ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

"31" жовтня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/197/19

Господарський суд Одеської області у складі судді Найфлейш В.Д.,

при секретарі судового засідання Білинській І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву (вх.№2-417/23 від 28.03.2023) про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, подану по справі №916/197/19

за позовом: Акціонерного товариства Комерційний банк „Приватбанк (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; адреса для листування:49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50);

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю „Бонпассаж груп (67801, Одеська обл., смт Овідіополь, вул. Євгена Колісниченка, буд. 9);

про стягнення 19322361,38 грн.

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

Від позивача: не з`явився

Від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

В провадженні судді Господарського суду Одеської області Невінгловської Ю.М. знаходилась справа №916/197/17 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк „Приватбанк до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю „Бонпассаж груп про стягнення 193223 та стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу №4Б16045ЛИ від 02.07.2016 року в розмірі 19 322 361,38 грн., з яких: 18 630 335,70 грн. заборгованість за відсотковою винагородою за користування майном та 692 025,68 грн. заборгованість з пені.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.05.2019р. по справі №916/197/19 позов було задоволено, та за урахуванням ухвали Господарського суду Одеської області від 26.06.2019 року про виправлення описки, присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю „Бонпассаж груп на користь Акціонерного товариства Комерційний банк „Приватбанк 18 630 335,70 грн. заборгованість за відсотковою винагородою за користування майном, 692 025,68 грн. пені та 289835,42 грн. судового збору.

02.08.2019 судом було видано відповідний наказ на примусове виконання рішення Господарського суду Одеської області від 27.05.2019.

28.03.2023 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю „Бонпассаж груп надійшла заява (вх.№2-417/23) про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, в якій відповідач просить суд визнати наказ Господарського суду Одеської області від 02.08.2019 у справі №916/197/19 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном за Договором фінансового лізингу № 4Б16045ЛИ від 02.07.2016 р. на суму 4220845,58 грн.

Ухвалою суду від 26.04.2023р. у задоволенні заяви ТОВ „БОНПАССАЖ ГРУП (вх.№2-417/23 від 28.03.2023) про визнання наказу Господарського суду Одеської області від 02.08.2019 у справі №916/197/19 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном за Договором фінансового лізингу № 4Б16045ЛИ від 02.07.2016 р. на суму 4220845,58 грн відмовлено.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.08.2023р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "БОНПАССАЖ ГРУП" задоволено частково, ухвалу Господарського суду Одеської області від 26.04.2023 у справі №916/197/19 скасовано, справу №916/197/19 в частині розгляду заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "БОНПАССАЖ ГРУП" №3 від 28.03.2023 (вх.№2-417/23 від 28.03.2023) про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, направлено до Господарського суду Одеської області на розгляд в межах справи №916/887/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "БОНПАССАЖ ГРУП".

Ухвалою суду від 31.08.2023р. прийнято заяву (вх.№2-417/23 від 28.03.2023) Товариства з обмеженою відповідальністю „Бонпассаж груп про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню до провадження в межах справи про банкрутство.

Сторони не з`явились в судове засідання, причини неявки не повідомили, однак вважаються повідомленими належним чином про судове засідання, про що свідчать довідки про доставку електронного документу сторонам в електронний кабінет.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши обгрунтованість заявлених вимог заяви, господарський суд з`ясував наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 328 ГПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Сутність процедури визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документу або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність дослідження питань щодо наявності чи відсутності обов`язку виконання судового рішення.

В заяві про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, боржник посилається на припинення зобов`язань.

Підстави припинення цивільно-правових зобов`язань визначені у главі 50 розділу І книги п`ятої ЦК України, серед яких: припинення зобов`язання виконанням, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, поєднанням боржника і кредитора в одній особі, неможливістю його виконання, смертю фізичної особи, ліквідацією юридичної особи.

Заявник в обґрунтування поданої ним заяви стверджує про припинення відповідних цивільно-правових зобов`язань, зокрема, з підстав зарахування зустрічних однорідних вимог.

Заявник зазначає, що 28.03.2023 ним за односторонньою заявою про залік зустрічних однорідних вимог вих. № 2 частково зменшено зобов`язання перед АТ КБ „ПРИВАТБАНК по сплаті заборгованості за повернення сплачених лізингових платежів, як сплату частини вартості об`єкта лізингу у розмірі 4220845,58 грн, у зв`язку з чим вважає, що його обов`язок перед позивачем по сплаті заборгованості по оплаті відсоткової винагороди за користування майном у розмірі 4220845,58 грн, припинився на зазначену суму шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

У підтвердження наведеного заявником надано копію заяви про залік зустрічних однорідних вимог від 28.03.2023 № 2, адресованої позивачу, в якій вказується, що за даними ТОВ „БОНПАССАЖ ГРУП між сторонами за договором фінансового лізингу № 4Б16045ЛИ від 02.07.2016 між сторонами та на суми, зазначені в цій заяві, вважаються припиненими. Ця заява не стосується інших грошових зобов`язань сторін за договором фінансового лізингу № 4К16040ЛИ від 01.07.2016 та на суми, які не підлягають зарахуванню за цією заявою (до заяви додано опис вкладення у цінний лист та накладну відділення потового зв`язку від 28.03.2023).

Згідно з ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 5 статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі ст. 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Отже зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам (стаття 601 ЦК України): бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги (постанова Верховного Суду від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19).

У постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 Верховний Суд уточнив, що безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором. За дотримання умов, передбачених статтею 601 ЦК України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 ЦК України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним.

При цьому Верховний Суд у постанові від 08.06.2022 у справі № 910/9397/20 зауважив про неодноразове зазначення ним про те, що умовою, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням, є прозорість вимог, тобто коли між сторонами немає спору відносно характеру зобов`язання, його змісту, умов виконання. Однією важливою умовою для здійснення зарахування зустрічних вимог - є безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань.

Згідно ст. 7 Закону „Про фінансовий лізинг, який діяв на момент укладення договору, лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Лізингоодержувач має право вимагати відшкодування збитків, у тому числі повернення платежів, що були сплачені лізингодавцю до такої відмови.

Законом „Про фінансовий лізинг, який діяв на момент укладення договору, не передбачене безумовний обов`язок лізінгоодержувача повернути лізингові платежі в випадку розірвання договору лізінгу за ініціативою лізінгодавця.

Отже, передбаченими договором і законом майновими зобов`язаннями банку є:

- передача майна в користування чи власність заявника (у залежності від виконання договору);

- прийняття такого майна від заявника (при настанні відповідних умов); - повернення коштів, що були сплачені до відмови лізингоодержувача від договору (в разі відмови від договору лізингоодержувачем).

Тобто, серед зобов`язань банку, лише одне є грошовим (повернення коштів) за умови відмови лізингоодержувача від договору, решта полягає у проведенні дій відносно майна.

Відповідно до ч. 2 ст.1 Закону України "Про фінансовий лізинг", який діяв на момент укладення договору, за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 806 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

Отже, про відсутність безспірності вимог заявника, свідчить відсутність у договорі №4Б16045ЛИ від 02.07.2016 положень стосовно повернення вартості сплачених лізингових платежів, які здійснювались як оплата частини вартості об`єкта лізингу, а також відсутність прямих норм законодавства, які передбачають повернення зазначених платежів.

Досліджуючи питання щодо наявності вимог, які би підлягали зарахуванню між сторонами на підставі заяви відповідача від 28.03.2023, судом враховується, що грошові вимоги позивача до відповідача у відповідному розмірі підтверджені рішенням Господарського суду Одеської області від 27.05.2019 по справі №916/197/19. З іншого боку у заяві від 28.03.2023 про залік зустрічних однорідних вимог відповідач вказує про існування його права грошової вимоги до позивача на підставі вимоги №1 від 16.03.2023 року, в якій просило в семиденний строк з моменту отримання даного листа (Вимоги) повернути лізингові платежі (як попередню оплату за не отримане ним у майбутньому майно (об`єкту лізингу) на суму 4220845,58 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими та електронними доказами, відповідно до частини другої наведеної норми.

Докази, які надаються учасниками справи до суду, мають відповідати встановленим критеріям: належності, допустимості, достовірності, вірогідності, що визначені статтями 76 - 79 ГПК України.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 2, 4 ч. 2 ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

За положеннями ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

При цьому докази, які подаються до суду, повинні бути належними, тобто стосуватися предмета доказування, інакше суд не бере їх до розгляду згідно з частиною першою статті 76 ГПК України.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторона, яка подає доказ на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, здійснює це саме таким чином, щоб поданий нею доказ був належним, тобто вказує, для доведення яких саме належних до предмету доказування обставин сторона подає цей доказ, або стверджує про обставини і посилається при цьому на доказ існування цих обставин (постанова КГС ВС від 15.11.2019 у справі № 909/887/18).

Відповідно до ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору.

Натомість заявником не надано доказів, які б підтверджували виникнення заборгованості позивача перед відповідачем з повернення сплачених лізингових платежів як сплати частини вартості об`єкту лізингу саме в сумі 4220845,58 грн за договором фінансового лізингу № 4К16045ЛИ від 02.07.2016. При цьому, надані платіжні доручення №1445 від 23.06.2016р. на суму 3 837 452,11 та № 857 від 25.07.2016 р. на суму 383 393,47 грн. не є такими доказами, оскільки зазначені грошові кошти сплачені в період користування майновим комплексом як лізингові платежі до моменту розірвання договору фінансового лізингу та повернення майна. Враховуючи, що розірвання договору відбулось в односторонньому порядку у зв`язку з невиконанням обов`язків щодо сплати лізингових платежів саме з боку ТОВ "Бонпассаж Груп", господарський суд дійшов висновку, що патежі на суму 4220845,58 грн. сплачені останнім за користування майном, тому поверненню йому не підлягають. Викладена в письмових поясненнях судова практика Верховного Суду з посиланням на Постанову від 15.01.2021р. по справі № 904/2357/20 містить інші правовідносини між сторонами, тому не є в данному випадку релевантною.

Враховуючи вищевикладене суд не може вважати обов`язок заявника припиненим на суму 4220845,58 грн за договором фінансового лізингу № 4К16045ЛИ від 02.07.2016.

Оскільки заявником не доведено наявності у Акціонерного товариства Комерційний банк „ПРИВАТБАНК безспірного обов`язку із повернення сплачених лізингових платежів (сплати частини вартості об`єкту лізингу) в сумі 4220845,58 грн за договором фінансового лізингу № 4К16045ЛИ від 02.07.2016, суд доходить висновку, що заява про залік зустрічних однорідних вимог за вих. № 2 від 28.03.2023 не є підставою для визнання наказу Господарського суду Одеської області від 02.08.2019 у справі №916/197/19 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення 4220845,58 грн, у зв`язку із його припиненням.

Крім того, посилання відповідача на заяву позивача щодо зменшення розміру вимог кредитора на суму 4 220 845,58 грн при розгляді у підготовчому засіданні справи про банкрутство ТОВ "Бонпассаж Груп" не може вважатися належним доказом однорідного зустрічного зарахування, оскільки судом не прийнято рішення про відхилення грошових вимог в цій частині, а згідно ч. 2 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства кредитор, за заявою якого відкрито провадження у справі, має право заявити додаткові вимоги до боржника.

З огляду на наведене, господарський суд вважає, що вимоги заявника про визнання наказу Господарського суду Одеської області від 02.08.2019 у справі №916/197/19 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном за Договором фінансового лізингу № 4Б16045ЛИ від 02.07.2016 р. на суму 4 220 845,58 грн не підтверджені належними та допустимими доказами в зв`язку із чим суд відмовляє в задоволенні даної заяви.

Керуючись ст. 234, 328, 336 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ТОВ „БОНПАССАЖ ГРУП (вх.№2-417/23 від 28.03.2023) про визнання наказу Господарського суду Одеської області від 02.08.2019 у справі №916/197/19 таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення простроченої заборгованості за відсотковою винагородою за користування майном за Договором фінансового лізингу № 4Б16045ЛИ від 02.07.2016 р. на суму 4 220 845,58 грн відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку ст.235 ГПК України та підлягає оскарженню до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст.256 ГПК України.

Повний текст ухвали складено на підписано 07.11.2023р.

Суддя Найфлейш Володимир Давидович