ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" жовтня 2023 р. м. Рівне Справа № 918/594/23

Господарський суд Рівненської області у складі судді Пашкевич І.О., за участі судового засідання Гусевик І.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес" (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 3, офіс 305, )

про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, допуск негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за 1 місяць

у судове засідання з`явилися:

- позивач ОСОБА_1 ;

- від позивача: ОСОБА_2 ;

- від відповідача: ОСОБА_3 ; ОСОБА_4

Відповідно до ч. 14 ст. 8, ст. 222 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), при розгляді судової справи здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу програмно-апаратного комплексу "Діловодство суду".

ВСТАНОВИВ:

16 червня 2023 року на поштову адресу Господарського суду Рівненської області надійшов позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес", у якому позивач просить суд поновити його на посаді директора відповідача, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.07.2022 до дня поновлення на роботі, допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за 1 місяць.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що його було незаконно звільнено з посади директора відповідача, що підтверджується рішенням господарського суду Рівненської області у справі № 918/531/22 яким визнано недійсним рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес" від 19.07.2022, оформлене протоколом № 1/2022. Враховуючи, що під час розгляду справи № 918/531/22 та після того як рішення набрало законної сили 11.04.2023, ОСОБА_1 не було повідомлено номер наказу та від якого числа. 15.05.2023 та вдруге 31.05.2023 позивач на адресу директора відповідача надсилав заяви з проханням надати копію наказу ТОВ "Антарес" про звільнення з посади. Однак наказ про звільнення йому не надали. Крім того, права позивача підлягають поновленню, адже ОСОБА_1 був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію внаслідок його незаконного звільнення з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. З огляду на викладене, ОСОБА_1 просить суд поновити його на посаді директора відповідача, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.07.2022 до дня поновлення на роботі, допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі і стягнення заробітної плати за 1 місяць.

Разом із позовною заявою позивачем подано клопотання про витребування від відповідача доказів, а саме: наказу про звільнення ОСОБА_1 із посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес", виданого на підставі рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес, яке оформлено протоколом загальних зборів № 1/2022 від 19.07.2022.

Ухвалою від 19.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі № 918/594/23. Постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 13.07.2023. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Антарес" невідкладно, але не пізніше 10-ти днів з дня отримання даної ухвали, надати суду наказ про звільнення ОСОБА_1 із посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес", який виданий на підставі рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес, яке оформлено протоколом загальних зборів № 1/2022 від 19.07.2022.

26 червня 2023 року від відповідача на виконання вимоги ухвали від 19.06.2023 надійшов лист, у якому адвокат Сорока В.Г. повідомив, що наказ про звільнення ОСОБА_1 із посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес" не може бути надано, оскільки даний наказ не оформлявся з огляду на те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося не на підставі наказу, а на підставі рішення вищого органу управління Товариства (загальних зборів учасників), яке було оформлено протоколом загальних зборів № 1/2022 від 19.07.2022.

27 червня 2023 року від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів.

05 липня 2023 року від ОСОБА_1 надійшов лист, до якого долучено доказ: лист вх. № 29/06 від 27.06.2023.

06 липня 2023 року від відповідача надійшов відзив із запереченнями проти задоволення позовних вимог. У відзиві відповідач звертає увагу, що звільнення позивача відбулося на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП і відповідно оформлялось не наказом, а протоколом № 1/2022 від 19.07.2022 загальних зборів учасників відповідача, який у даному випадку і є розпорядженням про звільнення в розумінні ч. 2 ст. 233 КЗпП. Копію даного протоколу позивач отримав 25.07.2022, цей факт підтверджується і в позовній заяві, крім того копію даного протоколу було надано позивачу в якості додатку до листа від 26.07.2022. Тобто позивач звернувся з позовом про поновлення на роботі та стягнення коштів за період вимушеного прогулу із пропуском строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлених ст. 233 КЗпП, що є окремою достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Будь-які поважні причини такого суттєвого пропуску строків звернення до суду в позивача очевидно відсутні, як і відсутні причини незвернення із такими вимогами в межах судового провадження у справі № 918/531/22. Із огляду на викладене відповідач просить суд застосувати позовну давність і відмовити у задоволенні позовних вимог із даних підстав.

Крім того, відповідач зазначає, що після припинення повноважень позивача на посаді директора відповідача, неодноразово загальними зборами приймались рішення про зміну директора, так 31.08.2022 призначено директором ОСОБА_5 , 29.11.2022 директором призначено ОСОБА_6 , 01.03.2023 директором призначено ОСОБА_7 . Тобто загальні збори відповідача після 19.07.2022 жодного разу не вчиняли волевиявлення щодо призначення директором саме ОСОБА_1 . Усе це унеможливлює поновлення позивача на посаді директора відповідача.

Також у відзиві відповідач звертає увагу, що звертався до позивача із вимогами для оформлення звільнення останнього надати трудову книжку, ознайомитись із розрахунком виплат, передати документи товариства, печатки, тощо. Дані вимоги позивачем виконані не були, що й унеможливило завершення документального оформлення звільнення.

06 липня 2023 року від відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

Ухвалою від 13.07.2023 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі з підстав, викладених у цій ухвалі.

Ухвалою від 13.07.2023 закрито підготовче провадження у справі № 918/594/23. Призначено справу № 918/594/23 до судового розгляду по суті на 29.08.2023.

16 серпня 2023 року від відповідача надійшли додаткові пояснення, у яких відповідач повторно звертає увагу на те, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з даним позовом, який розпочався 25.07.2022, та посилається на практику Верхового Суду.

29 серпня 2023 року від відповідача надійшла заява про розподіл судових витрат, у якій Товариство з обмеженою відповідальністю "Антарес" зазначило, що докази понесених витрат у вигляді професійної правничої допомоги будуть подані, в порядку абз. 2 ч. 8 ст. 129 ГПК України, протягом 5-ти днів з дня ухвалення рішення. Орієнтовний розрахунок витрат складає 20 000 грн 00 коп.

Ухвалою від 29.08.2023 відкладено розгляд справи на 12.09.2023. Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Антарес" надати суду докази направлення додаткових пояснень від 15.08.2023 на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) не пізніше ніж протягом 3-х днів з дня отримання даної ухвали. Встановлено ОСОБА_1 строк для подання письмових пояснень щодо додаткових пояснень Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес" від 15.08.2023 у термін до 08.09.2023 (включно). Зобов`язано надати суду докази направлення Товариству з обмеженою відповідальністю "Антарес" пояснень.

01 вересня 2023 року від представника відповідача надійшло клопотання на виконання вимог ухвали від 29.08.2023 про долучення до матеріалів справи доказів надсилання позивачу додаткових пояснень від 15.08.2023.

08 вересня 2023 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення на додаткові пояснення Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес" від 15.08.2023. У поясненнях викладено правову позицію про те, що строк на звернення до суду із даним позовом не пропущено, оскільки відповідачем не було надано суду доказів про те, що ОСОБА_1 було вручено копію наказу про звільнення і надіслано письмове повідомлення про суми нарахування та виплачені йому при звільненні. Неможливо встановити строк який пройшов із дня видачі наказу про звільнення ОСОБА_1 або письмового нарахування про суми, нараховані при звільненні, оскільки позивачу не було надано ані копії наказу про звільнення ані письмового повідомлення про нараховані йому суми. Зазначені факти свідчать, що позивач дотримався строків звернення із позовною заявою у даній справі. Окрім іншого, позивач із посиланням на практику Верховного Суду, вказує що на позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу не поширюється строк позовної давності а стягнення компенсації за вимушений прогул відноситься до вимог про порушення законодавства про оплату праці і відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду. Позивач навів свою правову позицію щодо того чим відрізняється середній заробіток за час вимушеного прогулу від середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні і звернув увагу, що при виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою що весь цей час перебувала у трудових правовідносинах. Таким чином, середній заробіток входить до структури заробітної плати бо і є заробітною платою.

У судовому засіданні 12.09.2023 на стадії дослідження доказів з метою надання належної оцінки дослідженим у судовому засіданні доказам з урахуванням озвучених позицій сторін, суд протокольною ухвалою оголосив перерву до 21.09.2023.

Під час оголошеної перерви та перевірки матеріалів справи на відповідність позиціям сторін, господарський суд дійшов висновку про необхідність залишення позовної заяви без руху.

Так, ухвалою від 20.09.2023 позовну заяву залишено без руху після відкриття провадження у справі № 918/594/23. Встановлено ОСОБА_1 строк на усунення недоліків позовної заяви 5 (п`ять) днів з дня вручення даної ухвали про залишення позовної заяви без руху. Встановлено ОСОБА_1 спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду:

- обґрунтованого розрахунку, з документальним його підтвердженням, суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20.07.2022, що заявлена до стягнення, зокрема, відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків та/або довідку про дохід позивача за період з 01.05.2022 до 30.06.2022, довідку про кількість робочих днів фактично відпрацьованих ОСОБА_1 за період з 01.05.2022 до 30.06.2022.

27 вересня 2023 року на поштову адресу господарського суду Рівненської області від представника позивача надійшло клопотання про витребування та долучення доказів.

Із клопотання представника позивача про витребування та долучення доказів вбачається, що заявник долучає до матеріалів справи розрахунок середнього заробітку ОСОБА_1 за травень-червень 2022 року від 21.09.2023 та витяг із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Індивідуальні відомості про застраховану особу щодо ОСОБА_1 за 2011-2023 звітні роки із відображенням відомостей за звітній місяці та кількості днів трудових або цивільно-правових відносин.

Судом встановлено, що означене клопотання направлено на адресу суду в межах процесуального строку, встановленого судом, а позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою від 09.10.2023 продовжено розгляд справи № 918/594/23. Призначено судове засідання з розгляду справи № 918/594/23 по суті на 19.10.2023. Клопотання представника позивача від 25.09.2023 про витребування доказів задоволено. Витребувано від Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес" у строк до 16.10.2023 (включно) довідку про заробітну плату ОСОБА_1 з 01.05.2022 до 30.06.2022 та довідку про кількість робочих днів фактично відпрацьованих ОСОБА_1 за період з 01.05.2022 до 30.06.2022.

16 жовтня 2023 року від представника відповідача надійшло клопотання на виконання вимог ухвали від 09.10.2023, до якого долучено довідки № 59/10 та № 60/10 від 13.10.2023.

19 жовтня 2023 року у судове засідання з`явилися позивач, його представник та представники відповідача, які підтримали свої правові позиції, викладені у заявах по суті спору та письмових поясненнях.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються аргументи позивача та заперечення відповідача, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що існують судові рішення, які мають преюдиційне значення для розгляду даної справи, а саме: у справі № 918/531/22 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_8 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Антарес» 2. ОСОБА_6 3. Гощанської селищної ради за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1. Зарічненської селищної ради 2. Департамент цифрової трансформації та забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства та скасування запису про державну реєстрацію змін до установчих документів, - рішення господарського суду Рівненської області від 12.01.2023 у справі № 918/531/22, яке набрало законної сили 11.04.2023, та постанова Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.04.2023.

Преюдиційність - у процесуальному праві обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набравшим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових актів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів.

Верховний Суд вже неодноразово у своїх постановах зазначав про особливості застосування інститут преюдиції. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу. Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №922/643/19). Правило про преюдицію сприяє додержанню процесуальної економії.

Судом у рішеннях у справі № 918/531/22 встановлено наступне.

09 червня 1997 року на підставі рішення установчих зборів засновників було засновано ТзОВ «Антарес» (протокол №1 від 09.06.1997). Дата державної реєстрації 17.07.1997, дата запису Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 09.12.2005.

Станом на 19.07.2022 керівником ТзОВ «Антарес» був ОСОБА_1 .

19 липня 2022 року у м.Березне були проведені загальні збори учасників ТзОВ «Антарес», рішення за якими оформлене протоколом №1/2022 від 19.07.2022.

На загальних зборах 19.07.2022 з порядком денним: 1. Про обрання голови зборів» та 2. Про звільнення та призначення директора учасники ТзОВ «Антарес» прийняли рішення припинити повноваження ОСОБА_1 на посаді директора Товариства та звільнити його з посади директора Товариства з 19.07.2022 на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП України. Обрали (призначили) ОСОБА_6 на посаду директора Товариства з 20.07.2022. Уповноважили директора ОСОБА_6 та (або) надали йому право уповноважити інших осіб на підставі довіреності вчинити дії щодо внесення змін до ЄДР, пов`язаних зі зміною директора Товариства.

У подальшому учаснику Товариства ОСОБА_1 від імені директора ОСОБА_6 направлено лист від 23.07.2022, яким повідомлено, що відповідно до рішення загальних зборів учасників ТзОВ «Антарес» від 19.07.2022 (протокол №1/2022), повноваження ОСОБА_1 як директора Товариства припинились з 19.07.2022.

З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 27.07.2022, виданої Управлінням забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради вбачається, що керівником ТзОВ «Антарес» є ОСОБА_6 з 20.07.2022.

Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 05.08.2022 вбачається, що 21.07.2022 було проведено державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу за №015000205, а саме: зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи, Гощанська селищна рада.

Відтак судом встановлено, що відбулася зміна директора ТзОВ «Антарес» з ОСОБА_1 на ОСОБА_6 на підставі протоколу №1/2022 рішення загальних зборів ТзОВ «Антарес» від 19.07.2022.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 12.01.2023 у справі №918/531/22 позов задоволено частково. Визнано недійсним рішення загальних зборів учасників ТзОВ «Антарес» від 19.07.2022, оформлене протоколом від 19.07.2022 №1/2022, яким припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді директора товариства, звільнено його з посади директора ТзОВ «Антарес» на підставі п.5 ст.41 КЗпПУ та призначено на посаду директора ТзОВ «Антарес» ОСОБА_6 . Скасовано рішення (запис) державного реєстратора від 21.07.2022 №5 про державну реєстрацію змін до установчих документів ТзОВ «Антарес» в частині зміни відомостей про керівника. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Відмовлено у задоволенні позовних вимог до Гощанської селищної ради.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11.04.2023 у справі № 918/531/22 апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення господарського суду Рівненської області від 12.01.2023 у справі №918/531/22 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасувано в частині покладення судових витрат на ОСОБА_6 . Частини 6 та 7 резолютивної частини рішення суду першої інстанції скасовано, а частини 4 та 5 викладено в наступній редакції: «4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Антарес» (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 3, офіс 305, ) на користь ОСОБА_1 4962,00 грн витрат зі сплати судового збору. 5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Антарес» на користь ОСОБА_8 4962,00 грн витрат зі сплати судового збору.» Частину 10 рішення викласти в наступній редакції: «У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6 та Гощанської селищної ради відмовити.». В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Із викладеного у сукупності вбачається, що судами у справі № 918/531/22 встановлено факт порушення вимог закону під час прийняття рішення загальних зборів учасників ТзОВ «Антарес» від 19.07.2022, оформлене протоколом від 19.07.2022 №1/2022, яким припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді директора товариства, звільнено його з посади директора ТзОВ «Антарес» на підставі п.5 ст.41 КЗпПУ та призначено на посаду директора ТзОВ «Антарес» ОСОБА_6 .

Відтак факт незаконного звільнення ОСОБА_1 із посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Антарес» встановлено судами у справі № 918/531/22, а тому не потребує доведенню.

За приписами ч.4 ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений ч. 3 ст. 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

На підставі статті 97 ЦК України управління товариством здійснюють його органи, якими є загальні збори учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

У частині першій статті 98 ЦК України передбачено, що загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і тих, що належать до компетенції інших органів товариства.

Відповідно до частини першої статті 99 ЦК України виконавчий орган створюють загальні збори товариства. У частині третій статті 99 ЦК України передбачено, що члени виконавчого органу можуть бути у будь-який час усунені від виконання своїх обов`язків, якщо у установчих документах не визначені підстави їх усунення.

Згідно статті 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У КЗпП України визначено виключний перелік підстав припинення трудового договору.

За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання із ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

Відповідно до змісту частини першої статті 167 ГК України корпоративні права визначаються як права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи у управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно з частиною третьою статті 167 ГК України корпоративні відносини визначаються як відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, звільнення, відкликання членів виконавчого органу стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У зв`язку з цим припинення повноважень члена виконавчого органу товариства відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою (чи можливою шкодою) для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Зважаючи на це, зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового прав.

Конституційний Суд України у Рішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів») зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

У свою чергу, вказане в ст.99 ЦК України право не є абсолютним, його реалізація повинна відбуватися в порядку, визначеному законом. Положення ст. 99 ЦК України не спростовують необхідності додержання Товариством встановленого іншими законодавчими нормами та установчими документами порядку скликання та проведення загальних зборів. У тому числі, вони не надають права учасникам Товариства відступити від вимог щодо повідомлення інших учасників про дату, час та місце проведення зборів.

Судом встановлено, що наказ про звільнення позивач не отримував, позаяк його звільнення відбулося на підставі рішення загальних зборів учасників ТзОВ «Антарес» від 19.07.2022, оформлене протоколом від 19.07.2022 №1/2022.

Як вбачається, відповідач звертався до суду із клопотанням про закриття провадження у справі, в обґрунтування якого вказував, що спір у справі № 918/594/23 щодо поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу очевидно є трудовим спором і не відноситься до юрисдикції господарських судів, позаяк звільнення позивача відбулося на підставі п. 5 ст. 41 КЗпП. Судом відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі з підстав, викладених в ухвалі від 13.07.2023 у справі № 918/594/23.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що як помилка відповідача у визначенні підвідомчості справи так і переконання позивача про те, що відповідач повинен був видати йому на руки наказ про звільнення - є прямим наслідком дій самого відповідача, оскільки відповідач у рішенні загальних зборів учасників ТОВ «Антарес» від 19.07.2022, оформленому протоколом від 19.07.2022 №1/2022, яким припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді директора товариства і звільнено його з посади директора ТзОВ «Антарес» в якості підстав рішення про звільнення позивача з посади директора послався не на норми корпоративного права (ст.99 ЦК України), а на норми трудового законодавства (п.5 ст.41 КЗпП). Такі дії відповідача стали підставою для створення уявлення про те, що спір носить не господарський, а трудовий характер, і тому підлягає вирішенню не в господарському суді, а в суді загальної юрисдикції, і що ніби-то мав бути виданий наказ про звільнення ОСОБА_1 із посади директора. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Східного апеляційного господарського суду від 06.09.2022 у справі № 591/5455/18.

Водночас враховуючи те, що даний спір є корпоративним, а трудові відносини позивача безпосередньо випливають з його корпоративних прав, за висновком суду, закон не наділяє орган, який вирішує серед іншого і трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту порушених трудових прав, ніж зазначений в частині 1 ст. 235 КЗПП України, а відтак, встановивши, що звільнення позивача відбулось з порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити позивача на попередній роботі (посаді).

А саме, у відповідності до ч.3 ст.36 КЗпП України, позивач має бути поновлений на посаді директора юридичної особи, з ідентифікаційним кодом юридичної особи 24173596 яка є зареєстрованою в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Крім того в силу положень ч. 7 ст. 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відтак суд задовольняє позовні вимоги про те, щоб допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес" та стягнення заробітної плати за 1 місяць.

Згідно з ч. 2 ст. 235 КзПП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Так, оскільки звільнення ОСОБА_1 з посади директора за рішенням загальних зборів учасників відповідача оформленим протоколом від 19.07.2022, відбулось з порушенням установленого законом порядку, суд у справі № 918/531/22 дійшов висновку про те, що вказане рішення має бути визнано недійсним.

Як наслідок підлягає скасуванню запис, вчинений у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на підставі цього незаконного рішення про державну реєстрацію внесення змін до відомостей про юридичну особу номер запису 015000205.

Судом встановлено, що 30.05.2023 проведену державну реєстрацію внесення змін до відомостей про юридичну особу відповідача (номер запису023016868) і скасовано реєстраційну дію на підставі судового рішення від 11.04.2023 у справі № 918/531/22, про що свідчить витяг з Єдиного державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи відповідача від 07.06.2023.

Водночас, після проведення скасування реєстраційної дії номер запису 015000205 (зміна керівника або відомостей про керівника юридичної особи), відомості у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи відповідача стосовно актуалізації запису про те що директором ТОВ "АНТАРЕС" є ОСОБА_1 не змінилися.

ОСОБА_1 автоматично після проведення державної реєстрації внесення змін до відомостей про юридичну особу відповідача (номер запису023016868) не відображено як директора відповідача.

Означене пов`язане із тим, що як вбачається із виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи відповідача від 02.03.2023 та витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи відповідача від 07.06.2023 керівником ТОВ "Антарес" із 01.03.2023 є ОСОБА_7 .

Водночас суд відхиляє аргументи відповідача, викладені у відзиві, які стосуються того, що оскільки посаду директора ТОВ "Антарес" наразі займає ОСОБА_7 , то вказане ніби-то унеможливлює поновлення ОСОБА_1 на посаді директора ТОВ "Антарес". При цьому суд зазначає, що якщо на момент поновлення працівника за його посадою вже працює інший працівник, його потрібно звільнити на підставі п. 6 частини першої ст. 40 КЗпП. Але звільнення з цієї підстави можливо лише, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Крім того, суд виснує, що встановлення та оцінка обставин щодо наявності підстав для звільнення позивача з посади директора та відсутність волевиявлення загальних зборів відповідача після 19.07.2022 щодо призначення директором саме ОСОБА_1 , на що посилається відповідач у відзиві як на одну з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог і ніби-то унеможливлення поновлення позивача на посаді директора відповідача - являє собою вирішення трудового спору, що виходить за межі компетенції господарського суду, визначені ст. 20 ГПК України. Разом з тим, ці обставини не мають істотного значення для вирішення розглядуваного господарського спору, оскільки наразі судом в порядку господарського судочинства встановлені достатні самостійні підстави для задоволення позовних вимог про поновлення ОСОБА_1 на роботі, оскільки факт незаконності його звільнення встановлено судом у справі № 918/531/22.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20).

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

З урахуванням вищевикладеного, а також беручи до уваги факт незаконного звільнення 19.07.2022 ОСОБА_1 із посади директора ТОВ "Антарес" та відповідно порушення його корпоративних прав і права на працю, на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантій від незаконного звільнення, встановлених статтею 43 Конституції України, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 дійшла висновку, що: "Середній заробіток за ч. 2 ст. 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах".

Згідно з п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Згідно з п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 № 13 задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100 (далі Порядок №100).

Підпунктом "з" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, визначено, що:

- середньомісячна заробітна плата, у випадку вимушеного прогулу, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата (пункт 2 розділу IІ);

- нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком, при цьому, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період; у разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (пункт 8 розділу IV).

Згідно з витягом з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 (Довідка Пенсійного фонду України форма ОК-7), а також згідно з відомостями з довідок № 59/10 від 13.10.2023 та № 60/10 від 13.10.2023 заробітна плата ОСОБА_1 за період з 01.05.2022 до 30.06.2022 складала у травні 2022 - 12 980 грн 00 коп., у червні 2022 - 14 648 грн 00 коп., а кількість робочих днів фактично відпрацьованих ОСОБА_1 за період з 01.05.2022 до 30.06.2022 складає 22 дні у травні 2022 року та 22 дні у червні 2022 року.

Відтак за розрахунками суду середньоденний заробіток за ці два місяці - травень 2022 року та червень 2022 року, таким чином, складає: 313 грн 95 коп. (12 980 грн 00 коп. + 14 648 грн 00 коп. = 27 628 грн 00 коп. / 2 = 13 814 грн 00 коп. / 44 дні = 313 грн 95 коп.).

Час вимушеного прогулу позивача у період з 20.07.2022 по 18.10.2023 становить 325 днів, з яких 8 днів у липні 2022 року, 23 дні у серпні 2022 року, 22 дні у вересні 2022 року, 21 день у жовтні 2022 року, 22 дні у листопаді 2022 року, 21 день у грудні 2022 року, 22 дні у січні 2023 року, 20 днів у лютому 2023 року, 23 дні у березні 2023 року, 20 днів у квітні 2023 року, 23 дні у травні 2023 року, 22 дні у червні 2022 року, 21 день у липня 2023, 23 дні у серпні 2023 року, 21 день у вересні 2023 року та 13 днів у жовтні 2023 року.

При цьому згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, оскільки згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу не більш як за один рік, - суд дійшов висновку про те, що стягнення на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 81 940 грн 95 коп. за період з 20.07.2022 до 20.07.2023 (261 робочий день).

Щодо аргументів відповідача, що висловлені усно у судовому засіданні 19.10.2023 про те, що оскільки ОСОБА_1 у період вимушеного прогулу працював у іншій юридичній особі до січня 2023 року, де отримував заробітну плату, а відтак не має право претендувати на стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу у справі № 918/594/23, - суд виснує, що означені аргументи не мають правового значення, оскільки право на отримання середнього заробітку за період вимушеного прогулу у випадку незаконного звільнення особи передбачене законом і не має винятків.

Окрім того, за кодом у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстроване Управління соціального захисту населення Рівненської райдержадміністрації, а відтак відображення у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування про нарахування та виплату заробітної плати ОСОБА_1 (Довідка Пенсійного фонду України форма ОК-7) виплат що надходили ОСОБА_1 може бути пов`язане із виплатою як соціальної допомоги, так і пільг чи субсидій тощо. Означені правовідносини не є предметом спору у справі № 918/594/23, а відтак не підлягають встановленню судом при вирішенні даного спору.

Також у відзиві відповідач звертає увагу, що після прийняття загальними зборами 19.07.2022 рішення про звільнення позивача з посади директора відповідач звертався до позивача із вимогами вчинити усі необхідні процесуальні дії для можливості оформлення звільнення останнього надати трудову книжку, ознайомитись із розрахунком виплат, передати документи товариства, печатки, тощо. Дані вимоги позивачем виконані не були, що й унеможливило проведення остаточного розрахунку та завершення документального оформлення звільнення. А відтак на переконання відповідача слід відмовити у задоволенні позовних вимог із даних підстав.

Щодо вказаних аргументів суд виснує, що серед позовних вимог у справі № 918/594/23 відсутня вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а відтак суд не досліджує чи завершене документальне оформлення звільнення ОСОБА_1 , чи проведено йому всі виплати згідно з КЗпП при звільненні і чи проставлено у трудовій книжці позивача відмітка про його звільнення з посади директора ТОВ "Антарес". Означені правовідносини не є предметом спору у справі № 918/594/23, а відтак не підлягають встановленню судом при вирішенні даного спору.

Інші доводи позивача та відповідача не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Відповідно до ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Суд на підставі доказів, наданих позивачем, встановив факт порушення відповідачем прав позивача.

За результатами з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні, і з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності та взаємозв`язку, як це передбачено вимогами ст.ст. 75-79, 86 ГПК України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності до даних правовідносин, суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

За приписами ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч.3-4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022, в Кодекс законів про працю України внесено зміни і, зокрема, передбачено:

- працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 233 КЗпП);

- у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, минуло не більше одного року (стаття 234 КЗпП).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що:

- відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі необґрунтованості позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити необґрунтованості позовних вимог;

- строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються;

- у статті 234 КЗпП не передбачається переліку поважних причин для поновлення строку, оскільки їх поважність має визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Вочевидь, що як поважні причини пропущення строку мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами;

- стаття 234 КЗпП не пов`язує можливість поновлення пропущеного строку звернення із поданням клопотання про поновлення строку на звернення до суду. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк;

- суд може поновити пропущений строк, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Як зазначалося вище рішення від 19.07.2023, оформлене протоколом № 1/2022 від 19.07.2022 отримане позивачем 25.07.2022, про що вказує сам позивач у позовній заяві, отже, місячний строк позовної давності до вимог про поновлення на посаді міг би сплинути 25.08.2022, а строк звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу - 25.10.2022. Так, адже із 19.07.2022 із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення позивач має право звернутися до суду в місячний строк з дня отримання документу, що підтверджує звільнення, а із заявою про вирішення трудового спору у справах про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівник має право звернутися до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Водночас відповідно до п. 1 Глави XIX Прикінцеві положення КЗпП під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

КЗпП доповнено главою XIX згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020.

Отже, Законом України від 30.03.2020 № 540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності 02.04.2020, строк позовної давності, у тому числі який передбачений ст. 233 КЗпП було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

01 липня 2023 року в Україні завершилася дія карантину у зв`язку з пандемією коронавірусу. Таке рішення ухвалив Кабінет Міністрів України. Карантин в Україні тривав понад три роки від березня 2020.

Відтак враховуючи, що ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав 25.07.2022, а строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП, продовжувався на строк дії карантину, - отже звернення 15.06.2023 позивача до суду із позовом у справі № 918/594/23 (про що свідчить відмітка відділення поштового зв`язку на конверті) відбулося у межах строку, встановленого законом. Тому суд констатує, що аргументи відповідача про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду із даним позовом є безпідставними і такими, що суперечать закону. Наслідки пропуску строку позовної давності до даних правовідносин не застосовуються, адже позивачем їх не пропущено, спірні правовідносини виникли під час дії карантину.

Згідно з ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на зазначене, враховуючи, що позов визнано обґрунтованим судом в повному обсязі, судові витрати у справі по сплаті судового збору у розмірі 5 368 грн 00 коп. покладаються на відповідача. При цьому оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за дані позовні вимоги в силу Закону України "про судовий збір", - суд дійшов висновку про стягнення судового збору за результатами вирішення даного спору із відповідача у дохід Державного бюджету України.

Як наслідок, на підставі з п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, суд відмовляє у задоволенні заяви відповідача про розподіл судових витрат, що надійшла через підсистему "Електронний суд" 29.08.2023.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-79, 91, 120, 123, 129, 202, 233, 238, 241 ГПК України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, допуск негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за 1 місяць задоволити.

2. Поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес" (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 3, офіс 305, ).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес" (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 3, офіс 305, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.07.2022 до дня поновлення на роботі, але не більше ніж за рік, із розрахунку 313 грн 95 коп. за кожний робочий день - у розмірі 81 940 (вісімдесят одна тисяча дев`ятсот сорок) грн 95 коп.

4. Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес" (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 3, офіс 305, ) та стягнення заробітної плати за 1 місяць.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Антарес" (33013, м. Рівне, вул. Кавказька, 3, офіс 305, ) в дохід Державного бюджету України 5 368 (п`ять тисяч триста шістдесят вісім) грн 00 коп. судового збору.

6. Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Північно - західного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку визначеному ст. 257 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано "30" жовтня 2023 року.

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://rv.arbitr.gov.ua/sud5019/.

Суддя І.О. Пашкевич