ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" жовтня 2023 р. Справа №911/80/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Алданової С.О.

Демидової А.М.

при секретарі судового засідання Невмержицькій О.В.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 31.10.2023

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Бориспільське лісове господарство"

на рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2022 (повний тест рішення складено 15.12.2022)

у справі №911/80/22 (суддя Кошик А.Ю.)

за позовом Бориспільської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вороньківської сільської ради та Державної екологічної інспекції Столичного округу

до Державного підприємства "Бориспільське лісове господарство"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів Київська обласна рада

про стягнення 357 109,48 грн,

ВСТАНОВИВ:

Бориспільська окружна прокуратура (далі - прокуратура) в інтересах держави в особі Вороньківської сільської ради (далі - Рада) та Державної екологічної інспекції Столичного округу (далі - Інспекція) звернулася до Господарського суду Київської області з позовом про стягнення з Державного підприємства "Бориспільське лісове господарство" (далі - ДП "Бориспільський лісгосп") 357 109,48 грн шкоди, завданої навколишньому природному середовищу, шляхом їх перерахування одержувачам:

- 107 132,84 грн (30%) до спеціального фонду Державного бюджету України;

- 71 421,90 грн (20%) до спеціального фонду Київського обласного бюджету;

- 178 554,74 грн (50%) на користь фонду охорони навколишнього природного середовища.

Обґрунтовуючи позовні вимоги прокурор посилався на те, що ДП "Бориспільський лісгосп", як постійний лісокористувач, не дотримавшись вимог законодавства в частині забезпечення охорони та захисту лісових насаджень, допустив самовільну порубку, на підпорядкованій йому території, не забезпечив збереження не призначених для порубки дерев, не здійснив комплекс заходів, спрямованих на збереження лісів, незаконних порубок, не запобіг порушенням законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, внаслідок чого навколишньому природному середовищу заподіяно збитки на суму 357 109,48 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.09.2022 у справі №911/80/22 позов задоволено. Стягнуто з ДП "Бориспільський лісгосп" 357 109,48 грн шкоди, завданої навколишньому природному середовищу, шляхом перерахування: 107 132,84 грн (30%) до спеціального фонду Державного бюджету України; 71 421,90 грн (20%) до спеціального фонду Київського обласного бюджету; 178 554,74 грн (50%) на користь фонду охорони навколишнього природного середовища. Стягнуто з ДП "Бориспільський лісгосп" на користь прокуратури Київської області судовий збір в сумі 5 356,64 грн.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурором встановлено порушення інтересів держави, а Рада, як орган місцевого самоврядування до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, не здійснює захист цих інтересів, що відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" обґрунтовує підстави здійснення прокурором представництва в суді законних інтересів держави та пред`явлення цієї позовної заяви. Позовні вимоги прокуратури в інтересах держави в особі Ради та Інспекції до ДП "Бориспільський лісгосп" прo стягнення 357 109,48 грн доведені, обґрунтовані, відповідачем не спростовані, тому підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ДП "Бориспільський лісгосп" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2022 у справі №911/80/22 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Так, на думку скаржника, в позовній заяві прокурором не обґрунтовано та не підтверджено належними засобами доказування, що Радою не здійснювався або неналежним чином здійснювався захист інтересів держави, що не відповідає частині 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру". Крім того, Інспекція також не позбавлена права на звернення до суду. Проте, прокурором не надано належних доказів того, що позивачі не могли або не бажали самостійно захищати інтереси держави.

Скаржник зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази, коли саме проведено незаконну порубку та якої породи зрубано дерева, що свідчить про відсутність достатніх доказів розміру заподіяної шкоди.

Крім того, в апеляційній скарзі міститься клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2022 у справі №911/80/22.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2023, апеляційну скаргу ДП "Бориспільський лісгосп" на рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2022 у справі №911/80/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Ходаківська І.П., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.06.2023 витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи №911/80/22. Відкладено розгляд питання про відкриття, повернення, залишення без руху або відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ДП "Бориспільський лісгосп" на рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2022 у справі №911/80/22.

Матеріали справи №911/80/22 передано в межах суду 14.06.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2023 апеляційну скаргу ДП "Бориспільський лісгосп" на рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2022 у справі №911/80/22 залишено без руху, надано скаржнику строк на усунення недоліків апеляційної скарги.

Скаржник, у встановлений строк, усунув недоліки апеляційної скарги, шляхом подання відповідної заяви.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2023 поновлено ДП "Бориспільський лісгосп" пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2022 у справі №911/80/22. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДП "Бориспільський лісгосп" на рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2022 у справі №911/80/22. Зупинено дію рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2022 у справі №911/80/22 на час апеляційного провадження. Учасникам справи надано право подати відзив на апеляційну скаргу, заяви, клопотання, пояснення до 17.07.2023. Розгляд апеляційної скарги призначено на 01.08.2023 о 12 год 15 хв.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.08.2023 розгляд справи №911/80/22 відкладено на 15.08.2023 на 11 год 50 хв.

15.08.2023 на адресу Північного апеляційного господарського суду від прокурора надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому останній просить суд апеляційної інстанції рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2022 у справі №911/80/22 залишити без змін, а апеляційну скаргу ДП "Бориспільський лісгосп" - без задоволення. Крім того, прокурор просить поновити строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.08.2023 розгляд справи №911/80/22 відкладено на 29.08.2023 на 13 год 00 хв.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 28.08.2023 у зв`язку із перебуванням судді Демидової А.М. з 28.08.2023 по 01.09.2023 та судді Ходаківської І.П. з 28.08.2023 по 10.09.2023 у відпустках, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.08.2023 справу №911/80/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Алданова С.О., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.08.2023 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ДП "Бориспільський лісгосп" на рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2022 у справі №911/80/22 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Алданова С.О., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.08.2023 розгляд справи №911/80/22 відкладено на 12.09.2023 о 13 год 25 хв.

08.09.2023 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшло клопотання Ради про розгляд справи без участі її представника.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2023 розгляд справи №911/80/22 відкладено на 26.09.2023 о 12 год 15 хв. Крім того, цією ухвалою залучено до участі у справі Київську обласну раду як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивачів.

Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду від 25.09.2023 у зв`язку із перебуванням судді Євсікова О.О. у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2023 справу №911/80/22 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Алданова С.О., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.09.2023 прийнято до свого провадження апеляційну скаргу ДП "Бориспільський лісгосп" на рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2022 у справі №911/80/22 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Алданова С.О., Демидова А.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.09.2023 розгляд справи №911/80/22 відкладено на 24.10.2023 о 12 год 30 хв.

24.10.2023 на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення прокуратури по суті спору.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.10.2023 розгляд справи №911/80/22 відкладено на 31.10.2023 об 11 год 55 хв.

Позивач-2, відповідач та третя особа своїх представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Згідно з частинами 3, 6, 8 статті 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Суд викликає або повідомляє експерта, перекладача, спеціаліста, а у випадках термінової необхідності, передбачених цим Кодексом, - також учасників справи телефонограмою, телеграмою, засобами факсимільного зв`язку, електронною поштою або повідомленням через інші засоби зв`язку (зокрема мобільного), які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.

З 05.10.2021 офіційно розпочали функціонування три підсистеми (модулі) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: "Електронний кабінет", "Електронний суд", підсистема відеоконференцзв`язку, у зв`язку з чим, відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, державні органи, органи місцевого самоврядування та суб`єкти господарювання державного та комунального секторів економіки реєструють офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі у добровільному порядку. На що також звертає увагу учасників процесу Верховний Суд у своїх ухвалах від 12.10.2022 у справі №910/14311/21, від 12.10.2022 у справі №910/14469/21, від 12.10.2022 у справі №922/2017/17.

Крім того, Верховий Суд в ухвалі від 22.08.2022 у справі №916/2731/21 вказав, що відповідно до рішення Ради Суддів України від 05.08.2022 з метою підвищення рівня використання інструментів електронного судочинства під час відправлення правосуддя в умовах скрутного фінансового забезпечення судів рекомендовано судам, зокрема у випадках, коли адвокат, нотаріус, приватний виконавець, арбітражний керуючій, судовий експерт, державний орган, орган місцевого самоврядування, суб`єкт господарювання державного або комунального секторів економіки, який бере участь у справі, не має офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі - вимагати зареєструвати таку офіційну електронну адресу для подальшого направлення судом процесуальних документів в електронній формі; виклики та повідомлення, обмін процесуальними документами з учасниками судових проваджень у першу чергу здійснювати за допомогою електронної пошти та/або з використанням вказаних учасниками судових проваджень мобільних телефонів (в тому числі й з використанням месенджерів, які дозволяють отримати інформацію про доставку відповідного повідомлення, процесуального документа, та отримати інформацію про їх прочитання). Закликано усіх учасників судових проваджень, зокрема - з розумним інтервалом часу цікавитися провадженням у їх справах, добросовісно користуватися належними процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки; зареєструвати електронну адресу в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі; зареєструватися в підсистемі "Електронний кабінет" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи; використовувати функціонал "Електронного кабінету" для ознайомлення з поданими документами в електронній формі.

Таким чином, позивач-2, відповідач та третя особа повідомлені судом апеляційної інстанції про дату, час та місце проведення судового засідання апеляційним господарським судом, при цьому явка обов`язковою не визнавалась, а тому справа №911/80/22 розглядається за відсутності їх представників.

Прокурор у судовому засіданні 31.10.2023 заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2022 у справі №911/80/22 залишити без змін.

Розглянувши клопотання прокурора про поновлення строку для надання відзиву на апеляційну скаргу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 118 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами та труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2022 у справі №911/2130/21.

Прокурор в порушення вимог статті 119 ГПК України не навів та не довів суду відповідними доказами неможливості вчасно подати до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу, строк на подачу якої встановлено ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2023 до 17.07.2023.

За таких обставин, відзив прокурора на апеляційну скаргу підлягає залишенню без розгляду на підставі частини 2 статті 118 ГПК України.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, в порядку статті 53 ГПК України, статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура звернулася до Господарського суду Київської області з позовом в інтересах держави в особі Ради та Інспекції до ДП "Бориспільський лісгосп" про відшкодування збитків, заподіяних незаконною порубкою дерев з наступних підстав.

Під час реалізації представницьких повноважень, передбачених статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокуратурою встановлено, що 15.04.2020 працівниками лісової охорони ДП "Бориспільський лісгосп" виявлено факт незаконної рубки дерев на землях, які знаходяться в постійному користуванні ДП "Бориспільський лісгосп" Кийлівського лісництва, а саме - в кварталі 67 виділ 10 виявлено рубку 75 дерев на суму 357 109,48 грн.

Розрахунок збитків спричинених рубкою і пошкодженням дерев і чагарників до ступеня припинення росту у Кийлівському лісництві здійснено інженером охорони та захисту лісу ДП "Бориспільський лісгосп" Бобик М.М. згідно з постановою Кабінету міністрів України від 23.07.2008 №665 "Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної лісу".

Згідно з Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серії І-КВ №001211, виданого на підставі рішення Бориспільської райдержадміністрації від 15.04.2004 №301, ДП "Бориспільський лісгосп" є постійним користувачем земельної ділянки площею 2308,1000 га, розташованої в адміністративних межах Головурівської сільської ради Бориспільського району Київської області.

Відповідно до пункту 3.1 статуту ДП "Бориспільський лісгосп" (далі - Статут) підприємство створено з метою ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання та відтворення лісів.

Згідно з пунктом 3.2.2 Статуту основним напрямком діяльності підприємства є, зокрема, забезпечення охорони лісів від незаконних рубок.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 №715-р "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Київської області" Головурівська сільська рада входить до складу Вороньківської об`єднаної територіальної громади.

Звертаючись до суду з даним позовом про відшкодування шкоди, заподіяної порушенням вимог лісового законодавства у випадках встановлення на підвідомчій лісовому господарству території факту правопорушення, вчиненого невстановленими особами, прокурор виходить з того, що обов`язки із забезпечення охорони, захисту, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, дотримання правил і норм використання лісових ресурсів, ведення лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснення використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення, відповідно до статті 19 Лісового кодексу України (далі - ЛК України) покладено на відповідача як на постійного лісокористувача.

Частиною 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з частинами 3, 4 статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Частиною 1 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

За приписами частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом 4 цієї частини.

Відповідно до частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 15.10.2019 у справі №903/129/18 та від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

Як вбачається з матеріалів справи, прокуратурою на адресу Інспекції скеровано лист щодо отримання інформації про вжиті заходи щодо стягнення збитків, завданих навколишньому природному середовищу або повідомити причини, що перешкоджають захисту порушених інтересів держави.

Згідно з інформацією Інспекції від 03.09.2021 №4/2/07-33/3312 будь-яких заходів щодо відшкодування заподіяних збитків останньою не вживалось.

Таким чином, з огляду на викладене, Інспекція в даному випадку є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Крім того, у відповідь на запит прокуратури, Рада листом від 06.09.2021 №1903/02-17 повідомила, що у останньої відсутні можливості для звернення до суду із вказаних питань.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що прокуратурою у повній мірі виконано вимоги, передбачені статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" шляхом надання належного обґрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єктів владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для відповідного представництва.

За приписами статті 5 ЛК України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 19 ЛК України постійні лісокористувачі зобов`язані забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень, посилення їх корисних властивостей, підвищення родючості ґрунтів, вживати інших заходів відповідно до законодавства на основі принципів сталого розвитку.

Згідно з пунктом 5 статті 64 ЛК України, яка регулює основні вимогами щодо ведення лісового господарства, підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від пожеж, захист від шкідників і хвороб, незаконних рубок та інших пошкоджень.

За приписами статей 86, 89, 90 ЛК України організація і забезпечення охорони і захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів, зокрема, від незаконних рубок, покладається на постійних лісокористувачів відповідно до цього Кодексу.

Однак, у порушення зазначених нормативних приписів відповідач не забезпечив охорону і збереження лісу від незаконної рубки.

Пунктом 1 частини 2 статті 105 ЛК України встановлено, що порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону. Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників.

Статтею 107 ЛК України передбачено, що підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

Системний аналіз змісту положень пункту 1 частини 2 статті 19, пункту 5 статті 64, частин 1, 5 статті 86, пункту 5 частини 2 статті 105 та статті 107 ЛК України свідчить про те, що відповідач, як постійний лісокористувач, має нести відповідальність за порушення вимог щодо ведення лісового господарства, зокрема, за незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок на підвідомчій відповідачу території.

Відповідно до частини 4 статті 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України.

Частиною 1 статті 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачено, що шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди міститься у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1172 ЦК України регламентовано, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків.

Майстер лісу ДП "Бориспільське лісове господарство" згідно із посадовою інструкцією майстра лісу, чинної на час виявлення порушень лісового законодавства, зобов`язувався забезпечувати охорону лісових насаджень в закріпленому обході від незаконної рубки лісу (пункт 3.26 Посадової інструкції майстра лісу ДП "Бориспільський лісгосп".

Натомість, внаслідок неналежного виконання працівниками ДП "Бориспільський лісгосп" обов`язків по захисту, охороні лісових насаджень від незаконних рубок, навколишньому природному середовищу заподіяно збитки.

Отже, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що ДП "Бориспільський лісгосп", як постійний лісокористувач, не дотримавшись вимог законодавства в частині забезпечення охорони та захисту лісових насаджень, допустив самовільну порубку на підпорядкованій йому території, не забезпечив збереження не призначених для порубки дерев, не здійснив комплекс заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних порубок, не запобіг порушенням законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

Відповідно до статті 105 ЛК України, статті 68 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" вчинення відповідачем зазначених правопорушень (порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів) є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності.

При цьому, не важливо, хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках, наданих у постійне користування відповідачу, оскільки визначальним є факт порушення відповідачем (постійним лісокористувачем) встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі шкоди.

Таким чином, оскільки, лісокористувач не забезпечує охорону і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допускає самовільну вирубку лісу, чим заподіюється матеріальна шкода лісовому фонду України, вказане є підставою для стягнення з відповідача суми завданої шкоди.

Обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев.

Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

Таким чином, відповідач, як постійний лісокористувач, не дотримавши вимог законодавства в частині забезпечення охорони та захисту лісових насаджень допустив самовільну порубку, на підпорядкованій йому території, не забезпечив збереження не призначених для порубки дерев, не здійснив комплекс заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних порубок, не запобіг порушенням законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.

Відтак, апеляційний господарський суд зазначає про наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення (зумовлена через незаконну порубку дерев, шкода на загальну суму завдану державі, протиправна бездіяльність відповідача, яка полягає у незабезпеченні належної охорони лісу, причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідача та шкодою, вина) та наявність підстав для стягнення з відповідача завданої шкоди.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає про те, що за порушення лісового законодавства цивільно-правову відповідальність несуть не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів, а й постійні лісокористувачі, які допустили протиправну бездіяльність щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних порубок.

Схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2020 у справі №920/1106/17.

Разом із тим, відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо запровадження та виконання комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від незаконних рубок.

Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування ДП "Бориспільський лісгосп", оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.

Таким чином, обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев. Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 09.09.2018 у справі №909/976/17, постановах Верховного Суду від 18.02.2019 у справі №926/869/18 та від 24.02.2021 у справі №906/366/20.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у позові заявлено до відшкодування шкоду, заподіяну незаконними рубками дерев відповідачу, що виявлено вході перевірки і відповідачем не спростовано. Обов`язок відповідного відшкодування шкоди є безпосереднім наслідком виявлених фактів незаконно вирубаних дерев і розраховується на підставі відповідної Методики в залежності від вартості кожного дерева, тому, за встановленого факту рубки дерев, інші питання оформлення та застосування акта перевірки не підлягають дослідженню в даному спорі.

За приписами статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності українського народу від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Частиною 1 статті 4 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" передбачено, що природні ресурси України є власністю Українського народу.

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами (стаття 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Природні ресурси, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування (стаття 142 Конституції України). Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на землю та природні ресурси (стаття 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Статтею 15 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" визначено, що місцеві ради в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища.

Права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку (стаття 145 Конституції України).

Як вбачається із позовної заяви, вона подана прокуратурою, як захід прокурорського реагування з метою захисту інтересів держави в особі Ради та Інспекції.

Також Раду повідомлено прокурором про представництво інтересів держави в її особі у даній справі.

Таким чином, прокурором встановлено порушення інтересів держави, а Рада, як орган місцевого самоврядування до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, не здійснює захист цих інтересів, що відповідно до частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" обґрунтовує підстави здійснення прокурором представництва в суді законних інтересів держави та пред`явлення цієї позовної заяви.

Крім того, на переконання колегії суддів, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що відсутність у Ради інформації про незаконну рубку дерев не звільняє її від обов`язку контролювати належне їй майно комунальної власності. Зауваження щодо здійснення прокуратурою представницьких функцій жодним чином не спростовують по суті виявлених порушень та підстав для стягнення з відповідача шкоди.

Частиною 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно зі статтею 20 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" Державній екологічній інспекції, як спеціально уповноваженому органу з питань екології та природних ресурсів, надано право здійснювати контроль за використанням та охороною земель, надр, лісів та дотриманням норм екологічної безпеки.

Інспекція відповідно до Положення про Державну екологічну інспекцію Столичного округу, затвердженого наказом державної екологічної інспекції України від 01.06.2021 №253, в межах своїх повноважень здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням вимог законодавства, зокрема, про охорону, захист, використання лісів.

Проте, Інспекцією, за наявності достатніх підстав, до цього часу не вжито дієвих заходів щодо захисту інтересів держави в частині відшкодування шкоди, що свідчить про бездіяльність органу, уповноваженого державою та органу місцевого самоврядування.

Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає про те, що сам факт не звернення до суду органом державного контролю з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави та жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження щодо стягнення шкоди, завданої навколишньому природному середовищу, оскільки не звертається до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №903/129/18.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає про те, що прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

При стягненні шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, слід, врахувати приписи статті 47 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" та вимоги пункту 7 частини 3 статті 29, пункту 7 частини 2 статті 69 Бюджетного кодексу України, які визначають, що джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів є 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, а до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до сільських, селищних, міських бюджетів - 50 відсотків, обласних бюджетів - 20 відсотків.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі статтею 29 Бюджетного кодексу України джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 1 частини 2 статті 67-1 цього Кодексу) є, зокрема, 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 69-1 Бюджетного кодексу України до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать, зокрема, 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до сільських, селищних, міських бюджетів, бюджетів об`єднаних територіальних громад - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя - 70 відсотків;

Разом із тим, вимога про стягнення на 50% на користь одержувача - Фонду охорони навколишнього природного середовища не відповідає приписам пункту 4 частини 1 статті 69-1 Бюджетного кодексу України.

Крім того, вимога про стягнення 20% до спеціального фонду Київського обласного бюджету, також не підлягає задоволенню, оскільки прокурор не звертався з позовом в інтересах держави в особі Київської обласної ради і остання не є позивачем у даній справі.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що до стягнення з відповідача підлягають 107 132,84 грн (30%) до спеціального фонду Державного бюджету України.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

В пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

При винесені даної постанови судом апеляційної інстанції надані вичерпні відповіді на доводи та вимоги сторін, із застосуванням норм права, які регулюють спірні правовідносини.

Згідно зі статтею 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення; 3) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині; 4) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково; 5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю; 6) скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції; 7) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених у пунктах 1-6 частини 1 цієї статті.

Враховуючи те, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, рішення Господарського суду міста Києва від 22.09.2022 у справі №911/80/22 підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Безумовним наслідком залучення судом апеляційної інстанції до участі у справі особи, про права, обов`язки та (або) інтереси якої прийнято рішення у справі, є скасування оскаржуваного судового рішення на підставі пункту 4 частини 3 статті 277 ГПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду з ухваленням судом апеляційної інстанції нового судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.12.2020 у справі №910/17637/18.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 277 ГПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Враховуючи прийняття судом рішення про права та інтереси Київської обласної ради, не залученої судом першої інстанції до участі у справі, залучення судом апеляційної інстанції вказаної особи ухвалою від 12.09.2023 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивачів, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ДП "Бориспільський лісгосп" підлягає задоволенню частково, рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2022 у справі №911/80/22 підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Судові витрати за подання апеляційної скарги позивача покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог відповідно до приписів статті 129 ГПК України.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Бориспільське лісове господарство" на рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2022 у справі №911/80/22 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 22.09.2022 у справі №911/80/22 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Державного підприємства "Бориспільське лісове господарство" (08324, Київська область, Бориспільський район, село Гора, вулиця Лісова, будинок 1; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00992102) 107 132, 84 грн шкоди, завданої навколишньому природному середовищу до спеціального фонду Державного бюджету України.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Стягнути з Державного підприємства "Бориспільське лісове господарство" (08324, Київська область, Бориспільський район, село Гора, вулиця Лісова, будинок 1; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00992102) на користь прокуратури Київської області (01601, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 27/2; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 02909996, банк отримувача - Державна казначейська служба України по м. Київ, МФО 820172, рахунок отримувача UA0015641) судовий збір в сумі 1 606 (одна тисяча шістсот шість) грн 99 коп.

6. Стягнути з прокуратури Київської області (01601, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 27/2; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 02909996) на користь Державного підприємства "Бориспільське лісове господарство" (08324, Київська область, Бориспільський район, село Гора, вулиця Лісова, будинок 1; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00992102) 2 410 (дві тисячі чотириста десять) грн 49 коп витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

7. Видачу наказів на виконання даної постанови доручити Господарському суду Київської області.

8. Матеріали справи №911/80/22 повернути до Господарського суду Київської області.

9. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 03.11.2023.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді С.О. Алданова

А.М. Демидова