УХВАЛА

01 листопада 2023 року

м. Київ

cправа № 916/363/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульського Г. М. - головуючого, Краснова Є. В., Рогач Л. І.,

секретар судового засідання Лихошерст І. Ю.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.07.2023 (колегія суддів: Діброва Г. І. - головуючий, Принцевська Н. М., Ярош А. І.) та рішення Господарського суду Одеської області від 27.03.2023 (суддя Д`яченко Т. Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс»

до Публічного акціонерного товариства «Імексбанк»,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: 1) Державного реєстратора філії комунального підприємства «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради Глущенка Андрія Олександровича;

2) Національного банку України;

3) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;

4) Олрайз Кепітал Інк (Allrise Capital Inc),

про скасування державної реєстрації права власності,

за участю:

третьої особи 3: Лантух Є.С. (самопредставництво),

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1 Товариство з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» (далі - Товариство) звернувшись з позовом до Публічного акціонерного товариства «Імексбанк» (далі - Банк), просило визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Глущенка Андрія Олександровича, філія комунального підприємства «Комунально-реєстраційні послуги» Великобугаївської сільської ради, Одеської області від 19.03.2018 № 40175986 (далі - Рішення державного реєстратора), на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 25297799 про право власності Банку на нежитлові будівлі центрального стадіону «Чорноморець», загальною площею 80289,0 м2, основною площею 67037,5 м2, за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вул. Маразліївська, буд. 1/20, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна (далі - будівлі стадіону).

1.2 На обґрунтування позову позивач посилався на те, що у зв`язку із реєстрацією Банком права власності на будівлі стадіону боржники та майнові поручителі не виконують свої зобов`язання за кредитними договорами і Товариство не має можливості отримувати відповідні прибутки. При цьому, на переконання позивача, реєстрація за Банком права власності на будівлі стадіону відбулася з порушенням вимог діючого законодавства та потребує скасування.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1 Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.03.2023, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.07.2023, у задоволенні позову відмовлено.

2.2 Суд першої інстанції, пославшись на судові рішення у справах № 916/677/20 та № 916/2413/18, дійшов висновку, що задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування Рішення державного реєстратора не призведе у подальшому до відновлення прав та інтересів позивача, які останній вважає порушеними.

2.3 При цьому суд апеляційної інстанції зазначив про відсутність підстав для зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, як просив Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) в апеляційній скарзі, оскільки зазначення або незазначення правової позиції, викладеної у рішенні суду зі справі № 916/677/20, жодним чином не вплинули на визначення правильного по суті висновку суду у справі, що розглядається.

3. Короткий зміст касаційної скарги та позиція інших учасників справи

3.1 У касаційній скарзі Фонд просить постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.07.2023 скасувати, а мотивувальну частину рішення Господарського суду Одеської області від 27.03.2023 змінити, шляхом виключення з його мотивувальної частини тексту, наведеного в прохальній частині касаційної скарги, а також шляхом включення до мотивувальної частини рішення висновку, зробленого Великою Палатою Верховного Суду у справі № 910/17048/17, викладеного у постанові від 18.01.2022 щодо застосування частини 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку», зокрема: «У випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами, основне зобов`язання не припиняється у разі, якщо реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог ....».

3.2 В обґрунтування касаційної скарги Фонд посилається на те, що висновки, викладені у мотивувальній частині рішення, з якими погодився і суд апеляційної інстанції, зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального і порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вважає, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладено у постанові Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17.

3.3 У відзиві на касаційну скаргу позивач не погоджується із викладеними в ній доводами, посилається на ухвалення оскаржуваних рішень з додержанням норм процесуального права та просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

3.4 Національний банк України (далі - НБУ) у відзиві на касаційну скаргу просить закрити касаційне провадження відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), або у задоволенні скарги відмовити, залишивши оскаржувані рішення без змін. За переконанням НБУ, Фонд, звертаючись з касаційною скаргою, намагається змусити суд переглянути інше судове рішення з іншої справи № 916/677/20, що є спробою ревізії судових рішень.

4. Мотивувальна частина

4.1 Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що: задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування Рішення державного реєстратора не призведе у подальшому до відновлення прав та інтересів позивача і послався на факти та обставини, встановлені господарським судом у справі № 916/677/20, рішення у якій набрало законної сили.

4.2 Також суд першої інстанції врахував те, що під час розгляду справи № 916/677/20 вже надавалась оцінка правовідносинам між Товариством і Банком та встановлювались обставини набуття Банком права власності на спірне майно. Суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлені під час розгляду справи № 916/677/20 обставини відповідно до приписів частини 4 статті 75 ГПК України не потребують доведення.

4.3 Апеляційний господарський суд, перевіряючи викладені Фондом у апеляційній скарзі доводи щодо зміни мотивувальної частини рішення, дійшов висновку, що суд першої інстанції надавав правову оцінку питанню, яке стосується обставин порушеного права або законного інтересу позивача на час звернення з позовом, тобто, яке саме право було порушене та який необхідний і ефективний спосіб захисту має застосовуватись, і зазначив, що підстави для зміни мотивувальної частини цього рішення відсутні.

4.4 За висновком апеляційного господарського суду, зазначення або незазначення правової позиції, викладеної у рішенні суду зі справи № 916/677/20, жодним чином не вплинули на визначення правильного по суті висновку суду у справі, що розглядається, і наведені в апеляційній скарзі доводи Фонду не можуть бути підставою для скасування або зміни судового рішення в силу вимог статті 277 ГПК України.

4.5 Доводи касаційної скарги Фонду також зводяться до непогодження з мотивувальною частиною рішення місцевого господарського суду щодо наведення у ньому обставин, встановлених господарським судом у справі № 916/677/20. Так, Фонд просить рішення змінити, шляхом виключення з його мотивувальної частини тексту такого змісту:

«У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України Про іпотеку, зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями Закону, всі наступні вимоги є недійсними, а за змістом статей 1, 33, 36 Закону України "Про іпотеку" використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по іншим іпотечним договорам, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі.

Наразі, згідно з умовами іпотечного договору, що був підставою для здійснення дій відповідачем щодо задоволення своїх вимог у позасудовому порядку, іпотекою було забезпечено сплату позичальниками або іпотекодавцем (разом чи окремо) існуючих та майбутніх боргів усіх 41 позичальників у строки та на умовах, зазначених в кредитних договорах, що узгоджується зі статтею 7 Закону України Про іпотеку. (в тому числі і ТОВ Техно-комплекс-Люкс).

При цьому, кредитор у випадку набуття права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку несе ризики, які пов`язані із недійсністю подальших вимог до боржника, оскільки сама процедура набуття права власності на іпотечне майно у порівнянні із іншими способами задоволення вимог іпотекодержателя може не забезпечити у повній мірі реалізацію прав як боржника, так і іпотекодавця у разі їх відмінності.

За таких обставин, доводи ТОВ "Ісагіс" про погашення за рахунок предмету іпотеки виключно зобов`язань позичальників - ТОВ "КРУЇЗ ДЕЛЮКС", ТОВ "МЕРЕЖА ГОТЕЛІВ ЧОРНЕ МОРЕ", ТОВ "КОМПАНІЯ ПО ТОРГІВЛІ", ТОВ "ТОРГОВО-БУДІВЕЛЬНЕ АГЕНТСТВО ПРОМБУД" не приймались судом до уваги.

Отже, постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.07.2019 у справі № 916/2413/18, залишеною в силі постановою Верховного Суду, було встановлено, що загальна заборгованість боржників, зобов`язання яких були забезпечені договором іпотеки №6134, перед ПАТ "Імексбанк" становить ,30 грн, в тому числі заборгованість ТОВ "Техно-Комплекс-Люкс" у сумі 313079644,96 грн.

Апеляційним судом також встановлено, зазначене також вбачається з самого договору іпотеки, що вартість предмета іпотеки становить грн.

При цьому, доводи АТ "Імексбанк" щодо іншої вартості іпотечного майна, відмінної визначеній в договорі, судом апеляційної інстанції не було прийнято до уваги у зв`язку з не підтвердженням відповідними доказами.

Досліджуючи наявні в матеріалах справи докази, суд вказував про відсутність і в матеріалах справи №916/677/20 доказів набуття права власності на предмет іпотеки за іншою вартістю, відмінною від вартості, визначеної в договорі іпотеки.

Отже, матеріалами даної справи не доведено належними доказами того, що сума вартості майна, яке було отримано у власність банка в позасудовому порядку за договором іпотеки від 25.12.2014, є меншою за суму кредитного зобов`язання за договорами, на підставі яких було укладено іпотечний договір, зобов`язання за якими було забезпечено іпотекою.

Таким чином, дослідивши обставини справи, суд дійшов до висновку, що набувши у власність нежитлові будівлі центрального стадіону Чорноморець за договором іпотеки від 25.12.2014 №6134, ПАТ "Імексбанк" реалізувало своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, за наслідком якого припинились основні кредитні зобов`язання, в тому числі ТОВ "Техно-Комплекс-Люкс".» і «Також враховано судом, що факти припинення зобов`язань боржників та майнових поручителів встановлювались відповідними судовими рішеннями.».

4.6 Фонд також просить включити до мотивувальної частини рішення висновок, зроблений Великою Палатою Верховного Суду у справі № 910/17048/17, викладений у постанові від 18.01.2022 щодо застосування частини 4 статті 36 Закону України «Про іпотеку», зокрема: «У випадку забезпечення виконання основного зобов`язання декількома способами, основне зобов`язання не припиняється у разі, якщо реалізація іпотекодержателем своїх прав на звернення стягнення на предмет іпотеки не потягла повного задоволення його вимог ....».

4.7 При цьому в частині вирішення спору по суті (висновок про відмову в позові) рішення не оскаржується.

4.8 Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

4.9 При цьому слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

4.10 Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.

4.11 Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

4.12 В обґрунтування вимог касаційної скарги скаржник стверджує, що суди не врахували висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17.

4.13 Так, у справі № 910/17048/17 предметом спору було стягнення кредитної заборгованості і висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.01.2022 стосуються питань щодо застосування положень статей 33, 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 03.07.2018 №2478-VIII) та статей 546, 590, 598, 599 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

4.14 Водночас у справі, що розглядається, як було зазначено, суд першої інстанції виходив з того, що фактично обраний позивачем спосіб захисту порушеного права з урахуванням приписів статей 15, 16 ЦК України не призведе у подальшому до відновлення прав та інтересів позивача і у зв`язку з цим у позові було відмовлено.

4.15 Отже, спірні правовідносини, які були предметом розгляду у зазначеній скаржником справі, не є подібними до правовідносин, які виникли у справі, що розглядається, ні за предметом спору, ні за правовим регулюванням, ні за змістом спірних правовідносин.

4.16 Наведені у касаційній скарзі доводи фактично зводяться до заперечення обставин, встановлених судами під час розгляду іншої справи (№ 916/677/20), та перегляду вже здійсненої оцінки доказів зі справи, у той час як у силу приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, додатково перевіряти докази.

4.17 Отже, після відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції встановлено, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у наведених скаржником постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними.

4.18 Враховуючи викладене вище, клопотання НБУ про закриття касаційного провадження є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

4.19 За вказаних обставин касаційне провадження за касаційною скаргою Фонду підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

4.20 У зв`язку з тим, що Верховний Суд дійшов висновку про закриття касаційного провадження відповідно до приписів статті 296 ГПК України, судові витрати за розгляд касаційної скарги покладаються на скаржника та поверненню відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» не підлягають.

Керуючись статтями 234, 235, 240, 296 ГПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.07.2023 у справі № 916/363/22 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Є. В. Краснов

Л. І. Рогач