РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

01.11.2023Справа № 910/12301/23
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Стенкор"

до Державного підприємства "Завод 410 ЦА"

про стягнення 364 575,28 грн

Суддя Зеленіна Н.І.

Без виклику представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Стенкор" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Завод 410 ЦА" про стягнення заборгованості за неналежне виконання зобов`язань за договором купівлі-продажу (поставки) №УМТЗ-21-150/2 від 26.03.2021, яка складається з 239 998,80 грн - суми основного боргу, 15 701,84 грн - 3% річних, 89 358,12 грн - інфляційних втрат та 19 515,52 грн - пені.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2023 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

21.08.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

01.09.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив та заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

11.09.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

26.03.2021 між Державним підприємством "Завод 410 ЦА" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стенкор" (провадець) було укладено договір купівлі-продажу №УМТЗ-21-150/2, відповідно до умов якого продавець зобов`язується по договору поставити покупцю товари, зазначені в специфікаціях які є невід`ємною частиною цього договору або в заявці у разі поставки товару до укладення цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору, поставка товарів здійснюється окремими партіями, згідно з заявкою покупця переданою продавцю факсимільним зв`язком або електронною поштою. Номенклатурний перелік, асортимент, ціна, кількість товарів що поставляються за цим договором, передбачені у специфікаціях або в заявці у разі поставки товару до укладення цього договору.

Відповідно до п. 3.1 договору, загальна ціна цього договору на момент його укладення складає: 239 998,80 грн у тому числі ПДВ у розмірі 39 999,80 грн.

Розрахунки проводяться наступним шляхом: - продавець передає покупцю рахунок для оплати замовленої продукції; - покупець згідно рахунку в рамках специфікації (додатку), проводить платіж, умови оплати зазначаються в кожній специфікації або в заявці у разі поставки товару до укладення цього договору окремо. Оплата по договору проводиться після проходження перевірки товаром ВТК, та 615 Військового представництва Міноборони України в разі його залучення, якщо інше не передбачено умовами договору. (п. 4.1 договору).

Сторонами укладено специфікацію №1 до договору, відповідно до якої поставці підлягає товар на загальну суму 239 998,80 грн з ПДВ, а також узгоджено умови оплати: 100% оплати протягом 30 банківських днів після поставки товару та проходження вхідного контролю на підприємстві покупця.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань по договору щодо оплати товару, покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного (простроченого) зобов`язання, вираженого в гривнях за кожний день прострочення, у встановленому законом порядку.

Цей договір, відповідно до п.10.1, набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє терміном на один рік, а в частині виконання зобов`язань (по оплаті та поставці) - до повного виконання їх сторонами.

Як зазначає позивач, на виконання умов договору поставлено відповідачу товар на суму 239 998,80 грн згідно з видаткової накладної №0000107 від 02.04.2021, проте відповідачем, в порушення взятих на себе зобов`язань, оплату отриманого товару в повному обсязі не здійснено, в зв`язку з чим, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 239 998,80 грн.

Отже, спір у справі виник у зв`язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем зобов`язання по сплаті за поставлений товар.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначає, що позовна заява не містить обґрунтованих розрахунків 3% річних та інфляційних втрат, а відтак задоволенню не підлягає; окрім того, заперечує проти вимоги про стягнення пені та зазначає, що відповідачем не виконано договірні зобов`язання із незалежних від відповідача причин.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором поставки.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачає, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судом встановлено, що позивачем було здійснено поставку відповідачу товар на загальну суму 239 998,80 грн, що підтверджується видатковою накладною №0000107 від 02.04.2021, яка підписана сторонами без заперечень та зауважень.

Доказів на підтвердження оплати поставленого позивачем товару, в тому числі станом на час розгляду справи в суді, до матеріалів справи не надано. Водночас, у відзиві на позов, відповідачем не заперечувалось невиконання останнім взятих зобов`язань за укладеним між сторонами договором, проте вказувалось на обставини непереборної сили, що унеможливили таке виконання зобов`язань відповідачем.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт поставки позивачем відповідачу товару та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати отриманого підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 239 998,80 грн.

У зв`язку з неналежним виконання грошових зобов`язань за договором, позивач просить суд стягнути з відповідача за період з 20.05.2021 по 24.07.2023 3% річних у розмірі 15 701,84 грн та інфляційні втрати у розмірі 89 358,12 грн; за період з 20.05.2021 по 20.11.2021 пеню у розмірі 19 515,52 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки факт прострочення відповідача перед позивачем виконання грошового зобов`язання встановлено, суд, перевіривши розрахунки позивача, наведені у позовній заяві, дійшов висновку, що заявлена до стягнення сума 3% річних у розмірі 15 701,87 грн є обґрунтованою та арифметично вірною, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо розрахунку інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: - час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; - час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20.11.2020 №910/13071/19.

За розрахунками суду, враховуючи наведену вище методику, розмір інфляційних втрат нарахованих за період з 20.05.2021 по 24.07.2023 становить 87,381,98 грн, тому позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Посилання позивача у відповіді на відзив на те, що пред`явлений ним до стягнення розмір інфляційних втрат нарахований за період з червня 2021 року до червня 2023 року при цьому зазначаючи, що позовна заява була складена станом на 24.07.2023, тобто липень 2023 року не є повним місяцем і відповідно інфляційні втрати на нього не нараховуються не приймаються судом до уваги, оскільки позивач сам собі суперечить здійснюючи нарахування за червень 2021 року, прострочення у якому також не мало місця повний місяць; позивач у відповіді на відзив фактично намагається змінити раніше зазначений період нарахування інфляційних втрат виключивши нарахування за липень 2023 року, у якому мало місце дефляція.

Відповідно до п. 7.2 договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання зобов`язань по договору щодо оплати товару, покупець сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного (простроченого) зобов`язання, вираженого в гривнях за кожний день прострочення, у встановленому законом порядку.

Суд, перевіривши розрахунок пені встановив, що останній відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, проведений з урахуванням моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання та за відповідні періоди прострочення.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Поряд з цим, ст. 549 Цивільного кодексу України унормовано, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами частини 1 статті 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Схоже правило міститься в частині 3 статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи основну діяльність відповідача: ремонт, технічне обслуговування та модернізація повітряних суден, за висновками суду, дана обставина є стратегічно важливою в період дії воєнного стану та заслуговує на увагу в розумінні приписів частини 1 статті 233 ГК України.

Суд вважає справедливим, розумним та необхідним зменшити розмір пені на 90% до 1 951,55 грн.

Щодо заперечень відповідача в частині вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних із посиланням на невиконанням останнім зобов`язань за договором, з підстав, які від нього не залежали, суд зазначає таке.

Так, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що п. 8.1 договору передбачено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які не існували під час укладення договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна, карантин тощо).

Доказом виникнення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України або іншим компетентним органом (п 8.3 Договору).

Також відповідачем було зазначено, що з 19 грудня 2020 до 30 квітня 2023 КМУ встановлено карантин на всій території України (Постанова № 1236 від 09.12.2020). За визначенням ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" карантин є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили). Пунктом 7. Прикінцевих положень Господарського кодексу України передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 232 "Порядок застосування штрафних санкцій" Господарського кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України № 64/22 від 24.02.2022 p., введено воєнний стан який діє до 20 травня 2023 року.

Також, відповідач посилається на Лист Торгово-промислової палати України, який був розміщений на сайті ТПП України 28.02.2022 за №2024/02.0-7.1 та з якого вбачається, що Торгово-промислова палата України на підставі ст. 14, 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні".

Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Поряд із цим, суд зазначає, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 січня 2022 у справі № 904/3886/21.

Відповідно до діючого законодавства України форс-мажор звільняє лише від відповідальності за порушення зобов`язання, що сталося внаслідок такого форс-мажору, але не звільняє від виконання відповідного зобов`язання і не є підставою для припинення зобов`язань. Проте і звільнення від відповідальності може мати місце лише у випадку, коли невиконання зобов`язання є наслідком дії форс-мажорних обставин, що має бути доведено у встановленому чинним законодавством порядку та підтверджено належними документами.

Таким чином, відповідач на підтвердження дії форс-мажорних обставин повинен був надати підтвердження їх впливу на права та обов`язки сторін, які передбачені договором.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що введення воєнного стану не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань та особою, яка посилається на такі обставини, має бути підтверджено не факт настання цих обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання, тому суд відхиляє заперечення відповідача як недоведені документально.

Застосування позивачем відповідальності за порушення грошового зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України здійснено з урахуванням 3% річних, що відповідає чинному законодавству України та такий розмір не є надмірним.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доказування і подання доказів віднесено на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 73 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Пунктом 2 частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну допомогу до матеріалів справи додані: копія договору про надання правової допомоги №01/09 від 01.09.2022 та додатку до договору, копія розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу, копія акту №30 приймання-передачі наданої правової допомоги на суму 10 000 грн; копія рахунку-фактури №000030 від 28.08.2023 на суму 10 000,00 грн.

Положеннями частин 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідачем подано клопотання про зменшення витрат на правовоу допомогу, у якому відповідач зазначає, що справа не є складною, позивач вже звертався до суду аналогічними позовами, тому дослідження невеликої кількості однотипних документів не є складною чи довготривалою задачею, матеріали справи не містять процесуальних документів, які підписані адвокатом.

Суд розглянувши заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката частково погоджується з доводами відповідача, оскільки судом встановлено, що дійсно позивачем подано до суду ряд однотипних позовів, представництво позивача здійснюється одним адвокатом, отже не потребується великої затрати часу при підготовці однотипних документів. Крім того, розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних здійснений на заборгованість за однією видатковою накладною не є складним.

Суд відзначає, що враховуючи предмет та підстави позовних вимог у справі (поставка товару за однією накладною), виходячи з характеру спірних правовідносин та обсягів матеріалів позовної заяви, розмір заявлених позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн є явно завищеними порівняно зі складністю справи та підлягають зменшенню.

Враховуючи те, що позивачем підтверджено правовий статус адвоката, наявність доказів фактичного надання послуг, а також не співмірність розміру витрат із складністю справи, суд дійшов висновку що у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати позивача на правову допомогу покладаються на відповідача частково в сумі 5 000,00 грн.

Керуючись ст. 86, 129, 233, 236-240, 250-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Стенкор" - задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "Завод 410 ЦА" (03151, м. Київ, просп. Повітрофлотський, 94, код ЄДРПОУ - 01128297) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Стенкор" (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 38, код ЄДРПОУ - 41557466) 239 998 (двісті тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто вісім) грн 80 коп. - суми основного боргу, 1 951 (одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят одна) грн 55 коп. - пені, 15 701 (п`ятнадцять тисяч сімсот одна) грн 84 коп. - 3% річних, 87 381 (вісімдесят сім тисяч триста вісімдесят одна) грн 98 коп. - інфляційних втрат, 5 438 (п`яти тисяч чотириста тридцять вісім) грн 97 коп. - витрат по сплаті судового збору та 5 000 (п`ять тисяч) грн - витрат на професійну правничу допомогу.

3. У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня підписання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили у порядку та строки, передбачені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Н.І. Зеленіна