СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року м. Харків Справа №922/1075/23

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В.,

за участю секретаря судового засідання Ярош В.В.,

за участю представників:

позивача Гнатенко С.І. (адвокат), свідоцтво №859 від 28.12.2010 року, довіреність №40-21/8 від 29.12.2022 року;

відповідача (в режимі відеоконференції) Шеремет М.П. (адвокат), ордер серія АІ №1399003 від 23.05.2023 року, свідоцтво №8287/10 від 08.10.2019 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Старк» (вх.№1680Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 25.07.2023 року у справі №922/1075/23,

за позовом Акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод», (39621, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. І. Приходька, 141),

до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Старк», (63631, Харківська обл.., Куп`янський р-н, с. Старовірівка, вул. Кар`єрна, бул- № 1-Б),

про розірвання договору та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Кременчуцький сталеливарний завод» звернулось до Господарського суду Харківської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Старк», в якій просило суд:

- розірвати договір поставки товару № 0130-СН від 20.12.2021 року укладений між АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Старк» з підстав істотного порушенням умов укладеного договору з боку відповідача;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Старк» на користь Акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» попередню оплату за договором поставки товару №0130-СН від 20.12.2021 року у сумі 168912,00 грн.; штрафні санкції за договором поставки товару №0130-СН від 20.12.2021 року у сумі 47243,42 грн.; витрати на професійну правничу допомогу у сумі 25000,00 грн.; витрати на оплату судового збору у сумі 5926,33 грн.

Вимоги позивача обґрунтовані порушенням боржником грошових зобов`язань за договором поставки товару №0130-СН від 20.12.2021року.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 25.07.2023 року у справі №922/1075/23 (повний текст складено 28.07.2023 року, суддя Присяжнюк О.О.) позовні вимоги задоволено в повному обсязі.

Розірвано договір поставки товару №0130-СН від 20.12.2021 року, укладений між АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Старк» з підстав істотного порушенням умов укладеного договору з боку відповідача.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Старк» на користь Акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» попередню оплату за договором поставки товару №0130-СН від 20.12.2021 року у сумі 168912,00 грн., інфляційні втрати у загальному розмірі 41995,58 грн., 3% річних у загальному розмірі 5247,84 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 5926,33 грн.

Відповідач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до суду апеляційної інстанції зі скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить:

- скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 25.07.2023 року;

- прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі;

- розглянути справу в порядку письмового провадження без виклику сторін;

- судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги лист Куп`янської районної військової адміністрації від 11.05.2023 року №1224-В згідно п. 9 Розділу II Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року №309, смт. Шевченкове, Куп`янського району, Харківської області перебувало в тимчасовій окупації РФ у період із 26.02.2022 року по 08.09.2022 року, а також згідно п. 1.7 Розділу І Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 року №309, смт. Шевченкове, Куп`янського району, Харківської області віднесено до територій можливих бойових дій із 08.09.2022 року. Таким чином, на думку скаржника не можна погодитись з оскаржуваним рішенням щодо необхідності доведеності обставин непереборної сили для відповідача. Так, тимчасова окупація з 24.02.2022 року по 07.09.2022 року унеможливлює виконання будь-яких зобов`язань з боку відповідача, в тому числі виходячи зі специфіки господарської діяльності - видобування піску неможливо перенести будь-яким чином на іншу територію.

Відповідач зазначає, що в прохальній частині позивач просив стягнути штрафні санкції за договором, однак жодних обґрунтувань стосовно які саме штрафні санкції просить стягнути не зазначає. Натомість в тексті позовної заяви зазначає про нарахування інфляційних втрат та 3% річних згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог і задовільнив нарахування інфляційних втрат та 3% річних згідно ст. 625 ЦК України як штрафні санкції.

Апелянт вказує, що вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних згідно ст. 625 Цивільного кодексу України є безпідставними не тільки, через те, що для відповідача не настав обов`язок щодо повернення попередньої оплати, оскільки позивач не направляв про це жодних повідомлень крім самого звернення до суду з позовною заявою.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 06.09.2023 року з урахуванням ухвали від 12.09.2023 року відкрито апеляційне провадження за скаргою відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Старк» на рішення Господарського суду Харківської області від 25.07.2023 року у справі №922/1075/23. Встановлено строк на протязі якого позивач має право подати до суду відзив на апеляційну скаргу, а також встановлено строк на протязі якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі. Справу призначено до розгляду в судове засідання на 25.09.2023 року і роз`яснено шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку. Витребувано матеріали справи з Господарського суду Донецької області.

Вказана ухвала суду була направлена на адреси сторін засобами поштового зв`язку та на електронну пошту, які зазначені у документах, що надані до суду і отримана ними.

08.09.2023 року на вимогу суду з Господарського суду Донецької області надійшли матеріали справи №905/1075/23.

Від позивача 15.09.2023 року надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№11182), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні 02.10.2023 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні. Представник позивача проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві.

З метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі та з метою повного і всебічного розгляду справи по суті, враховуючи неможливість закінчення розгляду справи в даному судовому засіданні, колегія суддів з огляду на приписи ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголосила протокольну перерву у розгляді справи до 19.10.2023 року.

Після перерви судове засідання 19.10.2023 року продовжено та представники сторін надали додаткові пояснення по суті спору.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності зі ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Згідно ч.7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Так, між Акціонерним товариством «Кременчуцький сталеливарний завод» (покупець, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Старк» (продавець, відповідач у справі) укладено договір №0130-СН від 20.12.2021 року (надалі договір), відповідно до п. 1.1. якого відповідач зобов`язався поставити і передати у власність позивача визначений цим договором товар, а саме: пісок жирний та пісок формовочний, (надалі товар), а позивач зобов`язався прийняти цей товар та своєчасно здійснювати його оплату.

Згідно п. 1.4. договору, загальна сума товару за договором визначаться за сумою всіх специфікацій до договору, складених та підписаних належним чином.

Відповідно до п. 2.1. договору, поставка товару за вказаним договором здійснюється у такі строки: п`ятнадцять календарних днів з дати отримання письмової заявки.

Згідно п. 6.1 розрахунки за товар здійснюються на підставі 100% попередньої оплати.

Згідно письмової заявки позивача вих.№40-11/345 від 14.02.2022 року позивач прохав провести відвантаження у лютому 2022 піску формувального у кількості 1794,00 тн. (26 н/вагонів) та піску жирного у кількості 69 тн. (1 н/вагон).

Згідно рахунку на оплату №350 від 14.02.2022 року на суму 163944,00 грн. та рахунку на оплату №377 від 14.02.2022 року на суму 243432,00 грн. Позивач платіжним дорученням №9293 від 15.02.2022 року здійснив попередню оплату за пісок у сумі 163944,00 грн. та платіжним дорученням №9360 від 17.02.2022 року здійснив попередню оплату за пісок у сумі 243432,00 грн., тобто на загальну суму 407376,00 гри.

З урахуванням зазначеного, позивач виконав умови вказаного договору, щодо перерахування попередньої оплати за товар згідно умов договору.

Відповідач, згідно п. 2.1. договору повинен був поставити оплачений товар до 28.02.2022 року включно.

Згідно видаткової накладної №633 від 15.02.2022 року на суму 59616,00 грн., видаткової накладної №647 від 16.02.2022 року на суму 59616,00 грн., видаткової накладної №739 від 21.02.2022 року на суму 14904,00 грн., видаткової накладної №738 від 21.02.2022 року на суму 44712,00 грн., видаткової накладної №760 від 22.02.2022 року на суму 59616,00 грн., відповідач здійснив поставку товару на загальну суму 238464,00 грн.

Проте, станом на 13.03.2023 року поставка оплаченого товару відповідачем на суму 168912,00 грн. не здійснена, що, на думку позивача, є порушенням умов укладеного договору з боку відповідача.

Зобов`язання Акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» щодо оплати товару згідно договору №0130-СН від 20.12.2021 року виконано, в свою чергу зобов`язання по поставці товару Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Старк» виконано не було.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом у даній справі та просив:

- розірвати договір поставки товару №0130-СН від 20.12.2021 року укладений між АТ «Кременчуцький сталеливарний завод» та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Старк» з підстав істотного порушенням умов укладеного договору з боку відповідача;

- стягнути попередню оплату за договором поставки товару №0130-СН від 20.12.2021 року у сумі 168912,00 грн.;

- штрафні санкції за договором поставки товару №0130-СН від 20.12.2021 року у сумі 47243,42 грн.

Щодо позовної вимоги про розірвання договору поставки товару №0130-СН від 20.12.2021 року, колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, договір поставки №0130-СН укладено сторонами 20.12.2021 року, підписано та скріплено печатками підприємств.

У пункті 13.1 договору сторони визначили, що він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін.

При цьому у пункті 13.6 договору сторони визначили, якщо інше прямо не передбачено цим договором або чинним в Україні законодавством, цей договір може бути розірваний тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додаткової угодою до цього договору.

Згідно пункту 13.2 договору його строк починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 13.1 договору та закінчується 31 березня 2022 року, а в частині розрахунків до повного їх виконання.

Отже, строк дії договору поставки №0130-СН від 20.12.2021 року закінчився 31.03.2022 року.

Проте, з позовною заявою, яка містить вимогу про розірвання договору поставки №0130-СН від 20.12.2021 року позивач звернувся у березні 2023 року, тобто після закінчення строку дії цього договору.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч. 1 і 4 ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Згідно зі ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

За змістом зазначених норм розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір.

Відповідний висновок також міститься у постанові Верховного Суду від 07.08.2018 року у справі №910/7981/17.

З огляду на те, що розірвати можна лише договір, який діє (строк/термін дії якого не закінчився), то вимога позивача про розірвання договору поставки №0130-СН від 20.12.2021 року заявлена вже після того як строк дії договору закінчився, є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги про розірвання укладеного між сторонами договору поставки товару №0130-СН від 20.12.2021 року ґрунтуються на чинному законодавстві України, і підлягають задоволенню є помилковим і вчиненим при невірному застосування норм права у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції у відповідній частині підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову у задоволені таких позовних вимог.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення попередньої оплати за договором поставки товару №0130-СН від 20.12.2021 року у сумі 168912,00 грн. та штрафних санкцій у сумі 47243,42 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Як вказує позивач і встановлено судом першої інстанції, позивачем перераховано на рахунок відповідача попередню оплату на суму 407376,00 грн.

У той час, відповідач здійснив поставку товару на загальну суму 238464,00 грн., однак на суму 168912,00 грн. поставка товару не здійснена.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

Згідно частин першої, другої статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України).

Матеріали справи свідчать, що позивачем складено лист №40-11/491 від 13.04.2022 року, в якому він повідомляв відповідача про необхідність повернення раніше перерахованих коштів у розмірі 168912,00 грн.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, що такий лист було направлено відповідачу та отримано останнім. Крім того, у судовому засіданні 02.10.2023 року представник позивача зазначив, що в нього відсутні відомості щодо вказаного листа, зокрема, обставин його складання та направлення.

У позовній заяві позивач вказує, що він 08.02.2023 року намагався направити па поштову адресу відповідача претензію вих.№40-21/113 про сплату неустойки, інфляційних втрат та 3% річних за весь час користування чужими коштами нарахованими на суму попередньої оплати та повідомлення вих.№40-21/14 про відмову від договору та відшкодування збитків, проте вказане повідомлення та претензія не були відправлені відповідачу, оскільки згідно з переліком територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 року №75, Куп`янська міська територіальна громада, Куп`янського району Харківської області відноситься до відповідних територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).

Суд апеляційної інстанції відмічає, що згідно інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням відповідача є: Україна, 63631, Харківська обл.., Куп`янський р-н, с. Старовірівка, вул. Кар`єрна, буд. № 1-Б.

Таким чином, посилання позивача про неможливість направлення кореспонденції на адресу відповідача є беззаперечними. У той час, матеріали справи не містять документів про які вказує позивач, зокрема, ані претензії вих.№40-21/113, ані повідомлення вих.№40-21/14.

Фактично матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що відповідач не поставив у повному обсязі позивачу товар у встановлені в договорі строки і недопоставленим залишився товар на суму 168912,00 грн..

Згідно частини другої статті 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Приписи частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України містять в собі альтернативу щодо реалізації покупцем своїх прав у випадку не поставки товару у встановлений договором строк, а саме: покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки є виключно правом покупця, а не продавця.

У даному випадку, позивачем обрано такий варіант поведінки як повернення суми попередньої оплати товару.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 21.02.2018 року по справі №910/12382/17 «Правовідносини, що склались між сторонами, регулюються положеннями глави 61 Цивільного кодексу України.

Виходячи з системного аналізу вимог чинного законодавства аванс - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є грошова сума, яка перераховується згідно договору наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за роботи які мають бути виконані, при цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося…».

Правильність цієї позиції підтвердила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.09.2019 року по справі №918/631/19, а саме: « 68. Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі № 910/12382/17)».

Таким чином, факт невиконання зобов`язання іншою стороною є підставою для стягнення авансу, який був сплачений в рахунок поставки товару, який наразі не був поставлений зобов`язаною особою, тобто відповідачем.

З огляду на приписи ч.2 ст.693 Цивільного кодексу України позивач обрав варіант поведінки як вимога, що виразилась у пред`явлені позову щодо повернення суми попередньої оплати товару.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем попередньої оплати, так і поставки товару відповідно до умов договору на зазначену суму, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про законність та обґрунтованість вимоги позивача до відповідача про стягнення 168912,00 грн.

Щодо посилань скаржника на форс-мажорні обставини та приписи ст.617 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Слід відзначити, що наявність форс-мажорних обставин, які мають бути підтверджені належними доказами є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а не звільняє від самого зобов`язання в цілому.

У позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь штрафні санкції у сумі 47243,42 грн.

Досліджуючи текст позовної заяви, колегією суддів встановлено, що позивач під штрафними санкціями визначив інфляційні втрати у розмірі 41995,58 грн. та 3% річних у розмірі 5247,84 грн. розраховані за період з 01.03.2022 року по 13.03.2023 року.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тобто, інфляційні втрати та 3% річних не є штрафними санкціями.

Суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних послався на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові №918/631/19 від 22.09.2020 року.

Так, Велика Палата Верховного Суду вказала, що у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, і це є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3% річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.

За текстом постанови Великої Палати Верховного Суду у справі №918/631/19 вбачається, що у сторін склались тотожні у даній справі правовідносини, а саме здійснено попередню оплату за контрактом, з боку продавця товар не поставлено. Однак, є обставина, що відрізняє обставини справи, а саме у справі №918/631/19 мало місце пред`явлення позивачем (покупцем) до продавця вимоги про повернення попередньої оплати, яка не була виконана і це стало підставою для звернення з позовом про стягнення авансового платежу, інфляційних втрат та річних. На противагу, у даній справі №922/1075/23 з боку позивача такої вимоги заявлено не було.

Колегія суддів відзначає, що важливим та істотним є, коли саме виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати, тобто сплатити грошові кошти.

За ч.2 ст. 693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю, а у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Тобто, з цього моменту постає невизначеність зобов`язання продавця. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. До моменту вчинення такої дії - обрання одного з варіантів вимоги покупця, у продавця все ж таки залишається активним зобов`язання, виконання якого може виразитись як у поставці товару (в прийнятті якого покупець може відмовитись), чи шляхом повернення попередньої оплати (в прийнятті якої також може відмовитись покупець і вимагати передати товар).

Волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Альтернативність у діях покупця і невизначеність ставить під сумнів, яке саме зобов`язання є простроченим з боку відповідача: грошове повернути кошти попередньої оплати чи зобов`язальне (не грошове) вчинити дії по передачі майна (товару). Наразі, позивач (покупець за договором) саме поданням позову до суду з вимогою про стягнення попередньої оплати відійшов від наданої законодавцем альтернативи та чітко визначив, що його вимога полягає у поверненні грошових коштів попередньої оплати і саме з цього моменту виникає прострочення продавця (відповідача у справі).

Як вже зазначалось, матеріали справи не містять доказів того, що позивач до моменту звернення до суду з позовом обрав один з варіантів вимоги до покупця і довів її належним чином до продавця. Тобто, що має місце прострочення продавця по поверненню суми попередньої оплати і у зв`язку з цим простроченням виникає право нарахування на таку суму інфляційних втрат та 3% річних за приписами ст.625 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що відсутні підстави для проведення позивачем нарахувань інфляційних втрат та 3% річних, а отже і підстави для задоволення таких позовних вимог відсутні.

Суд першої інстанції на вищевказані обставини уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про задоволення таких позовних вимог у зв`язку з чим рішення Господарського суду Харківської області у даній справі у відповідній частині підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову в задоволені таких позовних вимог.

З огляду на встановлені судом апеляційної інстанції у даній справі обставини та докази на їх підтвердження, перевірку правильності застосування судом першої інстанції норм права, відповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України, а тому підлягає скасуванню у відповідній частині.

Згідно ч.1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних вимог, скасування рішення суду в частині з прийняттям в такій частині нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.129, 269, 270, п. 2 ст. 275, п.п.1,3 ч.1 ст. 277, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Старк» задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 25.07.2023 року у справі №922/1075/23 скасувати в частині:

- повного задоволення позовних вимог;

- розірвання договору поставки товару №0130-СН від 20.12.2021 року укладеного між Акціонерним товариством «Кременчуцький сталеливарний завод» та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Старк» з підстав істотного порушенням умов укладеного договору з боку відповідача;

- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Старк» на користь Акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» інфляційних втрат у загальному розмірі 41995,58 грн., 3% річних у загальному розмірі 5247,84 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 5926,33 грн.

Прийняти у вказаній частині нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Відмовити у задоволені позовних вимог про:

- розірвання договору поставки товару №0130-СН від 20.12.2021 року укладеного між Акціонерним товариством «Кременчуцький сталеливарний завод» та Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Старк» з підстав істотного порушенням умов укладеного договору з боку відповідача;

- стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Старк» на користь Акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» інфляційних втрат у загальному розмірі 41995,58 грн., 3% річних у загальному розмірі 5247,84 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Старк» (63631, Харківська обл., Куп`янський р-н, с. Старовірівка вул. Кар`єрна, буд. №1-Б, , індивідуальний податковий номер 43) на користь Акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» (39621, Полтавська обл., м.Кременчук, вул. І. Приходька, буд. 141, , р/р НОМЕР_1 , у АТ «Таскомбанк», МФО 339500, ІПН 60) 2533,56 грн. судового збору за подання позовної заяви.

В решті рішення Господарського суду Харківської області від 25.07.2023 року у справі №922/1075/23 залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Кременчуцький сталеливарний завод» (39621, Полтавська обл., м.Кременчук, вул. І. Приходька, буд. 141, , р/р НОМЕР_1 , у АТ «Таскомбанк», МФО 339500, ІПН 60) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «Старк» (63631, Харківська обл., Куп`янський р-н, с. Старовірівка вул. Кар`єрна, буд. №1-Б, , індивідуальний податковий номер 43) 5089,16 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Дана постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки касаційного оскарження передбачено ст.286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 06.11.2023 року (після виходу судді Хачатрян В.С. з відпустки та судді Россолова В.В. з лікарняного та відпустки).

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов