ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2023 р.м. ХарківСправа № 5023/10655/11 (922/3832/23)

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Усатий В.О.

судді: Яризько В.О. , Хотенець П.В.

без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТЕЛЕКТРО" (65031, м.Одеса, вул. Миколи Боровського, буд 33, )
до Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" (61001, м.Харків, вул.Плеханівська, буд 123, )
про стягнення коштів в межах справи про банкрутство Державного підприємства "Завод імені В.О Малишева"

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОПТЕЛЕКТРО" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Державного підприємства "Завод імені Малишева", в якій просить суд стягнути заборгованість за Договором поставки № 156дп від 26.02.2021 у розмірі 19 875,04 грн., з яких:12 810,00 грн. сума основного боргу, 4 891,20 грн. інфляційні збитки, 3% річних у розмірі 892,84 грн., пеня у розмірі 1 281,00 грн.

За попереднім (орієнтовним) розрахунком судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести із розглядом справи, витрати складаються з суми судового збору за подання даного позову до суду у розмірі 2684,00 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн.

В провадженні Господарського суду Харківської області знаходиться справа про банкрутство Державного підприємства "Завод імені Малишева", яка розглядається колегією суддів у складі: головуючий суддя Усатий В.О., судді Хотенець П.В. та Яризько В.О.

Відповідно до ч. 2 статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною яких є боржник.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду позовна заява в межах справи про банкрутство (вхідний номер 3832/23 від 29.08.2023) передана на розгляд колегії суддів: головуючий суддя Усатий В.О., судді Хотенець П.В., Яризько В.О.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється З УРАХУВАННЯМ особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства за результатами розгляду спору суд ухвалює рішення. Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за ПРАВИЛАМИ СПРОЩЕНОГО ПОЗОВНОГО ПРОВАДЖЕННЯ.

Позивач має право в позовній заяві заявити мотивоване клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі.

У відповідності до ч. 5 ст. 252 ГПК України, справи в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою суду від "04" вересня 2023 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТЕЛЕКТРО" (вхідний номер 3832/23 від 29.08.2023) до Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" в межах справи №5023/10655/11 про банкрутство Державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева». Відкрито провадження у справі № 5023/10655/11 (922/3832/23). Постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Відповідачу, згідно статті 251 ГПК України, встановлено строк 15 днів з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позов. Докази надіслання відзиву іншій стороні надати суду. У разі ненадання відзиву на позов у встановлений судом строк, справа згідно з ч.9 ст.165 ГПК України буде розглянута за наявними в ній матеріалами. Встановлено позивачу строк на подання до суду відповіді на відзив із урахуванням вимог ст.166 ГПК України - п`ять днів з дня отримання відзиву. Докази надіслання відповіді на відзив іншій стороні надати суду. Встановлено відповідачу строк для подання заперечення із урахуванням вимог ст.167 ГПК України - п`ять днів з дня отримання відповіді на відзив. Докази надіслання заперечення іншій стороні надати суду. Роз`яснено учасникам справи, що відповідні заяви по суті справи повинні відповідати вимогам статей 161-167 Господарського процесуального кодексу України та мають бути подані у строк, визначений в ухвалі.

28.09.2023 до суду від відповідача надійшов відзив (вх.№26283),в якому останній вказує, що не визнає позовні вимоги ТОВ «Оптелектро» про стягнення суми боргу у розмірі 12 810,00 грн., З % річних у сумі 892,84 грн., інфляційних втрат у сумі 4891,20 грн., пені у сумі 1 281,00 грн. за Договором поставки № 182дп від 04.03.2021. Відповідач зазначає, що здійснив оплату за поставлений товар у розмірі 12810,00 грн. Окрім того, на думку відповідача, позивачем не доведено період невиконання відповідачем зобов`язання по здійсненню розрахунку за поставку товару за Договором № 156дп, невірно визначено дату, з якої у відповідача виникло зобов`язання здійснити оплату за товар, що спричинило невірний розрахунок пені, 3 % річних та інфляційних витрат. Також, відповідачем зазначено, що визначена позивачем сума гонорару адвоката є неспівмірною зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг, а відтак, вимоги про стягнення 15 000,00 грн. є необґрунтованими, на думку відповідача, у зв`язку з чим, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі внаслідок недоведеності обставин, на які посилається позивач. У разі, якщо суд не погодиться з думкою відповідача щодо недоведеності витрат позивача на правничу допомогу, останній просить зменшити її розмір, встановивши її у сумі 1000,00 грн.

Відзив з додатком долучено до матеріалів справи.

02.10.2023 до суду від позивача надійшов детальний опис робіт виконаних адвокатом при наданні професійної правничої допомоги (вх.№ 26673).

Позивач не скористався своїм правом на подання похідної заяви по суті справи (відповідь на відзив).

Згідно статті 248 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 1 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Суд констатує про те, що ним було дотримано строки розгляду справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована Україною 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України"). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про вчинення усіх необхідних дій для розгляду справи та про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом встановлено наступне.

26.02.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОПТЕЛЕКТРО» (ПОСТАЧАЛЬНИК) та Державним підприємством «ЗАВОД ІМЕНІ В.О.МАЛИШЕВА» (ПОКУПЕЦЬ) був укладений Договір поставки № 156дп (далі Договір).

Пунктом 1.1. Договору, постачальник зобов`язується, передати у власність покупцю, а покупець у порядку й на умовах, передбачених даним Договором, зобов`язується прийняти та оплатити товарно-матеріальні цінності, надалі за текстом «Товар», асортимент, комплектність, кількість та вартість якого визначається сторонами окремо а специфікації, що є невід`ємною частиною Договору.

Згідно п. 1.2. Договору передбачено, що поставка товару буде відбуватись одноразово на підставі замовлення (заявки) покупця, що має в обов`язковому порядку містити посилання на цей Договір, асортимент, комплектність, кількість, маркування та пакування товару, відповідати специфікації до даного Договору та бути підписаною покупцем. Замовлення (заявка) на партію товару формується на підставі переліку, який визначено сторонами у специфікації.

У відповідності до п.1.5. Договору, право власності на товар переходить до покупця з моменту його фактичної поставки від постачальника та підписання сторонами накладної. Ризик випадкового знищення та/або пошкодженій товару несе постачальник до моменту його передачі покупцю.

Пунктом 2.1. Договору сторонами погоджено, суму Договору .

Відповідно до п. 2.3. Договору поставки № 156дп від 26.02.2021 р., покупець зобов`язується оплатити постачальнику вартість партії товару протягом 30 календарних днів з дати постачання та за умови приймання покупцем партії товару.

Згідно п. 2.4. Договору, оплата товару покупцем здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в безготівковій формі.

Пунктом 2.6. Договору передбачено, що зобов`язання покупця по оплаті вважаються виконаними з моменту списання грошових коштів з рахунку покупця.

Згідно з п. 3.1 Договору постачальник зобов`язаний поставити товар покупцю на умовах СРТ - м. Харків, ТОВ Нова Пошта, склад № 1 згідно з Міжнародними правилами тлумачення торгових термінів Інкотермс-2020 протягом 5 (п`яти) календарних днів з моменту досягнення сторонами згоди щодо асортименту, комплектності, кількості та вартості партії товару відповідно до положень п. 1.2 Договору.

Відповідно п. 4.1. Договору, передача постачальником товару покупцю фіксується шляхом підписання двосторонньої видаткової накладної товарно-транспортної накладної, у яких зазначають асортимент, комплектність, кількість та вартість товару та за наявності документу, що підтверджує якість товару (сертифікат якості виробника, а для продукції, що відлягає обов`язковій сертифікації а Україні, - сертифікат відповідності, карти даних небезпечного фактора, висновок державної санітарно-гігієнічної експертизи, копію дозволу на транспортування, паспорт безпеки хімічної продукції), які підтверджують якість та супроводжують продукцію. При відсутності таких оригіналів, постачальник направляє замовнику завірені ним або заводом-виробником документи. Обов`язок по складенню первинних документів покладений на постачальника.

Згідно п. 4.3. Договору, приймання товару за кількістю здійснюється покупцем в момент фактичного отримання товару за видатковою накладною та товарно-транспортною накладною.

Відповідно п. 4.4. Договору, приймання товару за асортиментом, комплектністю, маркуванням та пакуванням товару здійснюється покупцем протягом 20 (двадцяти) календарних днів з дня фактичного отримання товару. У разі виявлення невідповідності товару умовам Договору щодо асортименту та/або комплектності та/або маркування та/або пакування товару покупцем, без виклику представника постачальника, складає рекламаційний акт, про що повідомляє постачальника. Рекламаційний акт покупця вважається належним та допустимим доказом відповідності товару умовам Договору щодо асортименту та/або комплектності та/або маркування та/або пакування Товару.

Згідно п.4.5. Договору, приймання товару за якістю здійснюється покупцем протягом гарантійного терміну, зазначеного в п. 5.1 цього Договору. Якщо протягом гарантійного терміну виявлено невідповідність поставленого товару за якістю, покупець повідомляє про це постачальника та складає рекламаційний акт відповідно до цього Договору.

Згідно з п. 5.1 Договору № 182дп гарантійний строк на поставлений товар складає 24 місяці. Гарантійні зобов`язання зберігають чинність у випадку переходу прав на товар до третіх осіб. При постачанні комплектуючих (прилади, вироби) гарантійні зобов`язання постачальника наступають з моменту введення в експлуатацію але не більше ніж через шість місяців з моменту поставки.

Відповідно до п. 6.3.1. Договору поставки, у разі неналежного виконання грошового зобов`язання, прострочення якого триває більше 10 календарних днів. покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені, від простроченої до оплати суми, за кожен день такого порушення, але в будь-якому випадку не більше 10% від суми заборгованості за відповідним зобов`язанням.

Згідно п. 10.1. Договору, цей Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення його тексту їхніми печатками (у разі їх наявності) і діє до 31.12.2021, а в частині виконання постачальником гарантійних зобов`язань - до повного виконання. Зобов`язання покупця за цим Договором виникають з моменту оплати ним (в тому числі частково) вартості товару або приймання ним товару по якості відповідно до Розділу 4 цього Договору, в залежності від того, яка з подій настане раніше.

З матеріалів справи вбачається, що 26.02.2021 сторонами було підписано Специфікацію № 1 до Договору поставки № 156дп від 26.02.2021.

29.03.2021 постачальник поставив на адресу покупця товар (Світлодіодна панель VARGO-48W 6500К 220V, V-111138 у кількості 57 од. та Світлодіодна панель VARGO-48W 6500К 220V, V-111138 у кількості 4 од.) на загальну суму 12 810,00 грн. з ПДВ, про що сторонами було складено, підписано та скріплено печатками сторін видаткову накладну № 207 від 29.03.2021 .

Будь-яких зауважень до продавця щодо товару, його якості, кількості, строку відвантаження, чи будь-яких інших зауважень від покупця матеріали справи не містять.

Позивач зазначає, що відповідач свій обов`язок щодо здійснення оплати вартості отриманого товару в строки погоджені умовами договору не виконав.

08.08.2023 на адресу відповідача цінним листом з описом вкладення позивачем було надіслано Претензію про оплату вартості отриманого товару у сумі 12810,00 грн, яка була отримана представником відповідача 14.08.2023.

Однак, позивач вказує, що вищезазначена Претензія залишена відповідачем без уваги, відповідач свій обов`язок щодо здійснення оплати вартості отриманого товару в строки передбачені умовами Договору поставки № 156дп від 26.02.2021 не виконав, а тому за відповідачем рахуються заборгованість за Договором поставки № 156дп від 26.02.2021 у розмірі 19 875,04 грн., з яких:12 810,00 грн. сума основного боргу, 4 891,20 грн. інфляційні збитки, 3% річних у розмірі 892,84 грн., пеня у розмірі 1 281,00 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом та просить суд стягнути з відповідача заборгованість за Договором поставки № 156дп від 26.02.2021 у розмірі 19 875,04 грн., з яких:12 810,00 грн. сума основного боргу, 4 891,20 грн. інфляційні збитки, 3% річних у розмірі 892,84 грн., пеня у розмірі 1 281,00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

В статті 174 Господарського кодексу України визначено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

При цьому, ст. 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 173 ГК України, зі змістом якої кореспондуються і приписи ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 26.02.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОПТЕЛЕКТРО» (ПОСТАЧАЛЬНИК) та Державним підприємством «ЗАВОД ІМЕНІ В.О.МАЛИШЕВА» (ПОКУПЕЦЬ) був укладений Договір поставки №156дп (далі Договір).

Як вбачається зі змісту умов укладеного сторонами Договору, він за своєю правовою природою є договором поставки, тому окрім загальних положень Цивільного кодексу України щодо зобов`язань, правовідносини між сторонами мають бути врегульовані нормами параграфу 3 глави 54 «Поставка» та загалом главою 54 «Купівля-продаж» Цивільного кодексу України.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ч. 1 ст. 691 ЦК України).

Відповідно до п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.03.2021 постачальник поставив на адресу покупця товар (Світлодіодна панель VARGO-48W 6500К 220V, V-111138 у кількості 57 од. та Світлодіодна панель VARGO-48W 6500К 220V, V-111138 у кількості 4 од.) на загальну суму 12 810,00 грн. з ПДВ про що сторонами було складено, підписано та скріплено печатками сторін видаткову накладну № 207 від 29.03.2021 .

Будь-яких зауважень до продавця щодо товару, його якості, кількості, строку відвантаження, чи будь-яких інших зауважень від покупця матеріали справи не містять.

У відповідності до п.1.5. Договору, право власності на товар переходить до покупця з моменту його фактичної поставки від постачальника та підписання сторонами накладної. Ризик випадкового знищення та/або пошкодженій товару несе постачальник до моменту його передачі покупцю. Відповідно до п. 2.3. Договору поставки № 156дп від 26.02.2021 р., покупець зобов`язується оплатити постачальнику вартість партії товару протягом 30 календарних днів з дати постачання та за умови приймання покупцем партії товару. Згідно п. 2.4. Договору, оплата товару покупцем здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в безготівковій формі. Пунктом 2.6. Договору передбачено, що зобов`язання покупця по оплаті вважаються виконаними з моменту списання грошових коштів з рахунку покупця.

Враховуючи, що поставка товару за Договором поставки №156дп від 26.02.2021 відбулась 29.03.2021, з урахуванням п.2.3. Договору, строк для оплати товару - до 28.04.2021 включно.

Матеріали справи не містять доказів оплати товару у строки, передбачені п.2.3. Договору поставки № 156дп від 26.02.2021, зокрема до 28.04.2021 включно.

Посилання відповідача в частині не доведеності періоду невиконання відповідачем зобов`язання по здійсненню розрахунку у строки визначені умовами Договору за поставку товару за Договором № 156дп, вважаються судом безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Отже, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов`язань в частині оплати товару в строки передбачені умовами Договору поставки № 156дп від 26.02.2021.

Як вже зазначено судом вище, сума основної заборгованості відповідача за Договором поставки № 156дп від 26.02.2021 станом на час подання позову становила 12 810,00 грн.

Однак, після звернення позивача з позовом до суду, відповідачем було сплачено суму основної заборгованість за Договором поставки № 156дп від 26.02.2021 у розмірі 12 810,00 грн., а саме відповідно до платіжної інструкції №8447 від 29.08.2023 .

Пунктом 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Отже, приймаючи до уваги сплату відповідачем заборгованості за Договором поставки № 156дп від 26.02.2021 у розмірі 12 810,00 грн., суд приходить до висновку про необхідність закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України в частині позовних вимог щодо стягнення основної суми заборгованості за Договором поставки № 156дп від 26.02.2021 у розмірі 12 810,00 грн.

Щодо стягнення пені у розмірі 1 281,00 грн, суд зазначає наступне.

Одним із видів господарських санкцій, згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України, є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Так, відповідно до статей 230, 231 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до п. 6.3.1. Договору поставки, у разі неналежного виконання грошового зобов`язання, прострочення якого триває більше 10 календарних днів. покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені, від простроченої до оплати суми, за кожен день такого порушення, але в будь-якому випадку не більше 10% від суми заборгованості за відповідним зобов`язанням.

У відповідності до п. 6.3.1. Договору позивачем нараховано відповідачу пеню у розмірі 1281,00 грн., враховуючи обмеження суми пені ( не більше 10% від суми основної заборгованості).

Відповідач, стверджуючи про неправильність розрахунків позивача, власних розрахунків не надав.

Здійснивши перевірку розрахунку пені за видатковою накладною № 207 від 29.03.2021, з урахуванням Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540-IX від 30.03.2020 доповнено Розділ IX Прикінцеві положення ГК України п. 7 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 232, 269, 322, 324 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину", суд доходить висновку, що нарахування пені у сумі 1281,00 грн не суперечить вимогам чинного законодавства та є арифметично вірними, у зв`язку із чим підлягають задоволенню.

Щодо стягнення 3% річних у розмірі 892,84 грн. за період з 30.04.2021 по 25.08.2023 та інфляційних втрат у розмірі 4 891,20 грн. , суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови). Також, Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Позивачем заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 892,84 грн. за період з 30.04.2021 по 25.08.2023 та інфляційних втрат у розмірі 4 891,20 грн.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 26 січня 2022 року по справі № 910/18557/20 зазначено наступне: «Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

Відповідач, стверджуючи про неправильність розрахунків позивача, власних розрахунків не надав.

До матеріалів справи позивачем надано детальний розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Перевіривши надані позивачем розрахунки, суд встановив, що наведені нарахування не суперечать вимогам чинного законодавства та є арифметично вірними, у зв`язку із чим позовні вимоги ТОВ "ОПТЕЛЕКТРО" про стягнення 3% річних у розмірі 892,84 грн. та інфляційних втрат у розмірі 4 891,20 грн., є обґрунтованими і такими, що, також, підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог частини 1 статті 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до статті 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту статті 77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами 1,2,3 статті 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010 року).

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Руїс-Матеос проти Іспанії від 23 червня 1993 р.).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

У п.26 рішення від 15.05.2008р. Європейського суду з прав людини у справі Надточій проти України суд нагадує, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

Питання справедливості розгляду не обов`язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008 року).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).

Згідно з вимогами частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача 4 891,20 грн. інфляційних збитків, 3% річних у розмірі 892,84 грн., пені у розмірі 1 281,00 грн. Вимоги про стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТЕЛЕКТРО" 12810,00 грн. суми основного боргу Договором поставки № 156дп від 26.02.2021 підлягають закриттю.

Щодо розподілу судового збору, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, судовий збір покладається на відповідача у розмірі 954,09 грн.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

А, отже, суд звертає увагу позивача, що враховуючи закриття провадження у справі в частині позовних вимог у розмірі 12810,00 грн., судовий збір у розмірі 1729,91 грн. підлягає поверненню з державного бюджету за відповідним клопотанням позивача.

Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем зазначено, що фактичний розмір винагороди (гонорару) за наданні послуги професійної правничої допомоги в рамках справи № 5023/10655/11 (922/3832/23) в суді першої інстанції складає 15 000,00 грн., про що свідчать договір про надання правової (правничої) допомоги №07/08/2023/1 від 07.08.2023; акт про обсяг виконаних робіт від 27.09.2023; детальний опис робіт, виконаних адвокатом при наданні професійної правничої допомоги від 27.09.2023.

Досліджуючи надані позивачем докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд прийшов до наступного висновку.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього ГПК України).

Витрати, понесені позивачем в даній справі на професійну правничу допомогу адвоката, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже розмір таких витрат має відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

За приписами статті 126 Господарського процесуального кодексу України, суд, при розподілі судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу адвокатом, має виходити з конкретних особливих обставин справи, з доказів, поданих заявником, клопотання про розподіл судових витрат, які можуть свідчити про підставність різних сум коштів, що потрачені заявником на правничу допомогу.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 стаття 126 ГПК України).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126 ГПК України).

Суд зазначає, що у відзиві на позовну заяву відповідачем було заявлено клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу.

Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю.

Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта, зокрема, з огляду на положення частини 6 статті 126 ГПК України.

Однак, за наявності заперечень іншої сторони суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Верховний Суд звертає увагу у постанові від 20 листопада 2018 року у справі № 910/23210/17, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Водночас, як зазначає Верховний Суд у постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 910/23210/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 911/739/15, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що його позов не підлягає задоволенню, а за наявності заперечень позивача щодо співмірності заявленої суми компенсації також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати відповідача були необхідними, а їх розмір є розумним і виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Здійснюючи розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу між сторонами спору, господарський суд має враховувати результат розгляду спору, умови договору про надання правничої допомоги, укладеного між стороною спору та адвокатом (адвокатським об`єднанням, бюро), обсяги наданих стороні як клієнту послуг правничої допомоги щодо представництва її інтересів в суді під час розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N19336/04).

Отже, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Даний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у справі № 910/8682/18 від 14 листопада 2018 року від якого об`єднана Палата у постанові від 03 листопада 2019 року у справі № 922/445/19 не відступила через відмінність у нормативно-правовому регулюванні.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що позивачем у позовній заяві повідомлено суд про орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу. Позивачем представлено до суду договір про надання правової (правничої) допомоги №07/08/2023/1 від 07.08.2023.

Відповідно до п. 1.1. цього Договору клієнт доручає, а адвокат, відповідно до чинного законодавства України, приймає на себе зобов`язання надавати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а клієнт зобов`язаний оплатити правову допомогу у порядку та строки обумовлені сторонами.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що адвокат, відповідно до узгоджених Сторонами доручень:

- надає Клієнту правову допомогу, консультаційні та юридичні послуги щодо захисту інтересів останнього з приводу стягнення заборгованості, пені, інфляційних втрат та 3 % річних за договором поставки № 156дп від 26.02.2021 р., укладеного з Державним підприємством «Завод імені В.О. Малишева» ();

- готує та подає позовну заяву до Господарського суду Харківської області щодо стягнення на користь Клієнта грошових коштів за договором поставки № 156дп від 26.02.2021 р укладеним з Державним підприємством «Завод імені В.О. Малишева» (), а також інші необхідні процесуальні документи;

- приймає за необхідності участь у судових засіданнях у Господарському суді Харківської області по справі щодо стягнення на користь Клієнта грошових коштів за договором поставки № 156дп від 26.02.2021 р., укладеним з Державним підприємством «Завод імені В.О. Малишева» ();

- приймає на себе зобов`язання в якості надання правової допомоги здійснювати представницькі повноваження, захищати права і законні інтереси Клієнта, надавати правову (правничу) допомогу в Господарському суді Харківської області, у Державному підприємстві «Завод імені В.О. Малишева»;

- представляє Клієнта з усіма правами, які надано законом позивачу, відповідачу, потерпілому, третій особі, свідку, заявнику, скаржнику, у тому числі з правом подання заяв, позовних заяв, відзивів, заперечень, клопотань та скарг;

- підписує та подає документи, зокрема заяви, позовні заяви, клопотання, відводи, заперечення, скарги, уточнення, пояснення, запити, звернення, повідомлення, докази та ін.;

- веде попередні переговори та узгоджує процесуальні питання;

- отримує документи, в тому числі відповіді, довідки, свідоцтва, витяги, виписки, рішення, ухвали, постанови, заочне рішення тощо, а також їх копії;

- сплачує від імені Клієнта державне мито, судовий збір та інші необхідні платежі; вчиняє інші дії в інтересах Клієнта не передбачених даним Договором.

Згідно п. 3.1. Договору за правову допомогу, передбачену в п.п. 1.2. Договору клієнт сплачує Адвокату винагороду у розмірі 15 000,00 грн.

Згідно із актом про обсяг виконаних робіт від 27.09.2023, адвокатом були надані наступні послуги:

- складання договору про надання правової (правничої) допомоги;

- опрацювання наявних у Клієнта документів, які стосуються та можуть бути використані в якості доказів при підготовці позовної заяви відповідно до Договору;

- підготовка та направлення повторної претензії від 08.08.2023 р. вих. № 08/08/2023/1;

- моніторинг діючого законодавства України та судової практики;

- складання тексту позовної заяви, визначення та опрацювання додатків до позовної заяви, їх посвідчення, підготовка екземплярів позовної заяви з додатками для учасників справи;

- надання Клієнту реквізитів для сплати судового збору шляхом надіслання їх на електронну пошту з попереднім заповненням з використанням даних, розміщених на офіційному сайті Господарського суду Харківської області;

- направлення позовної заяви з додатками поштою на адресу відповідача;

- направлення позовної заяви з додатками поштою па адресу Господарського суду Харківської області;

- складання Детального опису робіт, виконаних адвокатом;

- складання акту про обсяг виконаних робіт;

- направлення детального опису робіт, виконаних адвокатом та копій договору про надання правової (правничої) допомоги, акту про обсяг виконаних робіт па електронну пошту Господарського суду Харківської області.

Суд вчергове звертає увагу, що згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою N 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму. При цьому, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Суд зазначає про те, що надання наступних послуг, а саме: «опрацювання наявних у Клієнта документів» повністю охоплюються наданням послуги: «складання тексту позовної заяви, визначення та опрацювання додатків до позовної заяви, їх посвідчення, підготовка екземплярів позовної заяви з додатками для учасників справи». Послуга «підготовка та направлення повторної претензії від 08.08.2023 р. вих. № 08/08/2023/1» не може вважатися такою, що понесена у зв`язку із об`єктивною необхідністю, адже оплата за Договором поставки № 156дп від 26.02.2021, враховуючи , що поставка товару відбулась 29.03.2021, а умовами п.2.3. Договору передбачено строк оплатити постачальнику вартість партії товару протягом 30 календарних днів з дати постачання . Тобто, позивач мав можливість звернутися до суду і без складання такої Претензії, водночас покладання на відповідача тягара оплати такої послуги не є співмірним та не пов`язаним з судовою справою (позовною заявою).

З огляду на нескладність справи (спір виник з приводу стягнення боргу за постачання товару), а відповідно і нескладність підготовки позовної заяви та її невеликий обсяг, затрачений адвокатом час на надання таких послуг (підготовка цієї справи до розгляду в суді першої інстанції не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, додані докази є типовими для договорів поставки; нормативно-правове регулювання спірних правовідносин докорінно не змінювалось), на думку суду, у даному випадку розумним та пропорційним є стягнення 5 000,00 грн..

На підставі викладеного, керуючись статтями 124, 129-1 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 20, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 231, 236-238, 247-252, 331 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТЕЛЕКТРО" задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" (61001, м.Харків, вул.Плеханівська, буд 123, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТЕЛЕКТРО" (65031, м.Одеса, вул. Миколи Боровського, буд 33, ) інфляційні збитки у розмірі 4 891,20 грн., 3% річних у розмірі 892,84 грн., пеню у розмірі 1 281,00 грн. за прострочення оплати за Договором поставки № 156дп від 26.02.2021 та витрати зі сплати судового збору у розмірі 954,09 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Державного підприємства "Завод імені В.О.Малишева" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОПТЕЛЕКТРО" 12 810,00 грн. суми основного боргу Договором поставки № 156дп від 26.02.2021 .

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення відповідно до ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Суддя Суддя В.О. Усатий В.О. Яризько П.В. Хотенець