ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" жовтня 2023 р. Справа№ 910/3548/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання Безрука Д.Д.,

за участю представників учасників справи:

від позивача: ОСОБА_1 - особисто;

від відповідача 1: Сандуляк С.А. - адвокат, посвідчення № 5894/10;

від відповідача 2: не з`явились;

від третьої особи: Філатова Н.А. - адвокат, посвідчення № 000123;

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2023 (повний текст - 31.07.2023)

у справі № 910/3548/23 (суддя - Усатенко І.В.)

за позовом ОСОБА_1

до 1) Акціонерного товариства "Райффайзен Банк"

2) Публічного акціонерного товариства "ВЕКТОР БАНК"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-2 - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт"

про визнання договору частково недійсним

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст заявлених вимог

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" (надалі - відповідач 1) та Публічного акціонерного товариства "Вектор Банк" (надалі - відповідач 2) про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору факторингу (портфельного відступлення прав вимоги) від 8 грудня 2016 року в частині відступлення прав вимоги за генеральною кредитною угодою від 12 липня 2006 року № 010/14-20/631, у межах якої були укладені кредитні договори: від 12 липня 2006 року № 014/14-20/631-1 та від 19 серпня 2008 року № 014/14-10/4270010/14-20/631.

Позивач вважає, що договором факторингу від 08.12.2016, укладеним між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та Публічним акціонерним товариством "Вектор Банк" у частині відступлення прав вимоги за генеральною кредитною угодою № 010/14-20/631 від 12.07.2006, укладеною між ОСОБА_2 та АТ "Райффайзен Банк Аваль", в межах якої були укладені кредитні договори № 014/14-20/631-1 від 12.07.2006, № 014/14-10/4270010/14-20/631 від 19.08.2008, порушено його права, оскільки ставить його в положення правової невизначеності, як особи, яка сплатила 750000,00 грн в погашення кредитних зобов`язань боржника за зазначеними вище кредитними угодами. На думку позивача, спірний правочин суперечить ст. 203, 215, 512, 514, 655, 656 ЦК України та моральним засадам суспільства.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2023 у позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" та Публічного акціонерного товариства "Вектор Банк" про визнання недійсним договору факторингу від 08.12.2016, укладеного між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ПАТ "Вектор Банк", в частині відступлення прав вимоги за генеральною кредитною угодою № 010/14-20/631 від 12.07.2006, укладеною між ОСОБА_2 та АТ "Райффайзен Банк Аваль", в межах якої були укладені кредитні договори № 014/14-20/631-1 від 12.07.2006, № 014/14-10/4270010/14-20/631 від 19.08.2008 - відмовлено повністю.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду та межі апеляційного перегляду рішення суду

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 25.08.2023 (засобами поштового зв`язку) звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Господарського суду міста Києва від 20 липня 2023 року - скасувати. Прийняти нове рішення, яким визнати частково недійсним договір факторингу (портфельного відступлення прав вимоги) від 08.12.2016 року, укладений між АТ "Райффайзен Банк" та ПАТ "Вектор Банк". Стягнути з АТ "Райффайзен Банк" суму сплаченого судового збору.

06.06.2023 Північний апеляційний господарський суд постановив ухвалу, якою задовольнив клопотання скаржника про поновлення строку на апеляційне оскарження. Поновлено скаржнику пропущений строк на подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2023 у справі № 910/3548/23. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2023 у справі № 910/3548/23. Призначено до розгляду апеляційну скаргу на 24.10.2023.

19.09.2023 від Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" надійшов відзив на апеляційну скаргу у даній справі який було прийнято судом в порядку ст. 263 ГПК України.

21.09.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" надійшов відзив на апеляційну скаргу.

16.10.2023 (через електронну пошту) до суду апеляційної інстанції від скаржника надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, проведення якого просив визначити та забезпечити в приміщені Калуського районного суду м. Калуш, за адресою: Івано-Франківська область, вул. Молодіжна 10, м. Калуш. Вказане клопотання було задоволено судом апеляційної інстанції, позивач брав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

В судовому засіданні 24.10.2023 представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового - про задоволення позову повністю.

Представник відповідача 1 проти доводів апеляційної скарги заперечила, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Представник третьої особи в судовому засіданні 24.10.2023 проти доводів апеляційної скарги також заперечила, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач 2 в судове засідання 24.10.2023 не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином про що свідчить поштове повідомлення про вручення 15.09.2023 ухвали суду від 06.09.2023.

В судовому засіданні 24.10.2023 суд апеляційної інстанції, заслухавши присутніх представників учасників, без виходу до нарадчої кімнати, вирішив питання щодо неможливості прийняття нових доказів у даній справі та залишення без розгляду клопотання про призначення судової експертизи.

Щодо поданих апелянтом нових доказів, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

До апеляційної скарги позивачем було долучено нові докази, зокрема, копію постанови державного виконавця від 03.02.2020, а також копію листа відповідача 1 приватному нотаріусу від 31.01.2013. При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що лише в тексті апеляційної скарги (без клопотання) позивач зазначив, що у нього була відсутня можливість надати такі докази до суду першої інстанції, оскільки такий доказ був отриманий позивачем випадково, а тому він не міг подати його до суду першої інстанції. В судовому засідання 24.10.2023 представники інших учасників заперечили проти долучення нових доказів та призначення у даній справі судової експертизи. Суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем фактично не наведено жодних поважних причин неподання таких доказів до суду першої інстанції та не заявлено клопотання про поновлення строку на подання нових доказів.

А тому, з урахуванням відсутності підстав для поновлення процесуального строку на подання нових доказів (долучених до апеляційної скарги), суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для їх прийняття в розумінні ч. 3 ст. 269 ГПК України, про що суд, порадившись на місці, оголосив відповідну протокольну ухвалу.

Щодо поданих позивачем нових доказів, долучених до письмових пояснень, а саме: копія акту опису й арешту нерухомого майна громадянина ОСОБА_2 , предмету іпотеки від 27.09.2023, а також копія договору купівлі-продажу іпотечного майна від 26.10.2018, а також клопотання про призначення у даній справі судової експертизи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Так, додаючи нові докази до вказаних пояснень, а також заявляючи клопотання про призначення судової експертизи, апелянтом не було заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку як на подання нових доказів, так і на клопотання.

Норма ст. 258 ГПК України передбачає вимоги до форми і змісту апеляційної скарги, відповідно до п. 6, 7 ч. 2 якої в апеляційній скарзі мають бути зазначені нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції; клопотання особи, яка подала скаргу.

Аналіз наведеної норми свідчить, що особа, яка звертається з апеляційною скаргою, має зазначити про наявні клопотання, у тому числі, і про клопотання про призначення експертизи, щоб суд міг надати можливість іншим учасникам надати власні міркування (ч. 2 ст. 267 ГПК України). Тобто відповідний строк для подачі скаржником клопотань, встановлений законом.

Саме з дотриманням наведених процесуальних норм, суд апеляційної інстанції, відкриваючи апеляційне провадження у даній справі встановив десятиденний строк для подачі клопотань учасникам справи крім скаржника, оскільки для останнього такий порядок прямо передбачений ГПК України.

До основних засад (принципів) господарського судочинства норма ч. 3 ст. 2 ГПК України відносить, зокрема, такі принципи: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (ст. 7 ГПК України), змагальність сторін (ст. 13 ГПК України) диспозитивність (ст. 14 ГПК України).

З урахуванням відсутності клопотання апелянта про поновлення строку на подання відповідних нових доказів та подання клопотання про призначення експертизи у даній справі, та враховуючи їх незаявлення разом з апеляційною скаргою з клопотанням про поважність причин їх неподання до суду першої інстанції, колегія суддів ухвалила, порадившись на місці, залишити подані нові докази та клопотання про призначення судової експертизи без розгляду на підставі ст. 118, 207, 269 ГПК України (про що зазначено в протоколі судового засідання).

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених в ній доводів

У поданій апеляційній скарзі відповідач зазначив, що суд першої інстанції у ухвалив рішення із невірним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права та просив його скасувати з наступних підстав.

Так, апелянт вважає, що спірним договором факторингу від 08.12.2016, укладеним між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та Публічним акціонерним товариством "Вектор Банк" у частині відступлення прав вимоги за генеральною кредитною угодою № 010/14-20/631 від 12.07.2006, укладеною між ОСОБА_2 та АТ "Райффайзен Банк Аваль", в межах якої були укладені кредитні договори № 014/14-20/631-1 від 12.07.2006, № 014/14-10/4270010/14-20/631 від 19.08.2008, порушено його права, оскільки ставить його в положення правової невизначеності, як особи, яка сплатила 750 000,00 грн у погашення кредитних зобов`язань боржника за зазначеними вище кредитними угодами. Окрім цього, скаржник вважає, що спірний правочин суперечить ст. 203, 215, 512, 514, 655, 656 ЦК України та моральним засадам суспільства.

Також скаржник зазначив, що у відповідності до ст. 528 ЦК України він направив банку пропозицію від позивача й орендаря цього майна щодо вивільнення з-під іпотеки предмету іпотеки у зв`язку із небезпекою втратити право на це майно внаслідок звернення банком стягнення на нього за умови сплати позивачем, як третьою особою, на користь банку грошових коштів в сумі 750 000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитними договорами.

А тому, скаржник просив задовольнити апеляційну скаргу у даній справі та скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про задоволення позову в повному обсязі.

5. Узагальнені доводи відзивів на апеляційну скаргу

У відзивах на апеляційну скаргу, які було прийнято судом апеляційної інстанції в порядку ст. 263 ГПК України третя особа та відповідач 1 заперечували проти доводів апеляційної скарги.

Зазначили, що оскільки, банк брав на себе зобов`язання з вивільнення майна з іпотеки для подальшого його придбання у власника, проте саме позивач не виконав умови домовленостей з банком щодо строку сплати грошових коштів.

Окрім цього, третя особа наголошує, що позивачем не доведено порушення його прав спірним правочином та зазначає про сплив позовної давності.

Також відповідач 1 зазначив про правомірність висновку суду першої інстанції про неефективність обраного позивачем способу захисту.

А тому відповідач 1 та третя особа просили апеляційну скаргу у даній справі залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

6. Фактичні обставини, неоспорені сторонами, встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції

Як вбачається з матеріалів справи та правомірно встановлено судом першої інстанції, 08 грудня 2016 року між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" (змінено найменування на АТ "Райффайзен Банк") та Публічним акціонерним товариством "Вектор Банк", а також між Публічним акціонерним товариством «Вектор Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" були укладені договори факторингу (портфельне відступлення прав вимоги).

Відповідно до вказаних договорів до ТОВ "Фінансова компанія "Форінт" перейшло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі, укладеними з ОСОБА_2 у межах генеральної кредитної угоди № 010/14-20/631 від 12 липня 2006 року за кредитними договорами від 12 липня 2006 року № 014/14-20/631-1 та від 19 серпня 2008 року № 014/14-10/427G010/14-20/631. Згідно реєстру кредитних операцій до відступлення між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк» (додаток № 1 до договору факторингу), вказано ОСОБА_2 - позичальника за кредитним договором № 014/14-20/631-1 від 12 липня 2006 року та кредитним договором №014/14-10/427G010/14-20/631 від 19 серпня 2008 року, укладеними в межах генеральної кредитної угоди № 010/14-20/631 від 12 липня 2006 року.

18 лютого 2013 року АТ "Райффайзен Банк Аваль" направив позивачу лист № 140-13-2-00/16-74, в якому повідомив, що не заперечує щодо проведення попередньої проплати потенційним покупцем ОСОБА_1 коштів у сумі 750000,00 грн. за придбання майна ОСОБА_2 , а саме нежитлової будівлі та споруди майнового комплексу в цілому, що знаходяться в АДРЕСА_1 , відповідно до строків: 500 000,00 грн. - до 18 лютого 2013 року, 250 000,00 грн. - до 05 березня 2013 року. Після повної сплати ОСОБА_1 вартості заставного майна у сумі 750000,00 грн. з направленням суми на погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитними договорами банк гарантує вивільнення заставного майна з Державних обтяжуючих реєстрів та не виставлятиме інших вимог до ОСОБА_1 щодо будь-яких інших проплат по кредитній заборгованості ОСОБА_2 перед АТ "Райффайзен Банк Аваль".

ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

У відповідності до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Статтею 1081 ЦК України передбачено, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу. Клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником грошової вимоги, право якої відступається і яка пред`явлена до виконання фактором, якщо інше не встановлено договором факторингу.

На підстав ч. 4 ст. 75 ГПК України, судом першої інстанції було правомірно встановлено наступні преюдиційні обставини справи.

Як встановлено постановою Київського апеляційного суду від 20.01.2022 № 345/4670/18-ц, яка набрала законної сили, 12 липня 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено генеральну кредитну угоду № 010/14-20/631, в рамках якої того ж дня було укладено кредитний договір № 014/14-20/631-1 та кредитний договір № 014/14-10/4270010/14-20/631 від 19 серпня 2008 року. 14 липня 2006 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 010/14-20/631, посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М., реєстровий № 1277, за яким в іпотеку банку було передано нерухоме майно: нежитлові будівлі та споруди майнового комплексу в цілому, що знаходяться в АДРЕСА_1 .

В указаній постанові встановлено, що на виконання рішення суду видано виконавчий лист № 2-64/2011 про стягнення з солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» 2903153,52 грн. боргу та 1820,00 грн. судового збору, який пред`явлено до виконання до Калуського МР ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області.

В рішенні суду у справі № 345/4670/18-ц також встановлено, що позивач, як орендар нерухомого майна, що є предметом іпотеки, звернувся до АТ «Райффайзен Банк Аваль» зі зверненням щодо вивільнення з-під іпотеки предмету іпотеки у зв`язку із небезпекою втратити право на це майно внаслідок звернення банком стягнення на нього за умови сплати позивачем на користь банку грошових коштів в сумі 750 000,00 грн. в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитними договорами.

Як вбачається з умов договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" від 14.07.2006, посвідченого приватним нотаріусом Тихан О.М. Калуського нотаріального округу по реєстру № Д-819, зі змінами, внесеними договором про внесення змін до договору іпотеки від 20.08.2008 заставна вартість спірного предмета іпотеки сторони визначили у розмірі 2503840,00 грн.

18 лютого 2013 року АТ "Райффайзен Банк Аваль" направив позивачу лист № 140-13-2-00/16-74, в якому повідомив позивача, що не заперечує щодо проведення попередньої проплати потенційним покупцем ОСОБА_1 коштів в сумі 750000,00 грн. за придбання майна ОСОБА_2 , а саме нежитлової будівлі та споруди майнового комплексу в цілому, відповідно до строків: 500 000,00 грн. - до 18 лютого 2013 року, 250 000,00 грн. - до 05 березня 2013 року. Після повної сплати ОСОБА_1 повної вартості заставного майна у сумі 750000,00 грн. з направленням суми на погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитними договорами банк гарантує вивільнення заставного майна з Державних обтяжуючих реєстрів та не виставлятиме інших вимог до ОСОБА_1 щодо будь-яких інших проплат по кредитній заборгованості ОСОБА_2 перед АТ "Райффайзен Банк Аваль".

Згідно листа АТ "Райффайзен Банк Аваль" № 140-13-2-00/16-34 від 23 січня 2014 року ОСОБА_1 повідомлено, що згідно умов протоколу від 17 січня 2013 року про надання згоди на добровільну реалізацію нерухомого майна ОСОБА_2 , а саме: нежитлових будівель та споруд майнового комплексу в цілому, за 750000,00 грн. та протоколів про продовження строку дії даного проколу, ОСОБА_1 мав внести кошти до 17 квітня 2013 року. Листом виконавчого директора ІФ ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_1 надано остаточний строк для оплати до 15 серпня 2013 року, станом на 23 січня 2014 внесено 734 000,00 грн.

В указаній справі позивачем було долучено до матеріалів справи квитанції: від 18.02.2013 про перерахування позивачем відповідачу грошових коштів у сумі 500000,00 грн з призначенням платежу: надходження від добровільної реалізації майнового комплексу власника ОСОБА_2 ; від 08.05.2014 на суму 5999,00 грн, отримувач ОСОБА_2 ; від 03.02.2014 на суму 10000,00 грн, отримувач ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції правомірно зазначив, що частина коштів сплачувалась позивачем на рахунок боржника, частина на рахунок банку, доказів сплати коштів у розмірі 234000,00 грн (крім визнання сплати у листі від 03.02.2014) суду надано не було. Як і не надано доказів того, що боржник ( ОСОБА_2 ) перерахував отримані від позивача кошти банку в погашення своєї заборгованості за кредитом. При розгляді справи № 345/4670/18-ц судом встановлено обставини, які не заперечуються сторонами, про сплату на користь банку позивачем грошових коштів у сумі 750000,00 грн лише 02.05.2019. Однак, судами не встановлювались обставини, на чий рахунок позивачем сплачувались кошти.

Таким чином відсутні докази в розумінні ст.ст. 76-79, 80, 86, 269 ГПК України припинення зобов`язань боржника за кредитною угодою № 010/14-20/631 від 12.07.2006, укладеною між ОСОБА_2 та АТ "Райффайзен Банк Аваль", та кредитними договорами № 014/14-20/631-1 від 12.07.2006, № 014/14-10/4270010/14-20/631 від 19.08.2008 та договорами забезпечення, укладеними в рамках кредитної угоди. В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що апелянтом вказаних обставин спростовано не було. Тому доводи скаржника в цій частині є безпідставними.

Більше того, щодо посилань скаржника на листування, зокрема, на лист від 18 лютого 2013 року № 140-13-2-00/16-74, в якому відповідач-1 повідомив позивача, що не заперечує щодо проведення попередньої проплати потенційним покупцем ОСОБА_1 коштів в сумі 750000,00 грн. за придбання спірного майна ОСОБА_2 , відповідно до строків: 500 000,00 грн. - до 18 лютого 2013 року, 250 000,00 грн. - до 05 березня 2013 року. В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що, зокрема, позивачем не було дотримано погоджених сторонами строків оплати 750 000,00 грн. Вказана обставина не була спростована апелянтом. А тому доводи останнього в цій частині також не є підставою для скасування рішення місцевого господарського суду та застосування норм права про визнання недійсним договору.

Щодо доводів апелянта про необґрунтованість висновку суду першої інстанції про неефективність обираного у даній справі способу захисту, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За приписами частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який має відповідати тим фактичним обставинам, які склалися, виходячи із тих відносин, які відповідають відповідним нормам права (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 910/18962/20).

Порушенням є такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке. Порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Звертаючись з позовом за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який відповідає змісту права, що порушене й буде здатний таке право поновити; обраний спосіб захисту має бути передбачений приписами статті 16 ЦК України, статті 20 ГК України, або ж визначений іншим Законом чи укладеним між сторонами договором. Законодавчі обмеження матеріально правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті. Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 904/3368/18.

Верховний Суд наголошував, що вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні (постанова Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 904/3368/18).

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Таким чином, за змістом статей 15, 16, 215 Цивільного кодексу України визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення - в позові має бути відмовлено.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що, входячи із підстав та предмету поданого позову, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки, визнання недійсним договору факторингу від 08.12.2016 не призведе до виникнення у позивача прав кредитора за генеральною кредитною угодою № 010/14-20/631 від 12.07.2006, та кредитними договорами № 014/14-20/631-1 від 12.07.2006, № 014/14-10/4270010/14-20/631 від 19.08.2008, як і не матиме наслідком виникнення у позивача права на заставне майно. А тому не зможе захистити права позивача. З урахуванням тієї обставини, що при розгляді справи № 345/4670/18-ц було встановлено, що право вимоги до боржника за кредитними договорами перейшло від банку до ТОВ"ФК "Форінт".

Натомість, скаржник не позбавлений права звернутись до дійсного на даний час кредитора (ТОВ "ФК "Форінт"), з приводу визнання його кредитором боржника в межах сплаченої позивачем суми.

Інші доводи апелянта не приймаються судом апеляційної інстанції як підстава для задоволення позовних вимог, оскільки не впливають на висновки суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Отже, Північний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог у даній справі.

Таким чином, на підставі ст. 2, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги по суті, понесені судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (судовий збір) покладаються на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, ст. 281 - 283 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2023 у справі № 910/3548/23 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2023 у справі № 910/3548/23 - залишити без змін.

3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, передбаченому ст. 286 - 291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 31.10.2023.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім