РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

30.10.2023Справа № 914/2025/23

Суддя Господарського суду міста Києва Босий В.П., розглянувши в письмовому провадженні справу за позовом Приватного підприємства «Постінтур»

до 1. Головного управління національної поліції у Львівській області

2. Державної казначейської служби України

про стягнення шкоди у розмірі 701 996,76 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Постінтур» (надалі - ПП «Постінтур») звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Головного управління національної поліції у Львівській області (надалі - «Національна поліція») та Державної казначейської служби України про стягнення шкоди у розмірі 701 996,76 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач 1, порушивши норми кримінального процесуального права, завдав позивачу збитки у вигляді нестягнутих за рішенням суду грошових коштів, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з Державного бюджету України заподіяну шкоду у розмірі 701 996,76 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 07.07.2023 позовну заяву Приватного підприємства «Постінтур» із доданими до неї документами передано за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.08.2023 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов - протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали, для подання заперечень на відповідь на відзив (якщо такі будуть подані) - протягом 5 днів з дня отримання відповіді на відзив, позивачу визначено строк для подання відповіді на відзив протягом 5 днів з дня його отримання.

08.09.2023 до Господарського суду міста Києва від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на відсутність підстав для процесуальної співучасті відповідача 2 у даній справі, невірно обраний спосіб захисту прав позивача, а також відсутності складу цивільного правопорушення.

20.09.2023 через канцелярію суду від Національної поліції надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач заперечує проти позову та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на відсутність доказів понесення позивачем шкоди внаслідок дій чи бездіяльності відповідача 1.

27.09.2023 до Господарського суду міста Києва від ПП «Постінтур» надійшли відповіді на відзиви, в яких позивач надав додаткові пояснення по суті спору з урахуванням заперечень відповідачів, викладених у їх відзивах, позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва встановив наступне.

На виконанні Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебували виконавчі провадження, які відкриті на підставі наказів Господарського суду Львівської області від 07.06.2013 по справі №5015/5259/12, від 18.07.2014 по справі №914/1940/14, від 03.10.2014 по справі №914/2827/14, від 08.06.2015 по справі №914/956/15, від 07.12.2015 по справі №914/3439/15, від 17.06.2016 по справі №914/930/16, від 10.02.2017 по справі №914/3158/16 та від 04.08.2017 по справі №914/1113/17, стягувачем в яких є ПП «Постінтур», а боржником Комунальне підприємство «Управління капітального будівництва Дрогобицької районної ради».

14.07.2016 Дрогобицьким міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області до Дрогобицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області направлено подання про притягнення керівника Комунального підприємства «Управління капітального будівництва Дрогобицької районної ради» до кримінальної відповідальності в порядку ст. 382 Кримінального кодексу України, за наслідком якого відкрито кримінальне провадження за №0001756.

Також, директор ПП «Постінтур» звернувся до Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області із заявою про притягнення директора Комунального підприємства «Управління капітального будівництва Дрогобицької районної ради» до кримінальної відповідальності на підставі ст. 382 Кримінального кодексу України за умисне невиконання рішення суду, за наслідками якої відкрито кримінальне провадження №0000022.

Вказані кримінальні провадження були об`єднані в одне, яке зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань під №0001756 на підставі відповідного клопотання директора ПП «Постінтур».

За твердженням позивача, відповідач 1 відмовився проводити повне та об`єктивне розслідування в межах вказаного кримінального провадження, чим дав можливість винній особі уникнути кримінальної відповідальності та сплатити позивачу грошові кошти, що стягнуті рішеннями Господарського суду Львівської області, на підставі яких і видані зазначені накази на загальну суму 701 996,76 грн.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідачем 1 неналежним чином проведено розслідування стосовно притягнення директора Комунального підприємства «Управління капітального будівництва Дрогобицької районної ради» до кримінальної відповідальності на підставі ст. 382 Кримінального кодексу України за умисне невиконання рішення суду, у зв`язку з чим позивач вказує на завданням йому шкоди у вигляді нестягнутої суми грошових коштів у розмірі 701 996,76 грн. на підставі наказів Господарського суду Львівської області.

Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до положень частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У розумінні положень вказаної норми відшкодування шкоди відбувається незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

Отже, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох елементів цивільного правопорушення: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих елементів має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173 Цивільного кодексу України. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Таким чином, предметом доказування у даній справі є факти неправомірних дій (бездіяльності), виникнення шкоди та причинний зв`язок між її неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяння шкоди позивачу.

Суд відзначає, що за умовами даного делікту відповідальність органу державної влади настає у випадку незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкода), причинного зв`язку між протиправною поведінкою і шкодою.

За твердженням позивача протиправність дій Національної поліції полягає у неналежному веденні досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001756, що потягло за собою уникнення винної особи кримінальної відповідальності за умисне невиконання рішень суду та завдання позивачу шкоди у вигляді нестягнутих у відповідних виконавчих провадженнях грошових коштів у загальному розмірі 701 996,76 грн.

Позивач стверджує, що факт неналежного досудового розслідування неодноразово було зафіксовано у листах Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області, Прокуратури Львівської області, Слідчого управління Головного управління національної поліції у Львівській області, Головного слідчого управління Національної поліції України та ухвалах слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області.

Так, із змісту доданих до позовної заяви листів, а саме: Дрогобицької місцевої прокуратури Львівської області №04/14-816-16 від 29.08.2016, Прокуратури Львівської області №06/4-5963-13 від 08.11.2016, №04/2/2-304.14 від 09.01.2020, №04/2/2-304-14 від 07.08.2020, №04/2/2-304-14, Головного слідчого управління Національної поліції України №15314/24/3/2-2017 від 11.08.2017, №21783/24/3/2-2017 від 16.11.2017, №22610/24/3/2-2019 від 30.08.2019, №27484/24/3/2-2019 та Слідчого управління Головного управління національної поліції у Львівській області №у-86/16/02-17 від 27.04.2017, вбачається, що позивач неодноразово звертався до відповідних органів із зверненнями стосовно неналежного досудового розслідування, за наслідками розгляду яких були надані відповіді, в яких зазначено про те, що факти викладені у таких зверненнях підтвердились в частині не проведення слідчим Дрогобицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області необхідних слідчих дій у розумні строки, зокрема у кримінальному провадженні №0001756.

Також позивачем надано суду відомості, згідно яких:

- ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 02.10.2018 у справі №442/529/18 встановлено неправомірність дій слідчого Дрогобицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо відмови у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні;

- ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09.07.2019 у справі №442/529/18 встановлено факт неналежного повідомлення директора ПП «Постінтур» про результати розгляду його клопотання поданого в межах кримінального провадження №0001756;

- ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17.09.2019 у справі №442/529/18 встановлено факт неналежного реагування та ненадання відповіді на заявлене клопотання директора ПП «Постінтур» від 21.08.2019 в межах кримінального провадження №0001756;

- ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03.06.2021 у справі №442/529/18 встановлено факт неправомірних дій слідчого Дрогобицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо відмови в задоволенні клопотання директора ПП «Постінтур» від 20.04.2021 в межах кримінального провадження №0001756;

- ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03.06.2021 у справі №442/529/18 встановлено факт неправомірних дій слідчого Дрогобицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо закриття кримінального провадження №0001756 та скасовано відповідну постанову;

- ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03.06.2021 у справі №442/529/18 встановлено факт неправомірних дій слідчого Дрогобицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо закриття кримінального провадження №0001756 та скасовано постанову від 27.02.2022, а матеріали кримінального провадження скеровано для продовження досудового розслідування.

У відповідності до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип Верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Частиною 1 статті 129-1 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 «Про незалежність судової влади» передбачено, що за змістом частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Таким чином, обставини, встановлені в межах кримінальної справи №442/529/18, мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню.

Отже, вказаними ухвалами, які набрали законної сили, встановлено факти протиправних дій слідчих Дрогобицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області, які полягають у прийнятті неправомірних рішень під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001756.

Також, неправомірні дії слідчих Дрогобицького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області підтверджені вказаними листами.

Таким чином, на думку позивача, такі неправомірні дії дозволили винній особі уникнути кримінального покарання та потягли за собою завдання ПП «Постінтур» збитків у вигляді нестягнутих у виконавчих провадженнях, відкритих на підставі наказів Господарського суду Львівської області від 07.06.2013 по справі №5015/5259/12, від 18.07.2014 по справі №914/1940/14, від 03.10.2014 по справі №914/2827/14, від 08.06.2015 по справі №914/956/15, від 07.12.2015 по справі №914/3439/15, від 17.06.2016 по справі №914/930/16, від 10.02.2017 по справі №914/3158/16 та від 04.08.2017 по справі №914/1113/17, грошових коштів у загальному розмірі 701 996,76 грн.

Суд відзначає, що гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання встановлюються Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Частиною 1 статті 2 вказаного Закону передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа). Примусова реалізація майна юридичних осіб - відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, з використанням яких юридичні особи провадять виробничу діяльність, а також акцій (часток, паїв), що належать державі та передані до їх статутного фонду.

Згідно ст. 129-1 Конституції України, ст. 326 Господарського процесуального кодексу України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

У рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2012 від 13.12.2012 вказано, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Також, Конституційний Суд України у рішенні від 26.06.2013 у справі №5-рп/2013 зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України №475/97 від 17.07.1997, передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суду з прав людини у справах «Федіна проти України» від 02.09.2010, «Смірнова проти України» від 08.11.2005, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 зазначає, що критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Таким чином, виконання судового рішення не повинно залежати від дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження, що може призвести до порушення прав стягувача, тобто виконання рішень судів, на підставі яких видано накази Господарського суду Львівської області від 07.06.2013 по справі №5015/5259/12, від 18.07.2014 по справі №914/1940/14, від 03.10.2014 по справі №914/2827/14, від 08.06.2015 по справі №914/956/15, від 07.12.2015 по справі №914/3439/15, від 17.06.2016 по справі №914/930/16, від 10.02.2017 по справі №914/3158/16 та від 04.08.2017 по справі №914/1113/17, є обов`язковим і, в даному випадку, суми грошових коштів, які підлягають стягненню на підставі вказаних наказів, не можуть вважатись збитками оскільки мають бути стягнуті на користь позивача у відповідних виконавчих провадженнях, що є складовою права на справедливий судовий захист.

Разом з тим, статтею 1 Кримінального кодексу України визначено, що Кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням. Для здійснення цього завдання Кримінальний кодекс України визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили.

Так, ч. 1 ст. 382 Кримінального кодексу України передбачено, що умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню - карається штрафом від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк до трьох років.

Отже, вказаною статтею Кримінального кодексу України визначено покарання винної особи за умисне невиконання рішення суду, яке не пов`язано з відшкодуванням потерпілій особі реальних збитків у вигляду не стягнутих за рішенням суду грошових коштів, тобто у випадку визнання особи винною у скоєнні кримінального правопорушення за вказаною статтею вона несе кримінальну відповідальність, визначену санкцією вказаної статті, якою не передбачено відшкодування потерпілому шкоди, зокрема, у вигляді не стягнутих за рішенням суду грошових коштів.

Таким чином, в даному випаду, досудове розслідування у кримінальному провадженні не впливає на обов`язковість виконання рішень судів, якими стягнуто спірну суму грошових коштів і вона не може кваліфікуватись як збитки.

Крім того, ані обґрунтованих пояснень, ані доказів в підтвердження понесення будь-яких збитків внаслідок саме неправомірних дій Національної поліції у спірних правовідносинах позивачем не надано.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Як унормовано приписами частини другої статті 42 Господарського процесуального кодексу України, учасники справи зобов`язані, зокрема: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Згідно з приписами частини першої статті 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивачем в матеріали справи не надано належних, достатніх та допустимих доказів в порядку статей 76, 77, 79 Господарського процесуального кодексу України, які б підтверджували завдання Національною поліцією та/або Державною казначейською службою України реальних збитків у розмірі 701 996,76 грн., завданих неправомірними діями слідчих під час проведення досудового розслідування злочину на підставі ст. 382 Кримінального кодексу України.

Таким чином, позивачем не доведено наявності усіх загальних умов відповідальності, у зв`язку з чим поведінка відповідача 1 у спірних правовідносинах не може бути кваліфікована як правопорушення, а відтак вимоги позивача про відшкодування збитків є безпідставними та необґрунтованими.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків стосовно відсутності підстав для задоволення позову не спростовує.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ПП «Постінтур» до Національної поліції та Державної казначейської служби України про стягнення шкоди у розмірі 701 996,76 грн.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 129, 232, 236-241, 252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову Приватного підприємства «Постінтур» відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщ о його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.П. Босий