ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

24.10.2023 Справа № 917/1174/23

м. Полтава

Суддя Солодюк О.В., розглянувши матеріали

за позовною заявою Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Лубнигаз", вул. Л.Толстого, 87, м. Лубни, Полтавська область, 37503

до Фізичної особи-підприємця Рикуна Анатолія Миколаєвича, АДРЕСА_1

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Лубнигаз" звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Рикуна Анатолія Миколайовича про стягнення 7 419,10 грн. основного боргу за договором розподілу природного газу за період з березня по жовтень 2022 р., пені в розмірі 1 388,27 грн., 3% річних в розмірі 282,33 грн., інфляційних нарахувань в розмірі 1 641,68грн.

Ухвалою від 10.07.2023р. суд прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, постановив справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін.

25.07.2023 (вхід. № 9177) від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечує, посилаючись на наступне:

1.Об`єкт, якого стосується даний спір (кафе за адресою с. Олександрівка, вул. Київська, 2-А), не використовує природний газ з 2021 року.

На електронну адресу постачальника газу в січні 2022 року було направлено лист щодо необхідності механічного відключення газу, що свідчить про освідомленість позивача про відсутність об`ємів споживання газу.

2.Акти про надані послуги не підписані споживачем і останньому на електронну пошту не надсилались, з чого також вбачається недоведеність факту їх надання.

3.Підприємницька діяльність відповідача припинена в 2020 році.

4. Об`єкт, якого стосується даний спір (кафе за адресою с. Олександрівка, вул. Київська, 2-А), не перебуває у власності відповідача з 2012 року, а також у останнього немає ніяких речових прав щодо вказаного об`єкту.

5.Підпис на заяві про приєднання № 176-ПК/1 від 31.12.2015 відповідачу не належить.

6. Вказана вище заява складена від імені ФО Рикун А.М., тобто не ФОП, що виключає підсудність справи господарським судам, оскільки на час «приєднання до умов договору» і в спірному періоді, визначеному в позові (2022 рік), у відповідача не було статусу підприємця.

10.08.2023 (вхід. № 9870) від позивача надійшла відповідь на позовну заяву, в якій останній зазначає, що твердження відповідача про те, що з 2021 об`єкт, якого стосується спір, не використовує природний газ є безпідставним, а також посилається на те, що на даний час договір не припинений, не розірваний, повідомлення від відповідача щодо припинення підприємницької діяльності не надавалося, тому у позивача відсутні підстави не надавати послуги розподілу природного газу по діючому договору. Крім того, відповідач приєднався до умов Типового договору розподілу природного газу (для споживача, що не є побутовим) шляхом підписання заяві про приєднання № 176-ПК/1 від 31.12.2015, а також не звертався до Оператора ГРМ з заявою про розірвання Договору в зв`язку зі зміною власника.

Ухвалою суду від 11.08.2023 відкладено розгляд справи на 24.10.2023 на 11:00 хв.

Розглянувши матеріали позовної заяви, суд встановив.

31.12.2015 року між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації Лубнигаз, яке в подальшому змінило назву на Акціонерне товариство Оператор газорозподільної системи Лубнигаз (далі за текстом - Оператор ГРМ, Позивач) та Фізичною особою-підприємцем Рикуном Анатолієм Миколайовичем (далі за текстом - Споживач, Відповідач) було укладено договір розподілу природного газу шляхом підписання заяви-приєднання № 176-ПК.

Позивач посилається на те, що відповідач свої зобов`язання за Договором належним чином не виконав, а саме не оплатив вчасно рахунки, виставлені Оператором ГРМ, чим порушив п.6.6 Договору, не провів до двадцятого числа місяця, наступного за звітнім розрахунок з позивачем, що стало підставою для звернення до Господарського суду Полтавської області з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості а саме: 7 419,10 грн. основного боргу, пені в розмірі 1 388,27 грн., 3% річних в розмірі 282,33 грн, інфляційних нарахувань в розмірі 1 641,68грн.

Ознайомившись зі змістом позовної заяви та долучених до неї матеріалів, суд зазначає про наявність підстав для закриття провадження у справі у зв`язку з наступним.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена ст. 20 ГПК України.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, передбачені ст. 20 Господарського процесуального кодексу України. Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Позивач вказує в позовній заяві відповідачем Фізичну особу-підприємця Рикуна Анатолія Миколайовича. Однак, відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських організацій вбачається, що підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця Рикун А.М. зареєстровано 03.04.2018, а 29.05.2020 зареєстровано припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем ФОП Рикун А.М. Тобто на час укладення договору розподілу природного газу шляхом підписання заяви - приєднання № 176-ПК від 31.12.2015 відповідач ще не мав статусу підприємця (діяв як фізична особа), а на момент звернення з позовом до суду, Рикун А.М. вже не мав статусу підприємця, не діяв як фізична особа-підприємець, відповідно, відносини, які виникли між сторонами спору, не є господарськими. З березня по жовтень 2022 року (спірний період щодо стягнення заборгованості) відповідач також не мав статусу ФОП.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.03.2018 у справі №593/793/14-ц дійшла висновку про те, що громадянин, який мав статус суб`єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає визначених законом підстав для його участі у такому процесі.

Згідно із положенням статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі позивачами і відповідачами можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 03.10.2017 Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до вказаних змін, з 15.12.2017 господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за п.1 ч.1 ст.20 ГПК України спорів, в яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем (Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 по справі №338/180/17).

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

У відповідності до ч.1 ст.58 Господарського кодексу України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців є відкритою (ч.2 ст.50 Цивільного кодексу України).

Судом встановлено, що відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських організацій Рикун А.М. на час укладення договору (31.12.2015) та у визначений позивачем період заборгованості (березень жовтень 2022 року), а також на момент звернення з позовом до суду, не мав статусу підприємця, не діяв як фізична особа-підприємець, відповідно, відносини, які виникли між сторонами спору, не є господарськими.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.05.2018 у справі №910/11188/17 зазначає, що при вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини і відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 Господарського кодексу України. Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Натомість відповідно до ч.1 ст.19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суд звертає увагу, що відповідач не має статусу підприємця з 2020 року і позивач жодним чином не обґрунтовує наявності між сторонами господарських відносин і спору, який би виник саме з господарських відносин.

Зазначення позивачем відповідача фізичної особи зі статусом фізичної особи-підприємця при відсутності доказів наявності такого у спірний період, за який позивачем нараховано заборгованість, не підтверджує суб`єктної юрисдикції господарського суду у спірних правовідносинах.

Таким чином, у суду відсутні підстави вважати, що зобов`язання, яке виникло між сторонами, є господарським, а тому провадження у справі слід закрити у зв`язку із тим, що спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства судом загальної юрисдикції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.231 ГПК України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Суд роз`яснює сторонам, що у відповідності до ч.3 ст.231 ГПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету (положення ч.4 ст.231 ГПК України). Сплачена сума судового збору підлягатиме поверненню особі, яка його сплатила, у випадку подання нею відповідного клопотання.

Керуючись статтями 126, 130, 231, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Провадження у справі № 917/1174/23 закрити.

2. Ухвалу направити учасникам справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена протягом 10 днів (ст.ст. 235, 255 ГПК України).

Суддя Солодюк О.В.