 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №168 від 20.06.2023 року на відповідну суму з призначенням платежу «опл. за розподіл природн. газу у 04.23р.; дог.232259/17 від 18.12.2020р., д.у.1 від 06.02.2023р., акт №ОГБИ-011391 від 20.06.23», переведення коштів за якою здійснено Казначейською службою України 22.06.2023 року.

За приписами пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, те благо (річ, право, інше майно), з приводу якого виник спір.

У даному випадку, предметом спору є стягнення з відповідача заборгованості за договором розподілу природного газу (для споживачів, що не є побутовими) №232259/17 від 18.12.2017 року у розмірі 46272,91 грн.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, спір в даній справі припинив своє існування у зв`язку з частково оплатою відповідачем суми основного боргу в розмірі 6379,78 грн.

Суб`єкти господарювання мають можливість самостійно регулювати свої відносини, діяти на власний розсуд, тому суд вважає за можливе закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, оскільки такий припинив існування в процесі розгляду справи (13.06.2023 ухвалою суду відкрито провадження у даній справі, а дата зарахування коштів на рахунок оператора ГРМ відбулася 22.06.2023 року).

Пунктом 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

При цьому, закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на момент звернення з позовом, так і на момент ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.09.2021 у справі №638/3792/20 та від 14.09.2022 у справі №914/3112/20.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині стягнення основного боргу у розмірі 46272,91 грн, однак наявні правові підстави для закриття провадження в частині стягнення боргу у розмірі 6379,78 грн, в іншій частині позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, суд зауважує на тому, що відповідач за поданим відзивом підтверджує наявність у нього заборгованості, втім наголошує на розмірі 39333,59 грн, а саме: за грудень 2019 року у розмірі 16132,54 грн, за грудень 2020 року у розмірі 11634,55 грн та за грудень 2022 року у розмірі 11566,50 грн.

Однак, як встановлено судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів, за актом приймання-передачі послуг з розподілу природного газу газорозподільною системою №0ГБИ-037459 від 31.12.2022 року, який підписаний сторонами без заперечень та зауважень, позивачем надані, а відповідачем прийняті послуги з розподілу природного газу у грудні 2022 року на суму 12126,08 грн, а не 11566,50 грн, як помилково вказує відповідач. Жодних доказів перерахунку вартості послуг за вказаним актом відповідачем надано не було і судом під час розгляду даної справи не встановлено.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідач допустив прострочення оплати за надані послуги з розподілу природного газу, позивачем нараховано та заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 22332,58 грн та 3% річних у розмірі 3579,88 грн.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних суд дійшов висновку про їх обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, тому вимоги позивача в цих частинах підлягають задоволенню у заявлених розмірах.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінка доказів - це розумова, пізнавальна діяльність суду, яка полягає у дослідженні якісних і кількісних ознак зібраних доказів у конкретній справі. Закон не регулює порядок роздумів судді. Проте норми права встановлюють зовнішні умови, гарантії, які забезпечують істинність логічних висновків суддів.

Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі №917/549/20.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У постанові Верховного Суду від 01.06.2023 у справі №914/596/22 наголошено на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 86 ГПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість, а доводи відповідача про те, що нездійснення оплати за грудень 2022 року пов`язано з несвоєчасним наданням акту за вказаний період, спростовуються тим, що акт за послуги з розподілу природного газу за грудень 2022 року, який датований 31.12.2022 року, підписаний без заперечень та зауважень зі сторони відповідача та скріплений печаткою.

Безпідставним є і посилання відповідача на приписи Закону України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання під час дії воєнного стану та подальшого відновлення їх функціонування» №2479-ІХ від 29.07.2022 року, яким передбачені державні гарантії суб`єктам господарювання, зокрема, операторам газотранспортних систем компенсується заборгованість (грошові зобов`язання) станом на 1 березня 2022 року, що підлягає врегулюванню згідно із Законом України «Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу», оскільки, як вірно вказує позивач, предмет позову не стосується сфери дії зазначених законів і дія останніх на відповідача не поширюється.

При цьому, судом враховано, що за умовами пункту 6.7 договору, у разі виникнення у споживача заборгованості за цим договором сторони можуть укласти графік погашення заборгованості, який оформлюється додатком до цього договору або окремим договором про реструктуризацію заборгованості. У разі відсутності графіка погашення заборгованості оператор ГРМ має право грошові кошти, отримані від споживача в поточному розрахунковому періоді, зарахувати в рахунок погашення існуючої заборгованості споживача відповідно до черговості її виникнення. Укладення сторонами та дотримання споживачем узгодженого графіка погашення заборгованості не звільняє споживача від виконання поточних зобов`язань за цим договором.

Відтак, враховуючи, що між сторонами відсутній графік погашення заборгованості, оператор ГРМ, тобто, Акціонерне товариство «Київгаз» має право отримані від споживача в поточному розрахунковому періоді, зарахувати в рахунок погашення існуючої заборгованості споживача відповідно до черговості її виникнення, що відповідає умовам пункту 6.7 договору.

Відхиляє суд твердження відповідача про те, що позивачем порушений порядок позасудового врегулювання спору між сторонами, як це передбачено умовами пунктів 11.1 договору, оскільки кожна особа має право обирати не заборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий, можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №910/6929/17.

Відповідно до частини 1, 2 статті 222 Господарського процесуального кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду. У разі необхідності відшкодування збитків або застосування інших санкцій суб`єкт господарювання чи інша юридична особа - учасник господарських відносин, чиї права або законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав або інтересів має право звернутися до нього з письмовою претензією, якщо інше не встановлено законом.

За приписами частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Офіційне тлумачення стосовно питання обов`язковості досудового врегулювання спорів надав Конституційний Суд України у справі №1-2/2002 від 09.07.2002.

Так, обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

З огляду на зазначені приписи національного законодавства, останнє не встановлює обов`язкового досудового врегулювання спору як безумовної передумови для звернення особи, яка вважає, що її права були порушені, невизнані або оспорені іншою особою, із позовом до суду.

В той же час, навіть за наявною умовою того чи іншого господарського договору про досудове врегулювання спору, це не є підставою для обов`язкового проходження такої позасудової процедури до пред`явлення відповідного позову до суду.

За таких обставин, безпосереднє пред`явлення Акціонерним товариством «Київгаз» позову до господарського суду з метою захисту власних порушених майнових прав не є і не може бути підставою ані для залишення такого позову без розгляду, його повернення, ані для відмови у задоволенні позовних вимог. В протилежному випадку, матиме місце порушення права на справедливий суд відповідно до положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Помилковими є і твердження відповідача щодо відсутності правових підстав для нарахування штрафних санкцій, які в межах даного спору позивачем не нараховувалися, а заявлені до стягнення 3% річних та інфляційні втрати є компенсаційними втратами і виступають мірою відповідальності боржника за порушення виконання грошового зобов`язання, а не штрафними санкціями.

При цьому, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Суд також зважає, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.05.2023 у справі №924/1351/20(924/214/22).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, оцінивши подані докази, вимоги та заперечення учасників справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про закриття провадження в частині стягнення боргу у розмірі 6379,78 грн, в іншій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 13, 73, 76-80, 86, 129, 231, 232, 236-242, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі в частині стягнення 6379,78 грн основного боргу закрити.

2. В іншій частині позовні вимоги Акціонерного товариства "Київгаз" до Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури задовольнити.

3. Стягнути з Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури (04053, м. Київ, вул. Вознесенський узвіз, буд. 20, ідентифікаційний код 02214165) на користь Акціонерного товариства "Київгаз" (01103, м. Київ, вул. М. Бойчука, буд. 4-Б, ідентифікаційний код 03346331) основний борг у розмірі 39893 (тридцять дев`ять тисяч вісімсот дев`яносто три) грн 13 коп., 3% річних у розмірі 3579 (три тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять) грн 88 коп., інфляційні втрати у розмірі 22332 (двадцять дві тисячі триста тридцять дві) грн 58 коп. та судовий збір у розмірі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп.

3. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 17.11.2023.

Суддя Т.В. Васильченко