номер провадження справи 26/43/21
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.10.2023 Справа № 908/1957/21(908/2530/23)

м.Запоріжжя Запорізької області

Суддя Юлдашев Олексій Олексійович, розглянувши матеріали позовної заяви

за позовом - Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль, (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 54, офіс 41А)

до відповідача Акціонерного товариства Українська залізниця, (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця,5)

про стягнення 99 711,36 грн

в межах справи № 908/1957/21

про банкрутство - Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортно-експедиторське підприємство Вертикаль, (69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, 54, офіс 41А)

За участю (найменування сторін та інших осіб, що беруть участь у справі):
ПозивачОСОБА_1 (в режимі відеоконференції)
ВідповідачОСОБА_2 (в режимі відеоконференції)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

08.08.2023 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиторське підприємство «Вертикаль» (надалі за текстом Позивач) звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі за текстом Відповідач) про стягнення 99 711,36 грн., для розгляду в межах справи № 908/1957/22 про банкрутство Позивача.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 11.08.2023 р. відкрито провадження у справі № 908/1957/21(908/2530/23). Ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 31.08.2023 р. об 11:30 год.

До суду 21.08.2023 р. від представника Позивача - адвоката Іванченко А.Ю. надійшло клопотання, в порядку приписів ст. 197 ГПК України, в якому остання просить забезпечити проведення судового засідання, призначеного на 31.08.2023 р. об 11-30 год., у справі № 908/1957/21(908/2530/23) у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 22.08.2023 р. задоволено клопотання представника Позивача - адвоката Іванченко А.Ю. про проведення судового засідання, призначеного на 31.08.2023 р. об 11-30 год., у справі № 908/1957/21(908/2530/23) у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

До суду 23.08.2023 р. від представника Відповідача - адвоката Косик Світлани, надійшло клопотання, в порядку приписів ст. 197 ГПК України, в якому остання просить забезпечити проведення судового засідання, призначеного на 31.08.2023 р. об 11-30 год., у справі № 908/1957/21(908/2530/23) у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 23.08.2023 р. задоволено клопотання представника Відповідача - адвоката Косик Світлани про проведення судового засідання, призначеного на 31.08.2023 р. об 11-30 год., у справі № 908/1957/21(908/2530/23) у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

До суду 29.08.2023 р. надійшов відзив Відповідача на позовну заяву, який залучений до матеріалів справи.

Ухвалою суд від 31.08.2023 р. відкладено судове засідання на 19.09.2023 р. о 11-30 год.; запропоновано сторонам надати суду додаткові документальні докази по справі.

У судовому засіданні 19.09.2023 р. судом оголошено перерву до 03.10.2023 р. О 13-00 год.

Судове засідання 03.10.2023 р. не відбулось з технічних причин (відсутність інтернетзв`язку).

До суду надійшли наступні документи:

- 20.09.2023 р. відповідь Позивача на відзив на позовну заяву Відповідача;

- 01.10.2023 р. письмові пояснення по справі Відповідача.

Ухвалою суду від 03.10.2023 р. відкладено судове засідання на 31.10.2023 р. о 10:40 год. в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 31.10.2023 судом, в порядку ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення, судом оголошено, що повний текст рішення буде складено протягом 10 днів.

Заслухавши доводи представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд Запорізької області

УСТАНОВИВ:

07.02.2018 р. між Відповідачем (Перевізник) та Позивачем (Замовник) укладено Договір № 07244/ЦТЛ-2018 про надання послуг (надалі за текстом Договір).

Предметом Договору є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника і проведення розрахунків за ці послуги (п. 1.1.).

Крім того, обов`язком Перевізника є, зокрема, надавати додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається в додатках до цього договору.

Згідно з п. 1.3. Договору, надання послуг за цим Договором може підтверджуватись залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами.

Відповідно до п. 2.1.6. Договору, Замовник зобов`язується оплачувати Перевізнику послуги, пов`язані з організацією та перевезенням вантажів та інші надані послуги з сум внесеної передоплати за кодом платника.

Згідно з п.п. 4.1., 4.2. Договору, розрахунки за цим Договором здійснюються через філію «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» АТ «Укрзалізниця». Оплата послуг відповідно до Договору здійснюється у національній валюті України на умовах попередньої оплати шляхом перерахування коштів на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання Перевізника, вказаний в пункті 14.2 Розділу 14 Договору.

П. 4.5. Договору передбачено, що по мірі виконання перевезень та надання послуг, Перевізником відображається в особовому рахунку використання Замовником коштів за добу для оплати: вартості послуг за перевезення, зазначеної в накладній; додаткових зборів (плату за користування вагонами (контейнерами), подавання, забирання вагонів, маневрову роботу, зберігання вантажів, інших додаткових послуг); додаткових послуг за вільними тарифами; плати за користування вагонами за межами України, наведеної у зведеній відомості, що формується на підставі інформаційних повідомлень; штрафів та пені на підставі відповідних перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами (контейнерами).

У п. 8.1 Договору сторони домовилися про використання електронного документообігу. У разі судового розгляду справи чи виникнення претензійної практики використовується візуальне відображення електронних документів на папері (п. 8.8 Договору).

Згідно п. 12.1. Договору, закінчення строку дії цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, які мали місце під час дії цього Договору.

Рішенням Правління Відповідача від 18.12.2018 р., оформленим протоколом № Ц-64/101 Ком.т. від 18.12.2018 р., затверджено та введено в дію Порядок проведення рейтинг-аналізу діяльності вантажних станцій АТ «Укрзалізниця», згідно з пунктом 1.2 якого малодіяльна вантажна станція - це станція, в якої середньодобове загальне навантаження вагонів нижче аналогічного середнього показника усіх вантажних станцій підприємства в цілому по Залізниці та становить менше 10% від нього.

Згідно з пунктом 4.3 вказаного Порядку сформований перелік малодіяльних станцій надається Департаменту комерційної роботи та регіональним філіям для проведення додаткового аналізу, розрахунку фінансового результату та для підписання додаткових угод до договорів про надання послуг на послугу «Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи, пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням».

Також рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 18.12.2018 р., оформленим протоколом № Ц-64/101 Ком.т. від 18.12.2018 р. (пункт 7.3) затверджено текст та умови додаткової угоди до Договору про надання послуг, згідно з якою суб`єкт господарювання зобов`язується компенсувати перевізнику витрати, пов`язані з подачею і забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні вантажні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи, пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням за ставкою, встановленою у додатку 1 до договору.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 09.01.2019 р. № 22 введено в дію Перелік цін на виконання робіт (послуг), які надаються за вільними тарифами регіональними філіями Залізниці, та визначено послугу «Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні вантажні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи, пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням».

Вказана послуга введена в дію з 14.01.2019 р. і застосовується після укладення додаткової угоди. Вартість послуги становила 170,38 грн. без ПДВ (204,46 грн. з ПДВ) за 1 вагон/1 кілометр.

Позивач зазначає, що з огляду на припинення обслуговування підприємств на так званих «малодіяльних станціях» без підписання додаткових угод та у зв`язку з необхідністю здійснення перевезень вантажів з/на «малодіяльні станції», тобто, з метою продовження своєї господарської діяльності, він вимушено погодився на встановлені Відповідачем умови та 30.08.2019 р. між Позивачем та Відповідачем була укладена додаткова угода № 13/ДОН до Договору, згідно якої Позивач зобов`язувався оплачувати Відповідачу послугу по малодіяльній вантажній станції навантаження/вивантаження Межова (станція надання послуг) за відстань подачі або забирання 20 км з розрахунку 173,11 грн. без ПДВ х 1 вагон х 1 км.

Протягом вересня місяця 2019 р. Позивачу Відповідачем надавалася зазначена послуга по залізничній станції Межова, що підтверджується накопичувальними картками Відповідача №№ 09090122, 11090127, 17090136, 18090138, 19090142, 21090145, 24090146.

Відповідно до Переліків філії «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» АТ «Укрзалізниця» від 10.09.2019 р., 11.09.2019 р., 18.09.2019 р., 19.09.2019 р., 19.09.2019 р., 21.09.2019 р., 24.09.2019 р. з особового рахунку Позивача зі спеціальним режимом використання на підставі зазначених вище накопичувальних карток Відповідач списав грошові кошти у загальному розмірі 99 711,36 грн.

06.08.2020 р. Антимонопольний комітет України (надалі за текстом АМКУ) за результатами розгляду справи № 130-26.13/102-19 ухвалив рішення № 470-р, відповідно до якого визнано, що АТ «Укрзалізниця» (Відповідач) протягом 2018 року - 31 березня 2020 року займало монопольне становище на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України із часткою 100 відсотків; визнано дії АТ «Укрзалізниця», які полягають у визначенні малодіяльних вантажних станцій і запровадженні послуги "Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані з прийманням, видачою, навантаженням і вивантаженням" та встановленні її вартості, порушенням, передбаченим ч. 1 ст. 13 та п. 2 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України, що призвело до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання (споживачів послуг AT "Укрзалізниця"), яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на ринку; зобов`язано АТ «Укрзалізниця» припинити порушення, зазначене у п. 2 резолютивної частини цього рішення; за порушення, зазначене в п. 2 цього рішення, на АТ «Укрзалізниця» накладено штраф у розмірі 18 282 400 гривень.

Під час розгляду зазначеної справи АМКУ встановив, зокрема, що одноосібне запровадження Відповідачем послуги з обслуговування так званих «малодіяльних станцій» та її надання споживачам не було технологічно необхідним. Зокрема, технологічні дії на так званих «малодіяльних» та станціях, які не відносяться до таких, є однаковими. Згідно п. 75 рішення АМКУ № 470-р від 06.08.2020 р., механізм направлення вагонів на малодіяльну вантажну станцію або на станцію, яка не віднесена до таких, однаковий. Відповідач мав змогу надавати послуги перевезення вантажів з/на малодіяльні вантажні станції без запровадження послуги малодіяльних станцій, яка була вигадана та нав`язана Відповідачем іншим суб`єктам господарювання, у тому числі Позивачу.

Не погоджуючись з рішенням АМКУ№ 470-р від 06.08.2020 р., Відповідач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання частково недійсним даного рішення.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.01.2021 р. у справі № 910/15766/20, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 р. та постановою Верховного Суду від 12.10.2021 р., у задоволенні позову відмовлено.

Згідно новини АМКУ, яка розміщена на його офіційній Інтернет сторінці від 17.05.2021 р., Відповідач сплатив АМКУ накладений розмір штрафу та відзвітував про припинення порушення, зазначене у п. 2 резолютивної частини рішення комітету.

Згідно тверджень Позивача вчинення Відповідачем порушення відбулось із оформленням відповідної додаткової угоди до Договору, яка стала документальним та юридичним забезпеченням підстав надання Відповідачем технологічно непотрібної послуги з обслуговування так званої «малодіяльної станції» Межова і відповідної підстави для вимог про її оплату та отримання грошових коштів від Позивача (заволодіння ними).

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач зазначає, що оскільки додаткова угода № 13/ДОН від 30.08.2019 р. до Договору щодо надання послуги з обслуговування так званої «малодіяльної станції» Межова укладена з порушенням конституційних основ конкуренції у підприємницькій діяльності, законодавства про захист економічної конкуренції, зі свідомим зловживанням Відповідачем монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом та спрямована на незаконне заволодіння майном Позивача (у даному випадку отримання додаткового доходу (подвійної оплати) за обслуговування так званої «малодіяльної станції» Межова), такий правочин згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України є нікчемним правочином.

Отже, у зв`язку з недійсністю додаткової угоди № 13/ДОН від 30.08.2019 р. до Договору Відповідач зобов`язаний повернути Позивачу неправомірно отримані по такій угоді грошові кошти у розмірі 99 711,36 грн. При цьому, застосування двосторонньої реституції у спірних правовідносинах за умов виконання сторонами зазначеної додаткової угоди може призвести до погіршення майнового становища Позивача, оскільки у нього можуть виникнути додаткові та безпідставні витрати у частині необхідності повторної компенсації Відповідачу вартості послуги за обслуговування так званої «малодіяльної станції» Межова у розмірі 99 711,36 грн.

Відповідач проти задоволення позову заперечує з тих підстав, що Договір про надання послуг від 07.02.2018 р. № 07244/ЦТЛ-2018 та додаткова угода № 13/ОД від 30.08.2019 р. до даного договору підписані Позивачем без зауважень/заперечень, отже Позивач погодився із послугами, визначеними в додатковій угоді, та їх вартістю; рішення Антимонопольного комітету України № 470-р від 06.08.2020 р. не має преюдиційного значення для вирішення спору у даній справі; здійснені Позивачем платежі на користь Відповідача за Договором про надання послуг № 07244/ЦТЛ-2018 є витратами експедитора та підлягають компенсації Позивачу з боку клієнтів-контрагентів за відповідними договорами транспортного експедирування; додаткова угода № 13/ОД від 30.08.2019 р. жодним чином не вплинула на конституційні права і свободи людини і громадянина, її укладення не було направлено на та не призвело до знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; Позивач обрав спосіб захисту, який не відповідає приписам ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України; Позивач допустив порушення строків позовної давності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги Позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 13 Цивільного кодексу України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", Антимонопольний комітет України є державним органом із спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

Ст. 3 зазначеного Закону до основних завдань Антимонопольного комітету України відносить участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", у сфері здійснення контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції Антимонопольний комітет України має повноваження, зокрема, перевіряти суб`єктів господарювання, об`єднання, органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю щодо дотримання ними вимог законодавства про захист економічної конкуренції та під час проведення розслідувань за заявами і справами про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Згідно рішення АМКУ від 06.08.2020 р. № 470-р у справі № 130-26.13/102-19, дії Відповідача, які полягали у визначенні малодіяльних вантажних станцій і запровадженні послуги "Подача й забирання вагонів та контейнерів для навантаження або вивантаження на малодіяльні станції, для виконання комерційних операцій, а також роботи пов`язані з прийманням, видачею, навантаженням і вивантаженням" та встановленні її вартості, визнано порушенням, передбаченим ч. 1 ст. 13 та п. 2 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України, що призвело до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання (споживачів послуг AT "Укрзалізниця"), яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на ринку.

Під час розгляду зазначеної справи АМКУ було встановлено та не спростовано Відповідачем, що останній одноосібно, в безальтернативному порядку без прохання вантажовласників, у тому числі Позивача, запровадив послугу з обслуговування так званих «малодіяльних станцій», встановив вартість на неї (послугу) без економічного обґрунтування, а також визначив підстави для її застосування шляхом змушування суб`єктів господарювання до укладання відповідної додаткової угоди до Договору про надання послуг. У порушення вимог чинних нормативно-правових актів, у тому числі Статуту залізниць України, Відповідач не давав змоги суб`єктам господарювання здійснювати місячне планування перевезень не погоджував плани перевезення на малодіяльні станції для всіх суб`єктів господарювання, не виділяв рухомий склад, щоб надолужити недовантаження протягом наступного місяця. Підписання даної додаткової угоди було безальтернативною умовою надання клієнтам Відповідача послуг перевезень вантажів з/на малодіяльні вантажні станції, яку неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку. За умов наявності конкуренції на ринку, суб`єкти господарювання мали б змогу відмовитись від підписання додаткової угоди до договору, яка призводить до суттєвого збільшення їх витрат, та обрати іншого надавача послуг з перевезення вантажів залізничним транспортом (пункти 114-118 рішення АМКУ від 06.08.2020 р. № 470-р).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.01.2021 р. у справі № 910/15766/20, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 р., у задоволенні позову АТ «Укрзалізниця» до Антимонопольного комітету України про визнання частково недійсним рішення від 06.08.2020 р. № 470-р відмовлено.

Розглядаючи справу № 910/15766/20 судом встановлено, зокрема, що вказані дії перевізника створюють для суб`єктів господарювання, які уклали відповідні типові договори й користуються послугами АТ «Укрзалізниця» з перевезення вантажів, різні умови, оскільки суб`єкти господарювання, які здійснюють приймання/відправлення вантажів зі станцій, які визначені малодіяльними, змушені укладати додаткові угоди до договорів та сплачувати різну вартість за фактично одну послугу - приймання/відправлення вантажів. Суб`єкти господарювання, які використовують малодіяльні станції, також сплачують різну вартість послуги залежно від відстані такої станції до найближчої немалодіяльної. Суб`єкти господарювання, які мають можливість сформувати маршрутну відправку, не сплачують вартість послуги, на відміну від тих, які не мають такої можливості.

Постановою Верховного Суду від 12.10.2021 р. касаційну скаргу АТ «Укрзалізниця» залишено без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2021 р. та постанову Північного апеляційного господарського суду від 25.05.2021 р. у справі № 910/15766/20 - без змін.

У наступному, Відповідач відзвітував перед АМКУ про сплату накладеного штрафу та, про припинення порушення, зазначене в пункті 2 резолютивної частини рішення АМКУ від 06.08.2020 р. № 470-р.

Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно, для господарського суду у даній справі є обов`язковими преюдиційні обставини, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 27.01.2021 р. по справі № 910/15766/20, зокрема:

- Відповідач здійснив порушення, передбачене ч. 1 ст. 13 та п. 2 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України, що призвело до ущемлення інтересів суб`єктів господарювання (споживачів послуг AT "Укрзалізниця"), яке було б неможливим за умов існування значної конкуренції на ринку;

- Відповідач одноосібно, в безальтернативному порядку без прохання вантажовласників запровадив послугу з обслуговування так званих «малодіяльних станцій», встановив вартість на неї без економічного обґрунтування, а також визначив підстави для її застосування шляхом змушування суб`єктів господарювання до укладання відповідної додаткової угоди до Договору про надання послуг;

- підписання додаткової угоди було безальтернативною умовою надання клієнтам Відповідача послуг перевезень вантажів з/на малодіяльні вантажні станції, яку неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на ринку;

- Відповідачем не надано ані жодних належних економічних обґрунтувань розрахунку вартості послуги, ані розрахунків збитків щодо кожної малодіяльної збиткової станції та не підтверджено відповідності таких збитків вартості послуги для суб`єктів господарювання, які здійснюють навантаження/вивантаження на кожній конкретній станції; сума вартості статей витрат не відповідає визначеній вартості послуги, що унеможливлює визначення того, які саме витрати були закладені Відповідачем у вартість послуги малодіяльних станцій.

Отже, вчинення Відповідачем порушення конституційних основ конкуренції у підприємницькій діяльності, законодавства про захист економічної конкуренції відбулось із оформленням відповідної додаткової угоди до Договору про надання послуг. Така додаткова угода стала документальним та юридичним забезпеченням підстав надання Відповідачем технологічно непотрібної послуги малодіяльних станцій і відповідної підстави для вимог про її оплату та отримання грошових коштів від споживача (заволодіння ними).

У той же час, правочином можуть бути лише правомірні дії, які спрямовані на досягнення правомірної мети і здатні породити правомірні наслідки. Протиправна поведінка, дії або вчинення порушення не можуть бути правочином навіть за умови оформлення їх підстав та, їх вчинення у письмовій формі чи у вигляді правочинів. Неможливо правомірно набути прав на майно (в т.ч. прав власності) внаслідок порушення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 11.06.2020 р. у справі № 281/129/17, зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в ст. 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

З огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

У відповідності до ч.ч. 2, 3 ст. 42 Конституції України, держава забезпечує захист конкуренції у підприємницькій діяльності. Не допускаються зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірне обмеження конкуренції та недобросовісна конкуренція. Види і межі монополії визначаються законом. Держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, правові засади і гарантії підприємництва; правила конкуренції та норми антимонопольного регулювання.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 5 ГК України, конституційні основи правового господарського порядку в Україні становлять забезпечення державою захисту конкуренції у підприємницькій діяльності, недопущення зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірного обмеження конкуренції та недобросовісної конкуренції, визначення правил конкуренції та норм антимонопольного регулювання виключно законом; захист прав споживачів. Суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Згідно зі ст. 6 ГК України, загальними принципами господарювання в Україні є: забезпечення економічної багатоманітності та рівний захист державою усіх суб`єктів господарювання; свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; обмеження державного регулювання економічних процесів у зв`язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки, добросовісної конкуренції у підприємництві, екологічного захисту населення, захисту прав споживачів та безпеки суспільства і держави.

Відповідно до Преамбули Закону України «Про захист економічної конкуренції, цей Закон визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин.

У відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про захист економічної конкуренції», суб`єкти господарювання, органи влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю зобов`язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти будь-яких неправомірних дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», зловживанням монопольним (домінуючим) становищем на ринку є дії чи бездіяльність суб`єкта господарювання, який займає монопольне (домінуюче) становище на ринку, що призвели або можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції, або ущемлення інтересів інших суб`єктів господарювання чи споживачів, які були б неможливими за умов існування значної конкуренції на ринку.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ГК України, зловживанням монопольним становищем вважаються, зокрема, нав`язування таких умов договору, які ставлять контрагентів у нерівне становище, або додаткових умов, що не стосуються предмета договору, включаючи нав`язування товару, не потрібного контрагенту.

Згідно з ч. ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом.

Забезпечення державою захисту конкуренції у підприємницькій діяльності, недопущення зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірного обмеження конкуренції та недобросовісної конкуренції є конституційними основами правового господарського порядку в Україні (ч.ч. 2, 3 ст. 5 ГК України), тобто є одними із суттєвих основ правопорядку.

Отже порушення вищезазначених вимог та заборон, встановлених Господарським кодексом України, Законом України «Про захист економічної конкуренції», є порушенням публічного порядку (зачіпає та порушує інтереси багатьох учасників відносин конкуренції).

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про залізничний транспорт», залізничний транспорт є однією з важливих базових галузей економіки України, забезпечує її внутрішні та зовнішні транспортно-економічні зв`язки і потреби населення у перевезеннях. Діяльність залізничного транспорту як частини єдиної транспортної системи країни сприяє нормальному функціонуванню всіх галузей суспільного виробництва, соціальному і економічному розвитку та зміцненню обороноздатності держави, міжнародному співробітництву України. Підприємства залізничного транспорту у взаємодії з іншими видами транспорту повинні своєчасно і якісно здійснювати перевезення пасажирів і вантажів, забезпечувати безпеку руху, розвивати сферу транспортного обслуговування народного господарства та населення.

Органи управління залізничним транспортом разом з відповідними місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування вирішують питання експлуатації малодіяльних збиткових залізничних дільниць, станцій, а також залізничних під`їзних колій, що перебувають на балансі АТ "Укрзалізниця". У разі неприйняття органами місцевого самоврядування рішень про компенсацію збитків з місцевих бюджетів або за рахунок підприємств, що обслуговуються цими дільницями, станціями та під`їзними коліями, АТ "Укрзалізниця" за погодженням з центральним органом виконавчої влади в галузі транспорту має право прийняти рішення про закриття малодіяльних збиткових залізничних дільниць, станцій та залізничних під`їзних колій (ч.ч. 4, 5 ст. 7 Закону України "Про залізничний транспорт").

У разі якщо залізнична станція є і малодіяльною, і збитковою, товариство разом з органами місцевого самоврядування вирішує питання її експлуатації, а в разі неприйняття органами місцевого самоврядування рішень про компенсацію збитків з місцевих бюджетів або за рахунок підприємств, що обслуговуються цими станціями, AT "Укрзалізниця" за погодженням з центральним органом виконавчої влади в галузі транспорту має право прийняти рішення про закриття малодіяльних збиткових залізничних дільниць/станцій.

Отже, чинним законодавством України визначено, що органи управління залізничним транспортом разом, зокрема, з відповідними органами місцевого самоврядування спільно вирішують питання експлуатації саме малодіяльних збиткових залізничних станцій.

Натомість, згідно рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2021 р. у справі № 910/15766/20 встановлено, що Відповідач був правомірно притягнутий до публічно-правової відповідальності за порушення, передбачене ч. 1 ст. 13 та п. 2 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України. Встановлено, що Відповідач одноосібно, в безальтернативному порядку запровадив послугу малодіяльних станцій, встановив вартість на неї, а також визначив підстави для її застосування - укладення відповідної додаткової угоди. Дії Відповідача при вчинені порушення були спрямовані на отримання від споживачів послуг залізниці додаткового доходу (подвійної оплати) за обслуговування так званих «малодіяльних станцій». Рішення АМКУ від 06.08.2020 р. № 470-р є законним та обґрунтованим.

Відповідач є єдиним перевізником залізничними коліями загального користування на території України. На сьогодні не допускається перевезення залізничними коліями загального користування приватною локомотивною тягою. Усі транспортно-експедиторські компанії та/або вантажовідправники надають свої послуги саме через Відповідача, тому в останнього не може бути реальних конкурентів на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом.

Відповідно, такі додаткові угоди (правочини) були нав`язані та укладені Відповідачем шляхом вчинення порушення, та для мети подальшого продовження здійснення порушення законодавства про захист економічної конкуренції, тобто з порушенням публічного порядку у державі, захист якого, державна і суспільна важливість якого прямо передбачені в Конституції України, Господарському кодексі України, Законі України «Про захист економічної конкуренції». Крім того, додаткові угоди (правочини) по малодіяльним станціям були вчинені Відповідачем з метою незаконного заволодіння майном (грошовими коштами) споживачів.

Суд вважає доведеними обставини того, що укладення Позивачем додаткової угоди № 13/ДОН від 30.08.2019 р. до Договору щодо надання технологічно непотрібної послуги з обслуговування так званої «малодіяльної станції» Межова було нав`язано Відповідачем шляхом змушування Позивача до її укладання. Цей правочин був укладений для забезпечення вчинення Відповідачем порушення, а саме, порушення конституційних основ конкуренції у підприємницькій діяльності, законодавства про захист економічної конкуренції, тобто з порушенням публічного порядку у державі, та, для заволодіння майном (грошовими коштами) Позивача, у даному випадку отримання додаткового доходу (подвійної оплати) за обслуговування так званої «малодіяльної станції» Межова.

Відповідно до основ теорії права, волевиявлення однієї сторони правочину може здійснитися під примусом іншої. Воля, виявлена під тиском, не є справжньою.

Отже, відсутність зауважень/заперечень Позивача у момент укладення додаткової угоди № 13/ДОН від 30.08.2019 р. до Договору не спростовує обставин порушення Відповідачем конституційних основ конкуренції у підприємницькій діяльності, законодавства про захист економічної конкуренції та незаконне заволодіння майном (грошовими коштами) Позивача, а також не виправдовує необхідності у наданні Відповідачем послуги з обслуговування так званої «малодіяльної станції» Межова.

Таким чином, наявність протиправної поведінки Відповідача встановлена судовим рішенням у справі № 910/15766/20 та повторному доказуванню не підлягає незалежно від того, чи був Позивач стороною у зазначеній справі. Обставини, встановлені рішенням суду у справі № 910/15766/20, стосувалися також і Позивача (споживач послуг Відповідача), як особи, інтереси якого були ущемлені Відповідачем внаслідок порушення конституційних основ конкуренції у підприємницькій діяльності, законодавства про захист економічної конкуренції.

Щодо наявності вини то Відповідач не спростував свого наміру порушити публічний порядок та заволодіти грошовими коштами споживачів послуги з обслуговування так званих «малодіяльних станцій».

Отримання Відповідачем у власність грошових коштів (майна) Позивача, які є предметом розгляду у даній справі, відбулося з порушенням ним принципу добросовісності адже Відповідач достовірно знав, що таке заволодіння майном Позивача можливе тільки при зловживанні Відповідачем монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом у межах території України.

Суд, перевіривши доводи та докази сторін вважає доведеною обставину того, що додаткова угода № 13/ДОН від 30.08.2019 р. до Договору є нікчемним правочином так як була вчинена з порушенням публічного порядку та з метою незаконного заволодіння грошовими коштами (майном) Позивача.

У зв`язку з недійсністю додаткової угоди № 13/ДОН від 30.08.2019 р. до Договору, Відповідач зобов`язаний повернути Позивачу неправомірно отримані по такій угоді грошові кошти у розмірі 99 711,36 грн.

При цьому, застосування двосторонньої реституції у спірних правовідносинах за умов виконання сторонами зазначеної додаткової угоди може призвести до погіршення майнового становища Позивача, оскільки у нього можуть виникнути додаткові та безпідставні витрати у частині необхідності повторної компенсації Відповідачу вартості послуги за обслуговування так званої «малодіяльної станції» Межова у розмірі 99 711,36 грн., з огляду на наступне.

Вартість послуг за обслуговування так званих «малодіяльних станцій» згідно рішення АМКУ від 06.08.2020 р. № 470-р у справі № 130-26.13/102-19 та, рішення Господарського суду м. Києва від 27.01.2021 р. по справі № 910/15766/20 визнана як економічна необґрунтована, зокрема, сума вартості статей витрат не відповідає визначеній вартості послуги, що унеможливлює визначення того, які саме витрати були закладені Відповідачем у вартість послуги, з огляду на те, що включення до вартості послуги загальновиробничих витрат (на обслуговування виробничого процесу й управління виробництвом) на рівні 97,7% протирічить засадам бухгалтерського обліку).

Також, Відповідач мав змогу надавати послуги перевезення вантажів з/на малодіяльні вантажні станції без запровадження послуги малодіяльних станцій, яка була вигадана та нав`язана Відповідачем іншим суб`єктам господарювання, тобто, надання даної послуги Позивачу не було технологічно необхідним взагалі. Тобто, до моменту запровадження Відповідачем послуги з подачі й забирання вагонів для навантаження або вивантаження на малодіяльну вантажну станцію Межова, Позивач при відправлені вантажу з даної станції сплачував Відповідачу збір за подачу та забирання вагонів з/на під`їзну колію та, збір за маневрову роботу, що є обов`язковими платами для здійснення перевезення вантажів Відповідачем. Дана плата нараховується згідно відомості плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу (форма ГУ-46а). А після запровадження Відповідачем послуги з обслуговування так званих «малодіяльних станцій», Позивач був змушений додатково сплатити ще й послугу з подачі й забирання вагонів для навантаження або вивантаження на малодіяльну вантажну станцію Межова, що призвело до необґрунтованого завищення вартості перевезення вантажу на суму вартості сплаченої послуги у розмірі 99 711,36 грн. Дана послуга нараховується згідно накопичувальної картки зборів за роботи (послуги) та штрафів, пов`язаних з перевезенням вантажів (вантажобагажу) (форма ФДУ-92).

Беручи до уваги викладене вище, суд вирішив застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину додаткової угоди ві 30.08.2019 р. до Договору № 07244/ЦТЛ-2018 про надання послуг від 07.02.2018 р. та стягнути з Відповідача на користь Позивача грошові кошти у розмірі 99 711,36 грн.

При цьому, суд вважає неспроможними та такими, що не стосуються предмету доказування у даній справі твердження Відповідача про те, що здійснені Позивачем платежі на користь Відповідача за Договором про надання послуг № 07244/ЦТЛ-2018 є витратами експедитора та підлягають компенсації Позивачу з боку клієнтів-контрагентів за відповідними договорами транспортного експедирування, враховуючи наступне.

Однією з обставин, яка підлягає встановленню у даній справі, є та обставина, яка дозволяє суду встановити, чи поніс Позивач витрати на оплату послуги з обслуговування так званої «малодіяльної станції» Межова, а Відповідач отримав грошові кошти від Позивача, а не та обставина, яка вказує на правовідносини з транспортного експедирування між Позивачем та третіми особами, умови взаємовідносин Позивача з контрагентами по договорам транспортного експедирування, оскільки встановлення обставин виконання сторонами таких договорів не відноситься до предмету доказування у даній справі, враховуючи предмет та підстави позову у ній.

Матеріали даної справи містять Переліки філії «Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень» АТ «Укрзалізниця» від 10.09.2019 р., 11.09.2019 р., 18.09.2019 р., 19.09.2019 р., 19.09.2019 р., 21.09.2019 р., 24.09.2019 р., які є належними та допустимими доказами понесення Позивачем витрат на оплату послуг з обслуговування так званої «малодіяльної станції» Межова у розмірі 99 711,36 грн. (з ПДВ). Дані обставини не заперечується Відповідачем.

Іншими словами, як би Відповідач не запровадив послугу малодіяльних станцій та, не встановив на неї вартість без економічного обґрунтування, Позивач не поніс би додаткових витрат на перевезення вантажу у розмірі 99 711,36 грн. (з ПДВ), які є його фактичними витратами, які за справедливих умов господарювання він би не поніс.

Відповідно, грошові кошти у розмірі 99 711,36 грн. (з ПДВ) були отримані Відповідачем безпосередньо від Позивача під приводом укладення та виконання нікчемної додаткової угоди № 13/ДОН від 30.08.2019 р. Тобто, зазначена сума грошових коштів, яка є додатковим доходом (подвійна оплата) Відповідача за обслуговування так званої «малодіяльної станції» Межова, які Відповідач набув у свою власність порушуючи публічний порядок (порушення конституційних основ конкуренції у підприємницькій діяльності, законодавства про захист економічної конкуренції) та з метою заволодіння такими коштами, належали Позивачу, а не іншій третій особі. Саме Позивачу Відповідач нав`язав укладення та виконання нікчемної додаткової угоди і саме стосовно нього здійснив дії зі зловживання монопольним становищем. Згідно основного Договору про надання послуг та спірної додаткової угоди до нього, саме Позивач є контрагентом та споживачем послуг Відповідача.

Чи були Позивачем ці витрати в подальшому компенсовані за рахунок інших джерел, наприклад, коштів своїх клієнтів, чи за рахунок власних коштів (зменшивши свій прибуток), за рахунок страхових виплат, то це не відноситься до предмету дослідження у даній справі, враховуючи предмет та підстави позову у ній.

Об`єктом (предметом) порушення зі сторони Відповідача були саме грошові кошти, що знаходились у Позивача на його особовому рахунку зі спеціальним режимом використання. Відповідачем не доведено, що це було майно (грошові кошти) іншої третьої особи.

Беручи до уваги викладене вище та керуючись справедливістю, як однією з основних засад права, є очевидним, що грошові кошти Позивача у розмірі 99 711,36 грн., отримані Відповідачем по нікчемній додатковій угоді № 13/ДОН від 30.08.2019 р. до Договору, згідно якої надавалася вигадана Відповідачем технологічно непотрібна Позивачу послуга з обслуговування так званої «малодіяльної станції» Межова, мають бути повернуті Позивачу саме стороною Відповідача, який продовжує їх (грошові кошти) утримувати у своїй власності.

З приводу твердження Відповідача про те, що Позивач мав можливість здійснити перевезення вантажу автомобільним транспортом, тому це спростовує факт нанесення збитків Позивачу, суд зазначає наступне.

Згідно з п.п. 119-121 рішення АМКУ від 06.08.2020 р. № 470-р, обмеження діяльності малодіяльних залізничних станцій для виконання вантажних операцій та/або їх закриття, збільшення вартості відправки вантажів призводить до зростання вартості продукції. При цьому є продукція, яка може бути доставлена лише залізничним транспортом або така, реалізація якої є економічно і технологічно вигідною виключно за умови відвантаження залізницею (наприклад, продукція низькоякісної деревини) Зокрема, про антиконкурентні наслідки дій АТ «Укрзалізниця» свідчать численні заяви та звернення суб`єктів господарювання, які надійшли до Комітету. У них суб`єкти господарювання скаржаться, що внаслідок запровадження Послуги вартість перевезення вантажів залізничним транспортом з/на малодіяльні вантажні станції значно збільшилась, що призводить до здорожчання їх продукції, яка стає неконкурентоспроможною, а в окремих випадках до закриття підприємств внаслідок неможливості вивезення власної продукції. Так, наприклад, у спільній заяві сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Злагода» і товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ЮГ-М» б/д б/н (вх. No 8-01/94-АМ від 23.03.2020), яка приєднана до матеріалів Справи, зазначено, що запровадження Послуги збільшило витрати заявників на 4429,88 грн/вагон (із розрахунку за подачу і забирання до найближчої вантажної станції, яка розташована на відстані 13 км від малодіяльної, якою вони користуються). При цьому, за розрахунками заявників, послуги автомобільного транспорту для перевезення зерна на великі відстані не є взаємозамінними, оскільки витрати на доставку залізничним транспортом зі станції Закомельська до порту в місті Миколаїв у 2018 році становили близько 370 грн/т зерна, а доставка зерна на цю ж відстань автомобільним транспортом обійдетьсяв 1 450 грн/т.

Посилання Відповідача на постанову Верховного Суду від 16.03.2023 р. по справі № 910/147/22 у частині того, що ст. 75 ГПК України не містить норми, яка б вказувала на те, що рішення Антимонопольного комітету України носить преюдиційний характер для суду, є безпідставним, враховуючи наступне.

Варто зауважити, що позовна заява Позивача не містить посилання на те, що преюдиційне значення у даній справі, згідно ст. 75 ГПК України, мають обставини, які встановлені тільки в рішенні АМКУ від 06.08.2020 р. № 470-р.

Преюдиційне значення у даній справі мають обставини та факти, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 27.01.2021 р. по справі № 910/15766/20, які є обов`язковими для даного суду та не підлягають повторному доказуванню. При цьому, сторонами у даній справі були АТ «Укрзалізниця» (позивач) та Антимонопольний комітет України (відповідач). Відповідач не може заперечувати факти та обставини, що вже встановлені в судових рішеннях у господарській справі № 910/15766/20, у тому числі і коли вони встановлені не на його користь.

Крім того, посилання Відповідача у даній справі на висновки постанови Верховного Суду від 16.03.2023 р. у справі № 910/147/22, від 02.02.2021 р. у справі № 910/17891/19 щодо застосування ст. 75 ГПК України є помилковими, з огляду на наступне.

Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 р. у справі № 233/2021/19.

Предметом розгляду у справі № 908/1957/21(908/2530/23) є питання наявності або відсутності підстав для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину додаткової угоди № 13/ДОН від 30.08.2019 р. до Договору про надання послуг № 07244/ЦТЛ-2018 від 07.02.2018 р. - стягнення з Відповідача (АТ «Укрзалізниця») на користь Позивача грошових коштів у розмірі 99 711,36 грн., які були отримані Відповідачем від Позивача згідно даної угоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскільки додаткова угода № 13/ДОН від 30.08.2019 р. про надання послуг з обслуговування так званої «малодіяльної станції» Межова укладена без дотримання конкурентних засад, зі свідомим зловживанням Відповідачем монопольним (домінуючим) становищем на ринку перевезення вантажів залізничним транспортом, та спрямована на незаконне заволодіння майном Позивача (у даному випадку отримання додаткового доходу (подвійної оплати) за обслуговування так званої «малодіяльної станції» Межова), такий правочин згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України є нікчемним правочином.

Предметом розгляду у справі № 910/147/22 було стягнення з АТ «Укрзалізниця» 2 808 243,34 грн. шкоди, заподіяної внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції, у подвійному розмірі на підставі ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Предметом розгляду у справі № 910/17891/19 було визнання недійсними пунктів 1, 2 та 11 рішення Антимонопольного комітету України від 10.10.2019 р. № 697-р «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу» у справі № 126-26.13/18-17 в частині, що стосується позивача.

Таким чином, за змістовим, суб`єктним і об`єктним критеріями спірні правовідносини в цій та зазначеній Відповідачем справах № 910/147/22, 910/17891/19 не є подібними з огляду на істотні відмінності у фактичних обставинах таких спорів, пов`язаних з правами та обов`язками їх сторін, що зумовлює різний зміст спірних правовідносин і виключає застосування вказаних правових позицій під час вирішення цього спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Ч. 2 ст. 16 ЦК України містить перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, а також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно з наявним у справі повідомленням Відповідача від 29.05.2020 р., Позивача було повідомлено про припинення (розірвання) укладеного з ним Договору № 07244/ЦТЛ-2018 про надання послуг 30.06.2020 р. включно.

Також Відповідач повідомив, що подальше замовлення послуг з 01.07.2020 р. можливе на умовах Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, який розміщено на веб-сайті філії «ЦТЛ» АТ «Укрзалізниця» http://uz- cargo.com/contractcarriage.html та вже доступний для укладення шляхом обміну електронними документами засобами АС Клієнт- УЗ.

23.03.2020 р. Позивач шляхом накладення електронного цифрового підпису направив Відповідачу Заяву № 40001366/2020-001 від 23.03.2020 р. про прийняття в цілому пропозиції (акцепт) укладення Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом.

24.03.2020 р. Відповідач направив Позивачу Повідомлення № 99-40001366/2020-001, яким засвідчив прийняття від Позивача Заяви про прийняття в цілому пропозиції (акцепт) укладення Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, повідомив про присвоєння Позивачу кодів відправника/одержувача 8186 та платника 8201472 з відкриттям особового рахунку НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 12.3. зазначеного вище договору, який розміщено на веб-сайті філії «ЦТЛ» АТ «Укрзалізниця» https://uz-cargo.com/contractcarriage.html, з ініціативи однієї з Сторін Договір вважається припиненим (розірваним) у відносинах з нею через 20 днів з моменту направлення протилежній Стороні відповідного повідомлення, але не раніше завершення надання всіх послуг, яке розпочато і незавершено, в частині таких послуг.

28.12.2021 р. враховуючи перебування Позивача у стані банкрутства, останній надіслав Відповідачу повідомлення про припинення Договору про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 40001366/2021-0003 згідно форми додатку 2-8 до договору.

Таким чином, станом на час звернення з позовом до Відповідача у даній справі, Договір про надання послуг № 07244/ЦТЛ-2018 від 07.02.2018 р. та Договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 40001366/2021-0003 припинили свою дію. Відповідно, особовий рахунок Позивача НОМЕР_1 також було закрито, що відображено в особовому кабінеті Позивача, докази чого були надані останнім.

Позивач, вважаючи, що додаткова угода № 13/ДОН від 30.08.2019 р. до Договору про надання послуг від 07.02.2018 р. № 07244/ЦТЛ-2018 є нікчемним правочином, звернувся до господарського суду з вимогами про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину стягнення грошових коштів у розмірі 99 711,36 грн., які були отримані Відповідачем від Позивача згідно даної угоди.

Суд звертає увагу, що предметом спору між сторонами не є питання неправильного та (або) помилкового відображення даних в особовому рахунку Позивача.

Отже, з огляду на відмінності між позовними вимогами Позивача та твердженнями Відповідача у цій частині, а також припинення (розірвання) Договору про надання послуг від 07.02.2018 р. № 07244/ЦТЛ-2018, закриттям особового рахунку Позивача, посилання Відповідача на необхідність дотримання п. 4.10. даного договору є помилковим, а обраний Позивачем спосіб захисту відповідає приписам ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України.

Суд вважає неспроможними доводи Відповідача про пропуск Позивачем строку позовної давності, який передбачений п. 136 Статуту залізниць України, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 Статуту залізниць України, дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (далі - залізничні під`їзні колії).

Згідно з п. 6 Статуту залізниць України, накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.

Спірні правовідносини між Позивачем та Відповідачем виникли не з договору перевезення вантажу залізницею, оформленого накладною, а з іншого юридичного факту вчинення Відповідачем порушення конституційних основ конкуренції у підприємницькій діяльності, законодавства про захист економічної конкуренції, внаслідок чого Позивач змушений був укласти з Відповідачем додаткову угоду № 13/ДОН від 30.08.2019 р. до Договору про надання послуг від 07.02.2018 р. № 07244/ЦТЛ-2018, яка є нікчемним правочином та необхідно застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.

Таким чином, виходячи з предмету спору та правовідносини сторін відсутні підстави для застосування п. 136 Статуту залізниць України, ст. 315 ГК України, які регулюють строки позовної давності у правовідносинах з перевезення вантажів залізничним транспортом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (ч. 3 ст. 261 ЦК України).

Аналіз ч. 3 ст. 261 ЦК України свідчить, що перебіг позовної давності пов`язується саме з початком виконання нікчемного правочину, незалежно від того, чи був такий нікчемний правочин виконано повністю і яка зі сторін здійснила виконання. Причому такий початок перебігу стосується будь-яких наслідків нікчемного правочину.

Відповідно до накопичувальних карток Відповідача № 09090122 від 09.09.2019 р., № 11090127 від 11.09.2019 р., № 17090136 від 17.09.2019 р., № 18090138 від 18.09.2019 р., № 19090142 від 19.09.2019 р., № 21090145 від 21.09.2019 р., № 24090146 від 24.09.2019 р., початком надання послуги з обслуговування так званої «малодіяльної станції» Межова є 09.09.2019 р., а закінченням 24.09.2019 р.

Оскільки для вимог про застосування наслідків нікчемного правочину застосовується загальна позовна давність, тобто трирічний строк, днем закінчення строку позовної давності за вимогами Позивача є 08.09.2022 р.

Відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 р., воєнний стан було запроваджено з 24.02.2022 р. строком на 30 діб. У подальшому його було продовжено (наприклад, Указ Президента України № 133/2022 від 14.03.2022). Востаннє дію воєнного стану в Україні продовжено з 05:30 год. 18.08.2023 р. строком на 90 діб до 15.11.2023 р. (Указ Президента України № 451/2023 від 26.07.2023 р.).

Оскільки позовна заява подана Позивачем 08.08.2023 р., тобто в період дії воєнного стану в Україні, то строк позовної давності за вимогами Позивача про застосування наслідків нікчемного правочину не пропущений.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 р. Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Ч. 1 ст. 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ст. 13 ГПК України).

Ст. 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст.ст. 76, 77 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ст. 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку задовольнити позовні вимоги Позивача у повному обсязі.

Судовий збір за розгляд справи, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладається на Відповідача.

Керуючись ст. ст. 7, 9 Кодексу України з процедур банкрутств, ст. ст. 46, 74, 80, 129, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця 5, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортно-експедиторське підприємство «Вертикаль» (69068, Запорізька обл., м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, будинок 54, офіс 41А, ) 99 711 (дев`яносто дев`ять тисяч сімсот одинадцять) грн 36 коп. боргу, 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ.

Повний текст судового рішення складено та підписано-07.11.23.

Суддя О.О. Юлдашев

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.