ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"06" листопада 2023 р. м. Рівне Справа №918/806/21

Господарський суд Рівненської області у складі судді О. Андрійчук, за участю секретаря судового засідання О. Гуменюк, розглянувши грошові вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" в межах розгляду справи про неплатоспроможність фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ),

за участю представників учасників процесу:

від заявника (боржника): не з`явився,

від арбітражного керуючого: не з`явився,

від кредитора - АТ КБ "Приватбанк": Т.Адаменко, ордер АМ № 1033298 від 04.10.2022,

від решти кредиторів: не з`явилися,

УСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Рівненської області перебуває справа № 918/806/21 про неплатоспроможність боржника ОСОБА_1 на стадії реструктуризації боргів, керуючим реструктуризацією призначено арбітражного керуючого Сокотуна Віталія Аполлінарійовича.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 27.04.2022 визнано грошові вимоги кредитора АТ КБ "Приватбанк" до боржниці у загальному розмірі 31 872,91 доларів США, що по курсу НБУ станом на 05.11.2021 становить 834 751,51 грн, з яких: 14 267,51 доларів США - сальдо по кредиту, що по курсу НБУ станом на 05.11.2021 становить 373 666,08 грн; 29,94 доларів США - нараховані відсотки, що по курсу НБУ станом на 05.11.2021 становить 784,13 грн; 8 635,46 доларів США - прострочена сума кредиту, що по курсу НБУ станом на 05.11.2021 становить 226 162,70 грн; 6 559,10 доларів США - прострочені відсотки, що по курсу НБУ станом на 05.11.2021 становить 171 782,83 грн; 2 340,90 доларів США - пеня, що по курсу НБУ станом на 05.11.2021 становить 61 308,17 грн. У визнані решти вимог відмовлено.

Постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 03.11.2022 ухвалу Господарського суду Рівненської області від 27.04.2022 у справі № 918/806/21 залишено без змін.

Касаційний господарський суд в складі Верховного Суду, скасовуючи ухвалу Господарського суду Рівненської області від 27.04.2022 та постанову Північно-Західного апеляційного господарського суду від 03.11.2022 у справі № 918/806/21 в частині розгляду кредиторських вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", які виникли

на підставі кредитного договору № 0704/92 від 28.04.2007, та направляючи справу в цій частині на новий розгляд до Господарського суду Рівненської області, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, вказав, що суди попередніх інстанцій, встановивши обставини того, що при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п. 1.3, 2.2.3, 2.3.2, 2.3.3, 2.3.6, 2.3.9, 2.4.1, 4.11 кредитного договору № 0704/92, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі: 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості, не здійснили тлумачення умов вказаного договору та не встановили обставини того, чи мали на увазі сторони договору встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»).

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2023 справу № 918/806/21 передано на новий розгляд в частині розгляду кредиторських

вимог судді О. Андрійчук.

Ухвалою суду від 26.09.2023 прийнято справу № 918/806/21 до свого провадження суддею О.Андрійчук та призначено її розгляд справи у судовому засіданні на 23.10.2023.

Ухвалою суду від 23.10.2023 розгляд грошових вимог АТ КБ "Приватбанк" відкладено на 06.11.2023.

17.10.2023 від боржника надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких п. 1.3, 2.2.3, 2.3.2, 2.3.3, 2.3.6, 2.3.9, 2.4.1, 4.11 кредитного договору не передбачено процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту або після прийняття судом рішення про стягнення боргу за цим кредитором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Банк використав право вимоги повернення усієї суми по кредитному договору № 0704/92 від 28.04.2008 в розмірі (31 872,91 доларів США ) 848 210,16 грн (курс Національного банку України станом на 17.08.2021 становить 26.6457 грн *31 872,91 доларів США = 848 210,91 грн) на підставі постанови Волинського апеляційного суду від 17.08.2021 у справі № 0417/11962/2012, звернувшись до суду із позовом про стягнення заборгованості з позичальника, а відтак строк

виконання зобов`язань - як основного, так і акцесорних - є таким, що настав 17.08.2021.

02.11.2023 від кредитора надішли письмові пояснення, за якими п. 4.3. кредитного договору № 0704/92 від 28.04.2007 прямо визначає нарахування процентів за ставкою 32% річних у період прострочення позичальника, тобто у період неправомірного користування коштами, а тому на такі проценти розповсюджується положення ч. 2 ст. 625 ЦК України. У свою чергу, виходячи із правових позицій Верховного Суду, на які посилається кредитор у своїх поясненнях: кредит є для позичальника отриманими чужими коштами у борг; користування чужими коштами включає правомірне користування (можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу) та неправомірне користування (при простроченні грошового зобов`язання), а відтак користування кредитом (користування чужими коштами) не стосується лише процентів за ст. 1048 ЦК України та охоплює періоди правомірного і неправомірного користування (і ст. 1048 ЦК України, і ст. 625 ЦК України). Отже, п. 4.3. договору встановлено нарахування процентів за ставкою 32% річних як міри відповідальності за ч. 2 ст. 625 ЦК України, що дає право кредитору здійснювати ці нарахування й після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту.

Суд, розглянувши кредиторські вимоги АТ КБ "Приватбанк"в частині кредитного договору № 0704/92 від 28.04.2007, зазначає таке.

Відповідно до ст. 113 Кодексу України з процедур банкрутства провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи-підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених цією Книгою.

Статтею 1 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що кредитор - юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника.

У розумінні цієї статті законодавець здійснює класифікацію кредиторів по категоріях, а саме: забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство.

Згідно зі ст. 122 Кодексу України з процедур банкрутства подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.

Так, за умовами ч. 1, 2 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.

Забезпечені кредитори зобов`язані подати заяву з грошовими вимогами до боржника під час провадження у справі про банкрутство в частині вимог, що є незабезпеченими, бо за умови відмови від забезпечення. Забезпечені кредитори можуть повністю або частково відмовитися від забезпечення. Якщо вартості застави недостатньо для покриття всієї вимоги, кредитор повинен розглядатися як забезпечений лише в частині вартості предмета застави. Залишок вимог вважається незабезпеченим.

Частинами 2, 5 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства унормовано, що склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.

Майнові вимоги кредиторів до боржника мають бути виражені в грошових одиницях і заявлені до господарського суду в порядку, встановленому цією статтею. Розпорядник майна не пізніше ніж на 10 день з дня закінчення встановленого ч. 1 цієї статті строку з урахуванням результатів розгляду вимог кредиторів боржником повністю або частково визнає їх або відхиляє з обґрунтуванням підстав визнання чи відхилення, про що письмово повідомляє заявників і господарський суд, а також подає до суду письмовий звіт про надіслані всім кредиторам боржника повідомлення про результати розгляду грошових вимог та їх отримання кредиторами разом з копіями повідомлень про вручення поштового відправлення та описів вкладення у поштове відправлення або інших документів, що підтверджують надсилання повідомлення кредиторам.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 47 Кодексу України з процедур банкрутства у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого ч. 1 ст. 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна.

Завданням господарського суду у попередньому засіданні є перевірка заявлених до боржника грошових вимог конкурсних кредиторів, які можуть підтверджуватися або первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.01.2019 у справі № 916/4644/15, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 913/479/18).

Відповідно до норм, визначених Кодексом України з процедур банкрутства, за результатами попереднього засідання господарський суд визнає розмір вимог кредиторів, які

підлягають включенню до реєстру вимог кредиторів, порядок погашення (задоволення) яких

відбувається відповідно до черговості, яка встановлена ст. 133 цього Кодексу.

Законодавцем покладено обов`язок доказування наявності кредиторських вимог у справі про неплатоспроможність саме на кредитора. До такого обов`язку також належить подання сукупності документів, які дозволять суду переконатися в обґрунтованості грошових вимог кредитора. А неподання такої сукупності документів може мати наслідком відмову суду у визнанні спірних вимог кредитора (ч. 1 ст. 45, ч. 1 ст.122 Кодексу України з процедур банкрутства).

Як установлено судом, 28.04.2007 між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (банк) та божницею (позичальник) укладено кредитний договір № 0704/92, за яким останньою отримано кредит у

розмірі 29 000,00 доларів США на споживчі цілі.

Відповідно до п. 4.1, п. 4.3 кредитного договору № 0704/92 за користування кредитом у період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно з п. 1.3, 2.2.3, 2.3.2, 2.3.3, 2.3.6, 2.3.9, 2.4.1, 4.11 цього договору, а також Графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди, який наведений в Додатку №1 до цього договору, позичальник сплачує відсотки у розмірі 15% річних.

При порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п. 1.3, 2.2.3, 2.3.2, 2.3.3, 2.3.6, 2.3.9, 2.4.1, 4.11 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

АТ КБ "ПриватБанк"свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит в розмірі, передбаченому умовами договору.

Згідно з п. 1.3 кредитного договору № 0704/92 термін повернення кредиту, відсотків і винагороди відповідно до Графіка погашення кредиту (Додаток № 1 до цього договору), але не пізніше 25.04.2012.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 28.04.2007 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір застави автотранспорту № 0704/92/ТЗ, за умовами якого ОСОБА_2 передав у заставу банку належне йому на праві власності рухоме майно, а саме напівпричіп KRONE (модель SDP27, рік випуску 2000, реєстраційний номер НОМЕР_2 ).

Пунктом 2.3 кредитного договору № 0704/92 сторони передбачили, що банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за договором у повному обсязі шляхом надання повідомлення.

07.11.2008 банк направив позичальнику досудову вимогу про необхідність погашення заборгованості, зокрема за кредитним договором від 28.04.2007 № 0704/92 на суму 29 000,00 доларів США, у семиденний строк з моменту отримання позичальником зазначеного попередження.

Ураховуючи усталену судову практику, пред`явлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності за вимогами банку про негайне повернення кредиту та платежів за ним.

Отже, після направлення відповідної вимоги настав строк дострокового повернення кредиту та сплати (плати) за кредит.

У матеріалах справи відсутні докази, з яких можна було б встановити дату отримання позичальником вимоги банку про дострокове повернення кредиту.

Водночас посилання на вказану вимогу міститься у рішенні Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03.06.2010 у справі № 2-98/2010, за яким суд звернув стягнення на заставне майно в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором станом на 11.05.2010 у розмірі 31 872,91 доларів США. Зазначене рішення не оскаржувалося та набрало законної сили.

Окрім того, з метою захисту порушеного права ПАТ КБ "ПриватБанк" зверталося до з позовом до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0704/92.

Постановою Волинського апеляційного суду від 17.08.2021 у справі № 0417/11962/2012, яка залишена без змін постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 21.07.2022, частково задоволено позовну заяву банку та стягнуто з боржника заборгованість за кредитним договором № 0704/92 у розмірі 31 872,91 доларів США, яка складається із: 14 267,51 доларів США - сальдо по кредиту; 29,94 доларів США - нараховані відсотки; 8 635,46 доларів США - прострочена сума кредиту; 6 559,10 доларів США - прострочені відсотки; 2 343,90 доларів США пеня.

В основу вказаної постанови щодо суми заборгованості, яка підлягає до стягнення, покладено рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03.06.2010 у справі № 2-98/2010 як преюдиційне.

Звертаючись із заявою в межах справи про неплатоспроможність боржниці, банком за вказаним кредитним договором заявлені такі вимоги: 559 683,18 грн - заборгованість за кредитом; 1 724 887,54 грн - заборгованість за процентами (за правомірне та неправомірне користування кредитом); 2 798 504,43 грн - заборгованість з пені.

Як установлено судом, доводи керуючого реструктуризацією зводяться до того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Виходячи з цього, арбітражний керуючий зазначає про визнання ним вимог Банку за відсотками виключно у розмірі, стягнутому Волинським апеляційним судом.

У свою чергу, доводи банку полягають у тому, що банк у цій справі заявляє грошові вимоги за процентами, які нараховані за неправомірне користування кредитними коштами у розмірі відсоткової ставки, визначеної договором, що охоплюється диспозицією ч. 2 ст. 625 ЦК України. Зокрема, розрахунок заборгованості містить відомості про те, що після 26.04.2012 весь борг боржниці (21 370,24 дол. США) переведений у статус простроченого та на цей борг здійснювалось нарахування відсотків за відповідною простроченою ставкою (диспозиція ч. 2 ст. 625 ЦК України).

Так, проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу).

Надання кредиту наділяє позичальника благом, яке полягає в тому, що позичальник, одержавши від кредитора грошові кошти, не повинен повертати їх негайно, а отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (строку кредитування, у межах якого сторони можуть встановити періоди повернення частини суми кредиту), а кредитор, відповідно, за загальним правилом не вправі вимагати повернення боргу протягом відповідного строку (право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту передбачає ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Саме за це благо - можливість правомірно не повертати кредитору борг протягом певного часу - позичальник сплачує кредитору плату, якою є проценти за договором кредиту відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Уклавши кредитний договір, сторони мають легітимні очікування щодо належного його виконання. Зокрема, позичальник розраховує, що протягом певного часу він може правомірно «користуватися кредитом», натомість кредитор розраховує, що він отримає плату (проценти за «користування кредитом») за надану позичальнику можливість не повертати всю суму кредиту одразу.

Разом з цим зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.

Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України (вказаних висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16).

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (відповідні висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16).

На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України.

Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18).

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер.

Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (відповідна правова позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених ст. 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (казаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16).

Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав) (відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.04.2023 у справі № 910/4518/16).

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд, здійснивши тлумачення укладеного між сторонами договору, вважає за необхідне зазначити таке.

За змістом ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Як зазначалося, за п. 4.3. договору при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених п. 1.3, 2.2.3, 2.3.2, 2.3.3, 2.3.6, 2.3.9, 2.4.1, 4.11 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

Зміст вказаного пункту кореспондується із змістом п. 2.2.2. договору, згідно з яким позичальник зобов`язується сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п. 2.3.1., 2.3.2., 4.1., 4.2., 4.3., 4.4., 4.11., 4.12. цього договору, а також відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, що зазначені в додатку № 1 до цього договору.

Відтак зміст наведених умов свідчить про те, що сторони погодили вказаний розмір відсотків саме за користування кредитом, а не як відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Також суд, аналізуючи умови укладеного між сторонами договору, установив, що п. 1.3. погоджено, що термін повернення кредиту, відсотків і винагороди відповідно до Графіка погашення кредиту (додаток № 1 до цього договору), але не пізніше 25.04.2012; за п. 2.2.3.

Позичальник зобов`язується сплатити відсотки за користування кредитом в дату сплати відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, що зазначені в додатку № 1 до цього договору; а у п. 2.3.9. при настанні подій, визначених у п. 2.3.3. договору, банк має право стягнути кредит до настання термінів, передбачених п. 1.3. цього договору, у тому числі шляхом провадження стягнення на заставлене майно.

Отже, за умовами договору погашення кредиту мало відбуватися відповідно до Графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди, що є додатком № 1 до договору, який, у свою чергу, передбачав 60 платежів упродовж майже п`яти років.

Відтак договором був установлений не тільки кінцевий строк повернення кредиту, а й щомісячні платежі (транші), що мали бути сплачені у строки, визначені Графіком, за недотримання яких передбачалося збільшення відсоткової ставки з 15% до 32%, тобто у цьому випадку, вочевидь, йшлося саме про відсотки як плату за кредит, а не про відповідальність у розумінні ст. 625 ЦУ України, як про це стверджує банк.

Про вказане свідчать п. 4.4., 4.9. та 4.10. кредитного договору. Так, за п. 4.4. договору сплата відсотків як користування кредитом, передбачених п. 4.3. договору, здійснюється 06 числа кожного поточного місяця, починаючи з дати підписання цього договору. За п. 4.10. нарахування відсотків (у тому числі передбачених п. 4.4.) по кредиту здійснюється на дату сплати відсотків відповідно до Графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, що є невід`ємним додатком до цього договору. При цьому відсотки розраховуються на непогашену частину кредиту на фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, виходячи з кількості днів у році 360 днів. День сплати в часовий інтервал розрахунку відсотків не включається.

Отже, сторонами для нарахування відсотків в розмірі 32%, установлених п. 4.3. договору, передбачений порядок нарахування, характерний саме для відсотків за користування кредитом (визначений початковий день нарахування, прямо не пов`язаний із днем порушення зобов`язання, а при розрахунку береться не фактична кількість днів у році, а 360 днів). У свою чергу, право на нарахування процентів річних, визначених ст. 625 ЦК України, за загальним правилом, виникає з наступного дня прострочення виконання грошового зобов`язання, а їх нарахування здійснюється з розрахунку фактичної кількості днів у році (365/366 днів), при цьому сторони не наділені правом на власний розсуд змінювати строк і порядок їх нарахування.

У підсумку, п. 4.9. договору погоджено, що при непогашенні кредиту в термін, встановлений Графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди, що є невід`ємним додатком до цього договору, а також п. 2.3.3, 4.12 цього договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою, на залишок заборгованість по простроченій сумі кредиту розрахунок відсотків здійснюється відповідно до п. 4.3. цього договору з дня виникнення простроченої заборгованості.

Відтак нарахування відсотків у збільшеному розміру здійснюється за будь-яке порушення Графіку, а не його кінцевого строку, у зв`язку з чим банк на суму простроченого платежу здійснює нарахування 32% річних, при цьому нарахування 15% припиняється, оскільки сторонам не обумовлено іншого (тобто не відбувається одночасного нарахування відсотків як плати за користування кредитом та відсотків як відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України).

Окрім того, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц). Отже, вказана норма застосовна лише до грошових зобов`язань. Натомість, за умовами договору сплата відсотків за користування кредитом в розмірі 32% річних передбачена, зокрема, за такі порушення: неотримання від позичальника згоди на зміну відсоткової ставки за користування кредитом; порушення позичальником цільового використання кредиту; погіршення фінансового стану позичальника; порушення заставодавцями/іпотекодавцями зобов`язань по договорах застави/іпотеки (п. 2.3.3.) тощо, тобто зобов`язань, які до грошових жодного відношення не мають, що виключає можливість застосування до них ст. 625 ЦК України.

І нарешті, п. 4.3. договору розміщений у розділі 4 «Порядок розрахунків», а не у розділі

6 «Відповідальність сторін» (водночас сторони у п. 6.1. договору погодили нарахування пені

за порушення зобов`язань зі сплати відсотків та повернення кредиту, у той же час у договорі

відсутні будь-які посилання на ст. 625 ЦК України тощо).

Ураховуючи викладене, суд, проаналізувавши умови кредитного договору № 0704/92 від 28.04.2007 в частині формулювань умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору тощо, дійшов висновку, що сторони мали на увазі встановити нарахування процентів саме як плати за користування кредитом, а не як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування.

При цьому, як зазначалося, у разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав, у цьому випадку проти банку)

Щодо розміру заборгованості, що підлягає визнанню за кредитним договором № 0704/92 від 28.04.2007, то суд зазначає таке.

Приписами ст. 1046 ЦК України (у редакції, чинній станом на дату укладення кредитного договору) унормовано, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України).

За ч. 1, 3 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

У силу вимог ч. 1, 6, 7 ст. 193 ГК України, які кореспондуються зі ст. 525, 526 ЦК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України унормовано, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як установлено судом, звертаючись із заявою в межах справи про неплатоспроможність боржниці, банком за вказаним кредитним договором заявлені такі вимоги: 559 683,18 грн - заборгованість за кредитом; 1 724 887,54 грн - заборгованість за процентами (за правомірне та неправомірне користування кредитом); 2 798 504,43 грн - заборгованість з пені.

У свою чергу, як зазначалося, постановою Волинського апеляційного суду від 17.08.2021 у справі № 0417/11962/2021, яка залишена без змін постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 21.07.2022, частково задоволено позовну заяву банку та стягнуто з боржниці заборгованість за кредитним договором № 0704/92 у розмірі 31 872,91 доларів США, яка складається із: 14 267,51 доларів США - сальдо по кредиту; 29,94 доларів США - нараховані відсотки; 8 635,46 доларів США - прострочена сума кредиту; 6 559,10 доларів США - прострочені відсотки; 2 343,90 доларів США пеня.

В основу вказаного судового рішення в частині розміру заборгованості покладено рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03.06.2010 у справі № 2- 98/2010, за яким заборгованість стягнута станом на 11.05.2010. При цьому у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 21.07.2022 зазначено, що після ухвалення зазначеного рішення нарахування процентів, пені та штрафу є неправомірним, а кредитор має право на стягнення коштів, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Втім у справі, що переглядається, АТ КБ «ПриватБанк» не пред`являв вимог про стягнення з позичальника сум гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до вказаної норми.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України.

Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст. 326 ГПК України).

Приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України унормовано, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при

розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (подібний правовий висновок викладено Верховним Судом у постановах від 16.12.2021 у справі № 916/495/21, від 03.11.2020 у справі № 909/948/18).

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Окрім того, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відступ від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справах «Устименко проти України», «Рябих проти Росії», «Марушин проти Росії», «Брумареску проти Румунії»).

Грошові вимоги АТ КБ "Приватбанк" у загальному розмірі 31 872,91 доларів США, що по курсу НБУ станом на 05.11.2021 становить 834 751,51 грн, з яких: 14 267,51 доларів США сальдо по кредиту, що по курсу НБУ станом на 05.11.2021 становить 373 666,08 грн; 29,94 доларів США- нараховані відсотки, що по курсу НБУ станом на 05.11.2021 становить 784,12 грн; 8 635,46 доларів США - прострочена сума кредиту, що по курсу НБУ станом на 05.11.2021 становить 226 162,70 грн; 6 559,10 доларів США - прострочені відсотки, що по курсу НБУ станом на 05.11.2021 становить 171 782,83 грн; 2 340,90 доларів США - пеня, що по курсу НБУ станом на 05.11.2021 становить 61 308,17 грн, а також судові витрати по сплаті судового збору за подання заяви з грошовими вимогами у розмірі 4 540,00 грн, підтверджені належними та допустимими доказами, а відтак зазначені вимоги визнаються судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 133 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги кредиторів, включені до реєстру вимог кредиторів, задовольняються у такій черговості: 1) у першу чергу задовольняються вимоги до боржника щодо сплати аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; 2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) та проводяться розрахунки з іншими кредиторами; 3) у третю чергу сплачуються неустойки (штраф, пеня), внесені до реєстру вимог кредиторів.

У силу вимог ч. 6 ст. 45 ст. 133 Кодексу України з процедур банкрутства за результатами розгляду зазначених заяв господарський суд постановляє ухвалу про визнання чи відхилення (повністю або частково) вимог таких кредиторів. Ухвала господарського суду є підставою для внесення відомостей про таких кредиторів до реєстру вимог кредиторів.

Окрім того, суд установив, що кредиторами понесені витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність, в розмірі сплаченого ними судового збору.

За ч. 2 ст. 133 Кодексу України з процедур банкрутства витрати, пов`язані з провадженням у справі про неплатоспроможність (витрати на оплату судового збору, сплату винагороди і відшкодування витрат арбітражного керуючого, пов`язаних з виконанням ним своїх повноважень, оплату послуг спеціалістів для проведення оцінки майнових об`єктів, що підлягають продажу, а також витрати на проведення аукціону), відшкодовуються у повному обсязі до задоволення вимог кредиторів.

Керуючись ст. 45, 122 Кодексу України з процедур банкрутства, ст. 234, 235 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Визнати грошові вимоги кредитора Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк"(01001, м. Київ, вул. Грушевського,1-Д, ідентифікаційний код 14360570) до боржника ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) за кредитним договором № 0704/92 від 28.04.2007 у загальному розмірі 31 872,91 доларів США, що по курсу НБУ станом на 05.11.2021 становить 834 751,51 грн, з яких: 14 267,51 доларів США сальдо по кредиту, що по курсу НБУ станом на 05.11.2021 становить 373 666,08 грн; 29,94 доларів США - нараховані відсотки, що по курсу НБУ станом на 05.11.2021 становить 784,13 грн; 8 635,46 доларів США - прострочена сума кредиту, що по курсу НБУ станом на 05.11.2021 становить 226 162,70 грн; 6 559,10 доларів США - прострочені відсотки, що по курсу НБУ станом на 05.11.2021 становить 171 782,83 грн; 2 340,90 доларів США - пеня, що по курсу НБУ станом на 05.11.2021 становить 61 308,17 грн.

2. У визнанні решти вимог за кредитним договором № 0704/92 від 28.04.2007 відмовити.

3. Копію ухвали надіслати учасникам справи.

4. Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена в порядку, визначеному ст. 254-257 ГПК України, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства.

Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі, що розглядається: https://court.gov.ua/sud5019/.

Ухвалу підписано 07.11.2023.

Суддя О.Андрійчук