ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2023 року м.Дніпро Справа № 904/3260/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Чус О.В. (доповідач)

судді: Кощеєва І.М., Дарміна М.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбудмеханік" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2023 (повне рішення складено 19.04.2023, суддя Бєлік В.Г.) у справі №904/3260/22

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Макстрансбуд", м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбудмеханік", м. Дніпро

про стягнення 47 114,51 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Макстрансбуд" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбудмеханік" на свою користь пені в сумі 17 947,85 грн, 3% річних у сумі 3 568,70 грн та інфляційних втрат у сумі 25 597,96 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди №115/05-1 від 15.05.2021 в частині повної та своєчасної оплати за послуги з оренди спецтехніки з екіпажем. У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивачем на підставі частини 2 статті 625 ЦК України нараховані 3% річних за період прострочки з 22.07.2021 по 25.08.2022 у сумі 3 568,70 грн та інфляційні втрати за період з серпня 2021 року по серпень 2022 року у сумі 25 597,96 грн. На підставі пункту 6.2. Договору позивач нарахував пеню за порушення строків оплати у розмірі 17 947,85 грн за загальний період з 25.02.2022 по 25.08.2022.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2023 у справі №904/3260/22 позов задоволено повністю; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбудмеханік" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Макстрансбуд" пеню в сумі 17 947,85 грн, 3% річних у сумі 3 568,70 грн, інфляційні втрати в сумі 25 597,96 грн, а також витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 2 481,00 грн.

Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п.4 Додатку № 1 до Договору оренди № 15/05-1 від 15.05.2021 відповідач повинен був сплатити вартість наданих послуг протягом 3-х банківських днів з дати підписання акту виконаних робіт. Враховуючи те, що відповідний двосторонній акт між сторонами був складений 17.07.2021, оплата повинна була бути здійснена не пізніше 21.07.2021 та відповідач сплатив вартість наданих послуг лише 25.08.2022 в сумі 108 820,00 грн (платіжне доручення № 722 від 25.08.2022), тобто більш ніж через один рік, чим припустився порушення умов договору.

Господарський суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, встановив, що пеня в заявленому позивачем періоді з 25.02.2022 по 25.08.2022 складає 18 365,24 грн. Враховуючи вказане, а також те, що позивачем у періоді з 25.02.2022 по 25.08.2022 розраховано та заявлено до стягнення пеню, розмір якої є менший ніж розрахований судом, суд, у відповідності до положень частини 2 статті 237 ГПК України, вказав, що саме такий їх розмір підлягає стягненню з відповідача.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних за період з 22.07.2021 по 25.08.2022 в сумі 3 568,70 грн та інфляційних витрат в розмірі 25 597,96 грн за період з серпня 2021 року по серпень 2022 року, суд першої інстанції встановив, що заявлені до стягнення суми вказаних нарахувань є вірними та підлягають задоволенню.

Доводи та вимоги апеляційної скарги.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансбудмеханік" звернулося до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, якою просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2023 у справі №904/3260/22 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт, зокрема, посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення без участі представника ТОВ "ТРАНСБУДМЕХАНІК", незважаючи на клопотання останнього про розгляд справи за правилами загального позовного провадження за участю сторін, чим порушив право відповідача на судовий захист, яке також включає право передбачене п. 2 ч.1 ст. 42, ст. 178 ГПК України.

Більше того, апелянт зазначає, що він не мав змоги викласти свою незгоду з вимогами позивача в суді першої інстанції шляхом подачі відзиву з причин того, що працівники товариства через військову агресію російської федерації проти України працюють в дистанційному режимі, у тому числі за межами України, що фактично унеможливлює отримання поштової кореспонденції.

Наведені обставини спонукали ТОВ "ТРАНСБУДМЕХАНІК" в особі представника по довіреності - адвоката Величка О.В. клопотати про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження в судовому засіданні за участю представників сторін задля можливості надання своїх пояснень, аргументів та заперечень по суті спору, дослідження доказів, що містяться у справі та реалізації ними своїх процесуальних прав і обов`язків, яке судом залишено без задоволення.

В даному випадку, як вважає скаржник, суд першої інстанції надав позивачу більш сприятливе становище в порівнянні з відповідачем, оскільки відповідач фактично був позбавлений можливості приймати участь в судовому розгляді справи, надавати свої пояснення, доводи, аргументи та заперечення, а також докази на підтвердження своєї позиції і спростування доводів позивача, приймати участь під час дослідження судом доказів висловити свої заперечення на предмет їх належності (ст. 76 ГПК України), допустимості (ст. 77 ГПК України), достовірності (ст. 78 ГПК України), вірогідності (ст. 79 ГПК України), що призвело до неповного з`ясування обставин справи.

На переконання відповідача, в оскаржуваному судовому акті взагалі відсутній розрахунок кожної суми (штраф, пеня, втрати від інфляції та 3% річних), пред`явленої позивачем для стягнення з відповідача.

Апелянт з посилання на норми ч. 6 ст. 232 ГПК України стверджує, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення пені за період прострочення грошового зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, є помилковим.

Також в апеляційній скарзі зазначено, що господарським судом не було враховано та надано належної оцінки під час розгляду і вирішення даної справи обставині введення 24.02.2022 воєнного стану в Україні через військову агресію російської федерації, який продовжено та триває, і досі, масові обстріли з різного важкого озброєння об`єктів і територій України, що визнано Торгово-промисловою палатою України форс-мажорною обставиною.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу від 16.05.2023 для розгляду справи №904/3260/22 визначено колегію суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Орєшкіної Е.В., суддів: Чус О.В., Кощеєва І.М.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 05.06.2023 зазначеною колегією суддів після усунення апелянтом недоліків апеляційної скарги поновлено строк на апеляційне оскарження; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбудмеханік" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2023 у справі №904/3260/22; зупинено дію рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2023 у справі №904/3260/22; розгляд апеляційної скарги визначено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

11.09.2023 у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 з посади судді Центрального апеляційного господарського суду по справі здійснений повторний автоматизований перерозподіл, за результатами якого справу №904/3260/22 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Чус О.В., суддів Дарміна М.О., Кощеєва І.М.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 14.09.2023 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбудмеханік" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2023 у справі №904/3260/22 до свого провадження

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

15.05.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТРАНСБУДМЕХАНІК" (орендар) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Макстрансбуд" (орендодавець) було укладено договір оренди № 15/05-1 (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1. договору орендодавець передає орендарю спецтехніку, іменована надалі - "техніка" з екіпажем. Перелік техніки вказується у додатку № 1 до цього договору.

Згідно пункту 2.1.1 договору орендодавець зобов`язаний забезпечити надання всіх необхідних документів, а орендар зобов`язався забезпечити підписання необхідних документів та здійснити оплату (п. 2.2.2. договору).

Пунктом 3.1. договору передбачено, що ціна оренди визначається на підставі вартості, яка вказується у додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до пункту 4.1. договору порядок розрахунків та строки оплати вказуються у додатку № 1 до цього договору.

Сторонами підписано додаток № 1 до договору.

Сума договору становить суму вартості усіх наданих та належним чином прийнятих послуг за актами наданих послуг (пункт 3.2 договору).

Договір відповідно до п. 8.1. договору набирає чинності з моменту підписання та діє до 31.12.2021 або до належного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором, в залежності від того, яка із зазначених подій настане раніше.

Відповідно до умов договору оренди позивач в липні 2021 року надав відповідачу послуги оренди спецтехніки з екіпажем, а відповідачем ці послуги були прийняті без заперечень та зауважень за двостороннім актом, в якому визначалися найменування робіт, послуг, їх кількість, одиниця виміру, ціна та вартість послуг.

Всього за вказаний період позивачем згідно з актом надання послуг № 113 від 17.07.2021 було надано послуг відповідачу на загальну суму 108 820,00 грн.

Відповідно до п. 4 Додатку № 1 до вказаного договору оплата має здійснюватися протягом 3-х банківських днів з дати підписання акту виконаних робіт.

Приймаючи надані послуги за актом надання послуг № 113 від 17.07.2021 та рахунку № 114 від 17.07.2021, відповідач повинен був сплатити вартість послуг в строк не пізніше 21.07.2021.

Відповідач сплатив вартість наданих послуг 25.08.2022 в сумі 108 820,00 грн платіжним дорученням № 722 від 25.08.2022, тобто більш ніж через один рік, чим припустився порушення умов договору.

Таким чином, не сплативши у вказані строки вартість наданих послуг, відповідач є таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому, у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 6.2 договору він повинен сплатити 3% річних, інфляційні за весь час прострочення грошового зобов`язання та пеню в загальній сумі 47 114,51 грн.

Наведені обставини стали підставою звернення позивачем з позовом та є предметом

спору у даній справі.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень статей 74, 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Звертаючись до суду з позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю "Макстрансбуд" посилається на те, що відповідачем сплачено вартість наданих послуг лише 25.08.2022 в сумі 108 820,00 грн, тобто більш ніж через один рік, чим відповідач припустився порушення умов договору. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за спірним договором, позивач просить стягнути з відповідача пеню згідно з пунктом 6.2. договору у розмірі 17 947,85 грн за період з 25.02.2022 по 25.08.2022, а також, керуючись статтею 625 ЦК України, три проценти річних в сумі 3 568,70 грн та інфляційні втрати в розмірі 25 597,96 грн.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до вимог ч.1 ст.173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч.1 ст.760 Цивільного кодексу України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використані (неспоживна річ).

Згідно з ч.1 ст.762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 283 Господарського кодексу України встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Статтею 901 Цивільного кодексу України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Матеріалами справи підтверджено факт виконання позивачем своїх зобов`язань перед відповідачем щодо оренди техніки з екіпажем, про що свідчить акт надання послуг №113 від 17.07.2021 на суму 108 820,00 грн, підписаний сторонами.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до п. 4 Додатку № 1 до Договору оренди № 15/05-1 від 15.05.2021, відповідач повинен був сплатити вартість наданих послуг протягом 3-х банківських днів з дати підписання акту виконаних робіт.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, зазначений акт між сторонами був складений 17.07.2021, оплата повинна була бути здійснена не пізніше 21.07.2021, проте в порушення умов договору відповідач сплатив вартість наданих послуг лише 25.08.2022, тобто з порушенням строку.

Вказана обставина не спростована відповідачем.

Таким чином, період прострочення оплати за період з 22.07.2021 по 25.08.2022 становить 399 днів.

Невиконання та/або неналежне виконання господарського зобов`язання тягне за собою застосування заходів господарської відповідальності.

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема - сплата неустойки (п.3 ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ст.549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч.ч.4, 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Згідно зі ст. ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст.232 Господарського Кодексу України).

Позивач нарахував та просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 17 947,85 грн за період з 25.02.2022 по 25.08.2022.

Відповідно до п. 6.2. Договору, у випадку несвоєчасної оплати за Договором Орендар (відповідач), за вимогою Орендодавця сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення.

В апеляційній скарзі скаржник стверджує, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення пені за період прострочення грошового зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, є помилковим.

Однак, згідно із пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2 (зі змінами і доповненнями)" установлено карантин з 12.03.2020 року. Змінами продовжено карантин до 30.06.2023.

Таким чином, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" №540-ІХ від 30.03.2020 продовжений строк позовної давності щодо пені на строк дії карантину.

Крім того, Законом України від 15.03.2022 № 2120-IX було внесено зміни до ст.258 ЦК України, якими зокрема строки, визначені статтею 258, 261 продовжуються на строк дії в Україні воєнного, надзвичайного стану відповідно до пункту 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" цього Кодексу.

З огляду на наведене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позовної вимоги про стягнення пені за період з 25.02.2022 по 25.08.2022 у розмірі, заявленому позивачем.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже передбачене законом право кредитора вимагати оплати боргу з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат за користування грошовими коштами є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і не ототожнюються із санкціями за невиконання чи неналежне його виконання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційний втрат, суд першої інстанції встановив, що його здійснено правильно, тому позовні вимоги в цій частині задовольняються судом у межах заявлених періодів та у заявлених позивачем розмірах, з чим погоджується судова колегія апеляційного суду.

Скаржник в апеляційній скарзі посилається на неврахування судом першої інстанції під час розгляду і вирішення даної справи обставини введення 24.02.2022 воєнного стану в Україні через військову агресію російської федерації, який продовжено та який триває, що визнано Торгово-промисловою палатою України форс-мажорною обставиною.

Покликання апелянта на настання форс-мажорних обставин, які є підставою для звільнення від сплати штрафних санкцій, відхиляються судовою колегією з огляду на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, наведену у постанові від 14.06.20222 у справі № 922/2394/21, в якій вказано, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Відповідних висновків дотримується і Верховний Суд у постанові від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та у постанові від 09.11.2021 у справі № 913/20/21.

Тобто, доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Саме по собі посилання відповідача на визнання форс-можорною обставиною Торгово-промисловою палатою України введення 24.02.2022 воєнного стану в Україні через військову агресію російської федерації без надання відповідних доказів в підтвердження своїх доводів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин щодо неможливості виконання зобов`язання перед позивачем.

Верховний Суд в постанові від 25.01.2022 №904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести (1) факт їх виникнення; (2) те, що обставини є форс-мажорними (3) для конкретного випадку.

Частиною 3 статті 13 ГПК України визначено, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, сам факт введення воєнного стану не може вважатись належною правовою підставою для не виконання зобов`язань. Обставини, які виникли у зв`язку з війною мають безпосередньо впливати на можливість контрагента виконати свій обов`язок, отже сторона, яка посилається на вказану обставину повинна довести зв`язок між неможливістю виконання рішення та військовими діями.

Крім того, як вбачається з матеріалів цієї справи, порушення умов договору з боку відповідача почалось з 21.07.2021, тобто до початку 24.02.2022 військової агресії російської федерації проти України.

Також судова колегія відхиляє як необґрунтовані посилання відповідача, що судом першої інстанції порушено право відповідача на судовий захист, яке також включає право передбачене п. 2 ч.1 ст. 42, ст. 178 ГПК України, оскільки ухвалено рішення, що оскаржується, без участі представника ТОВ "ТРАНСБУДМЕХАНІК", незважаючи на клопотання останнього про розгляд справи за правилами загального позовного провадження за участю сторін.

Так, Господарським судом Дніпропетровської області 19.04.2023 у господарській справі № 904/3260/22 розглянуто клопотання відповідача, що надійшло до суду 03.02.2023, про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

В обґрунтування клопотання відповідач зазначив, що здійснюючи моніторинг інформації про наявність судових справ та стан їх розгляду, що оприлюднено на офіційному веб-сайті "Судова влада України", він виявив відомості про розгляд цієї справи. Однак, з огляду на те, що позовна заява на його адресу не надходила та останньому чи його повноважному представнику не вручено, Відповідач позбавлений можливості виконати вимоги суду.

Позивачем до позову надано докази направлення відповідачу копії позовної заяви і доданих до неї документів, а саме фіскальний чек від 16.09.2022 та опис вкладення від 16.09.2022 (поштове відправлення № 950).

В описі вкладення від 16.09.2022 зазначено адресу відповідача: 49005, м. Дніпро, вул. Глобинська, 2. Тобто, поштове відправлення № 950 направлено за місцезнаходженням відповідача згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Як вбачається з трекінгу Укрпошти, поштове відправлення № 950 вручено особисто 08.10.2022.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 03.10.2022 направлено відповідачу на його електронну пошту, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, і згідно з даними КП "Діловодство спеціалізованого суду" ухвала доставлена останньому 03.10.2022.

З огляну на обставини, зазначені вище, ухвалою суду від 19.04.2023 у задоволенні клопотання відповідача про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження відмовлено.

У відповідача було достатньо часу для подання відзиву на позов, чим відповідач не скористався.

Отже, були створені всі передбачені законом належні і рівні умови для подання та оцінки доказів на етапі розгляду справи першою інстанцією із дотриманням принципу рівності прав сторін у процесі розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія констатує, що судом першої інстанції надано належну оцінку усім обставинам справи та ухвалено правомірне та обґрунтоване рішення у відповідності до норм матеріального та процесуального права.

За змістом ст. 236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу положень п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Звертаючись із апеляційною скаргою, скаржник не спростував наведених висновків суду першої інстанції та не довів неправильного застосування судом норм процесуального права, як необхідної передумови для зміни чи скасування прийнятого ним судового рішення.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення місцевого господарського суду у даній справі має бути залишено без змін.

Згідно ст.129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за скаржником.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269-270, 275, 276, 281-282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансбудмеханік" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2023 у справі №904/3260/22 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2023 у справі №904/3260/22 залишити без змін.

Поновити дію рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.04.2023 у справі №904/3260/22.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю "Трансбудмеханік".

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя М.О. Дармін