ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.11.2023м. ХарківСправа №922/2874/23

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовомАкціонерне товариство "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕПЛОЕНЕРГОЦЕНТР РОГАНСЬКОГО ПРОМВУЗЛА"
про стягнення коштів

за участю представників:

позивача Орел С.С.

відповідача Рогожина В.В.

ВСТАНОВИВ:

НАК "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" звернулася до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до ТОВ "ТЕЦРП", в якій, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача борг у загальній сумі 31.901.366,40 грн, у тому числі: основний борг у сумі 22.247.802,78 грн; 3% річних у сумі 1.336.020,55 грн; інфляційні втрати в сумі 8.285.900,67 грн, а також витрати зі сплати судового збору.

Фактичними підставами позову є бездіяльність відповідача в частині оплати вартості поставленого позивачем природного газу на підставі договору постачання природного газу від 26.09.2020 №20/21-7087-ТЕ-32 за період з жовтня 2020 по березень 2021.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 10.07.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі №922/2874/23.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 08.08.2023 у справі №922/2874/23 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 03.10.2023 закрито підготовче провадження у справі №922/2874/23 та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судових засіданнях від 10.10.2023 та від 31.10.2023 у справі №922/2874/23 на підставі положень статті 216 ГПК України судом оголошувалась перерва на 31.10.2023 та 07.11.2023 відповідно.

Присутній у судовому засіданні по суті 07.11.2023 представник позивача позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача в судовому засіданні по суті 07.11.2023 проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні.

Заслухавши вступне слово представників сторін, перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками справи докази, суд встановив наступне.

Між НАК "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" (постачальник) та ТОВ "ТЕЦРП" (споживач) був укладений Договір постачання природного газу від 26.09.2020 №20/21-7087-ТЕ-32 (далі - Договір). Згідно з його умовами постачальник зобов`язався поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього Договору.

Додатковими угодами від 26.10.2020 №1, від 23.11.2020 №2, від 30.11.2020 №3, від 22.12.2020 №4, від 29.01.2021 №5, від 26.02.2021 №6, від 26.03.2021 №7, від 29.03.2021 №8 були внесені відповідні зміни до Договору.

Відповідно до вищевказаних додаткових угод ціна природного газу з урахуванням тарифу на послуги його транспортування, в т.ч. ПДВ протягом дії Договору становила:

- з 01 жовтня 2020 року по 31 жовтня року (включно) - 6.597,91 грн;

- з 01 листопада 2020 року по 30 листопада 2020 року (включно) - 6.599,44 грн;

- з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2020 року (включно) - 7.472,71 грн;

- з 01 січня 2021 року по 31 січня 2021 року (включно) - 8.946,73 грн;

- з 01 лютого 2021 року по 28 лютого 2021 року (включно) - 8.358,37 грн;

- з 01 березня 2021 року по 31 березня 2021 року (включно) - 7.684,72 грн;

Згідно з положеннями пункту 5.1. Договору остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання природного газу.

Підпунктом 5.1.1. пункту 5.1. Договору (в редакції Додаткової угоди від 29.03.2021 №8) сторони погодили, що оплата за природний газ, переданий з січня по квітень 2021, здійснюється споживачем двома частинами та виключно грошовими коштами наступним чином: 1) до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу, споживач зобов`язаний сплатити вартість природного газу (Во), розраховану за формулою: Во=Вф - Вв, де Вф - вартість фактично використаного Споживачем природного газу у відповідному розрахунковому періоді, яка визначається в акті приймання-передачі (з урахуванням тарифу на транспортування та ПДВ, грн; Вв - вартість природного газу, на яку відповідно до Меморандуму Споживачу надається відстрочка платежу (за січень 2021) і яка розраховується за формулою Вв-Оф*(Цпр-Цт)*Кадв.; 2) до 30 вересня 2021 (включно) споживач зобов`язаний сплатити вартість природного газу, яка дорівнює значенню Вв.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою і діє в частині постачання природного газу до 30 квітня 2021 року (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (пункт 11.1. Договору).

Як зазначає позивач, ним на виконання умов Договору був поставлений відповідачеві природний газ на загальну суму 64.562.425,74 грн, про що свідчать наявні в матеріалах справи акти приймання-передачі природного газу за період з жовтня 2020 по березень 2021 включно, які підписані уповноваженими представниками сторін без зауважень та скріплені печатками підприємств.

Відповідач оплату за переданий природний газ здійснив частково на суму 42.314.622,96 грн з урахуванням заяви відповідача про припинення зобов`язання шляхом заліку зустрічних однорідних вимог від 25.05.2023 №65. Залишок заборгованості становить 22.247.802,78 грн.

Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту шляхом вжиття наведених у позові способів захисту права.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що позов є передчасним та таким, що позбавляє його законного права скористатися правами та можливостями, якими наділені теплопостачальні та теплогенеруючі організації перед постачальником природного газу відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення". Ціна на природний газ, який постачався за Договором, постійно змінювалась у бік збільшення. Натомість, вартість послуг відповідача (виробництво, транспортування та постачання теплової енергії та гарячої води) для його споживачів встановлюється на підставі Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради, яким визначаються тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування, постачання та послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води, а отже, відповідач обмежений чинним законодавством та позбавлений можливості самостійно встановлювати економічно обґрунтовані ціни на свої послуги.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що умови Договору не містять жодної відкладальної обставини щодо проведення розрахунків з позивачем в інші строки, ніж визначені Договором. Відповідач підписавши Договір із позивачем взяв на себе зобов`язання щодо проведення розрахунків за отриманий природний газ у строки визначені пунктом 5.1. Договору. Врегулювання заборгованості в рамках Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" здійснюється шляхом проведення взаєморозрахунків та реструктуризації заборгованості згідно договорів проведення взаєморозрахунків та договорів реструктуризації заборгованості. Проте, договір про організацію взаєморозрахунків між позивачем та відповідачем не укладався.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

У відповідності до статті 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 530 ЦК України передбачено строк (термін) виконання зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню за настанням цієї події

Судом встановлено настання строків виконання грошових зобов`язань відповідача. Так, Договором (пунктом 5.1.) визначено, що остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.

Факт поставки природного газу в період з жовтня 2020 по березень 2021 на загальну суму 64.562.425,74 грн підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які підписані уповноваженими представниками сторін без зауважень та скріплені печатками підприємств.

Станом на дату звернення з даним позовом до суду заборгованість відповідача за Договором, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, становила 22.247.802,78 грн. Дана обставина відповідачем не заперечується.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Всупереч вимог статті 13 та статті 74 ГПК України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень) відповідачем доказів, які б спростовували факт наявності заборгованості в розмірі 22.247.802,78 грн.

Щодо посилання відповідача на застосування положень Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення" (далі - Закон №1730), суд зазначає наступне.

Закон №1730 визначає процедуру врегулювання заборгованості суб`єктів ринку природного газу як заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ та інші енергоносії, шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

Положеннями частини першої статті 4 Закону №1730 визначено, що взаєморозрахунки або перерахування субвенції проводяться щодо врегулювання заборгованості з різниці в тарифах для погашення кредиторської заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ та інші спожиті енергоносії, використані для виробництва теплової енергії для населення, надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води населенню (без урахування розміру зобов`язань із сплати неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за спожитий природний газ), не погашеної на початок місяця, в якому укладається договір про організацію взаєморозрахунків.

Згідно з абзацом 9 частини першої статті 4 Закону №1730 взаєморозрахунки або перерахування субвенції проводяться у порядку та на умовах, затверджених Кабінетом Міністрів України, за рахунок та в межах видатків державного бюджету за цільовим призначенням, джерелом формування яких є надходження, визначені Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" та на наступні роки на погашення заборгованості з різниці в тарифах.

Таким чином, врегулювання заборгованості в рамках Закону №1730 для учасників процедури врегулювання заборгованості, тобто для відповідача, здійснюється шляхом проведення взаєморозрахунків та реструктуризації заборгованості, згідно договорів проведення взаєморозрахунків (стаття 4 Закону №1730) та договорів реструктуризації заборгованості (стаття 5 Закону №1730). Договір про організацію взаєморозрахунків визначає як наявність заборгованості, так і її обсяг, що відповідає заборгованості, підтвердженої територіальними комісіями з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах.

Згідно з пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України від 20.12.2022 №1403 підставою для проведення розрахунків з погашення заборгованості з різниці в тарифах є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається суб`єктами господарювання та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості (далі учасники розрахунків).

Статтею 598 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, при цьому, припинення зобов`язання є останньою стадією його існування.

Під припиненням зобов`язання розуміють припинення правового зв`язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов`язків, що становлять зміст зобов`язання, тобто кредитор втрачає право вимагати від боржника виконання передбачених у зобов`язанні дій, а боржник звільняється від обов`язку виконувати такі дії під загрозою застосування до нього мір відповідальності.

Матеріалами судової справи підтверджено та не заперечується сторонами, що заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 22.247.802,78 грн за Договором не погашена, договір про організацію взаєморозрахунків не укладався (відповідачем не було здійснено проведення взаєморозрахунків заборгованості або реструктуризації заборгованості за Договором).

Предметом спору у даній справі є майнова вимога про стягнення основної заборгованості за поставлений газ, така заборгованість може вважатися відсутньою лише у разі фактичного врегулювання заборгованості за поставлений газ та здійснення взаєморозрахунків згідно зі статтею 4 Закону №1730 та реструктуризації залишків заборгованості згідно зі статтею 5 Закону №1730. Сам лише факт участі відповідача у процедурі врегулювання заборгованості згідно із Законом №1730 без фактичного врегулювання заборгованості (шляхом проведення розрахунків та реструктуризації), тобто без вчинення юридично значимих дій не можуть свідчити про відсутність заборгованості, стягнення якої є предметом позову в даній справі.

Відповідач, як учасник процедури врегулювання заборгованості, частково виконав певні елементи процедури, яка направлена на врегулювання заборгованості (його включено до Реєстру, затверджено суму різниці в тарифах). Однак, це не означає, що заборгованість вже врегульована (погашена), або належним чином відповідачем виконані умови Договору, або зникнення предмета спору, оскільки договору про організацію взаєморозрахунків або договору про реструктуризацію заборгованості не було укладено (матеріали справи не містять), що у сукупності спростовує посилання Відповідача на відсутність заборгованості за Договором в силу закону.

Більш того, заборгованість відповідача не погашена, а лише підлягає погашенню (підлягає врегулюванню) за рахунок держави в межах видатків спеціального фонду державного бюджету, а це в свою чергу додатково свідчить про наявність непогашеної заборгованості за Договором перед позивачем.

Таким чином, для врегулювання заборгованості за Договором повинна бути вчинена юридично значима дія щодо фактичного погашення суми основного боргу за поставлений природний газ, або зміни зобов`язання за Договором на інше зобов`язання, встановлене Договором про проведення взаєморозрахунків та Договором про реструктуризації заборгованості згідно зі статтями 4, 5 Закону №1730. Саме лише затвердження суми різниці в тарифах не призводить до автоматичного врегулювання такої заборгованості, і, як наслідок, до відсутності заборгованості за Договором.

У постановах від 17.04.2018 у справах №911/4249/16, №906/621/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання.

Аргументи відповідача про те, що заборгованість за спірним Договором взагалі не може бути стягнути в примусовому порядку відповідно до Закону №1730, суд вважає помилковими, оскільки згідно з абзацом 3 частини першої статті 1 Закону №1730 до заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону, включається, зокрема, заборгованість, щодо якої ухвалено судове рішення про стягнення або затверджено мирову угоду. Тому ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості не перешкоджає в подальшому укласти відповідний договір реструктуризації заборгованості.

Інші твердження відповідача щодо наявності вини позивача в неукладенні договору реструктуризації судом відхиляються, оскільки предметом розгляду даної справи є невиконання відповідачем свого зобов`язання за Договором постачання природного газу від 26.09.2020 №20/21-7087-ТЕ-32, а не правовідносини між позивачем та відповідачем щодо порядку укладення договору реструктуризації відповідно до статті 5 Закону №1730.

Відповідно до частини першої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи приписи статті 526 ЦК України та статті 193 ГК України, якими передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги викладені обставини, доведеність з боку позивача факту порушення відповідачем умов Договору та діючого законодавства, та оскільки відповідачем не спростовано наявності заборгованості - суд приходить до висновку про наявність у справі достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у сумі 22.247.802,78 грн.

Крім суми заборгованості позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у сумі 1.336.020,55 грн та інфляційні втрати в сумі 8.285.900,67 грн.

Суд вважає, що зазначені суми нараховані позивачем відповідачеві обґрунтовано. Підставами такого висновку є наступне.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наведені вище норми права та встановлені судом обставини, а саме факт прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, свідчать про правомірність нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат.

Перевіривши правильність здійснених позивачем розрахунків пені, 3% річних та інфляційних втрат судом встановлено, що останні виконані арифметично вірно, згідно з нормами чинного законодавства та у відповідності до умов Договору. Доказів протилежного відповідачем не надано. Отже, позовні вимоги в цій частині (стягнення 3% річних у сумі 1.336.020,55 грн та інфляційних втрат у сумі 8.285.900,67 грн) є законними та обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Твердження відповідача про безпідставність нарахування 3% річних та інфляційних втрат, судом відхиляється, оскільки, положеннями частини першої статті 7 Закону №1730 законодавець запровадив чіткий механізм звільнення боржників - теплопостачальних та теплогенеруючих організацій від відповідальності за несвоєчасну сплату заборгованості за спожитий природний газ та встановив заборону на нарахування і стягнення з таких боржників неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на суми основної заборгованості за договорами купівлі-продажу (постачання) природного газу за наявності таких мов: перебування боржника у відповідному реєстрі та погашення заборгованості боржниками до 31.12.2022 або повного виконання теплогенеруючими та теплопостачальними організаціями умов укладеного договору про реструктуризацію заборгованості.

Разом із тим, матеріали справи не містять ані доказів погашення заборгованості відповідачем до 31.12.2022, у тому числі шляхом проведення взаєморозрахунків згідно статті 4 Закону №1730, ані доказів укладення договору про реструктуризації заборгованості відповідно до статті 5 Закону №1730. А отже, відсутні правові підстави для застосування положень статті 7 Закону №1730 щодо заборони нарахування процентів річних та інфляційних втрат.

Також, суд звертає увагу, що здійснюючи підприємницьку діяльність відповідач повинен самостійно нести всі ризики: як щодо дотримання норм чинного законодавства України, так і щодо належного виконання добровільно взятих на себе договірних зобов`язань, а також самостійно нести юридичну відповідальність за допущені у своїй діяльності правопорушення.

Зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю, тобто відсотки річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобів`язання (аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палата Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №910/4590/19), а отже відсутні підстави відмовити у їх стягненні за наявності форс-мажорних обставин. Аналогічні доводи викладені Верховним Судом у постанові від 23.03.2023 по справі №920/505/22.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що доводи відповідача не спростовують законності та обґрунтованості нарахувань, що заявлені позивачем до стягнення в межах даної справи.

Частиною четвертою статті 11 ГПК України унормовано, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994).

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 129 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, витрати позивача зі сплати судового збору в розмірі 478.045,86 грн грн покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 73, 76, 77, 86, 123, 126, 129, 236-238, 244 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕПЛОЕНЕРГОЦЕНТР РОГАНСЬКОГО ПРОМВУЗЛА" (61172, м. Харків, вул. Роганська, буд. 155, ) на користь Акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА АКЦІОНЕРНА КОМПАНІЯ "НАФТОГАЗ УКРАЇНИ" (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, )

- основний борг у сумі 22.247.802,78 грн;

- 3% річних у сумі 1.336.020,55 грн;

- інфляційні втрати в сумі 8.285.900,67 грн;

- витрати зі сплати судового збору в розмірі 478.045,86 грн.

3. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня складання повного рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції Східного апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено "15" листопада 2023 р.

Суддя Н.С. Добреля