РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.10.2023Справа № 910/8992/23
за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1

до ІНФОРМАЦІЯ_2

про стягнення ІНФОРМАЦІЯ_4

Суддя Зеленіна Н.І.

Секретар судового засідання Токарєва К.К.

Представники сторін: відповідно до протоколу судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 про стягнення неустойки за неналежне виконання зобов`язань за державним контрактом на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі ІНФОРМАЦІЯ_4.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2023 відкрито провадження у справі, визнано справу малозначною та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами.

07.07.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, клопотання про витребування оригіналу доказу та відзив на позовну заяву.

10.07.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 19.07.2023 вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.08.2023.

У підготовчому засіданні 29.08.2023 суд оглянув державний контракт, копія якого долучена до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою суду від 29.08.2023 відкладено підготовче засідання на 27.09.2023.

06.09.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли заперечення на пояснення позивача.

06.09.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про долучення додаткових доказів.

Протокольною ухвалою суду від 27.09.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 18.10.2023.

У судовому засіданні 18.10.2023 суд заслухав вступні слова представників сторін, дослідив зібрані в матеріалах справи докази, заслухав пояснення представників сторін, як щодо дослідження доказів, так і по суті позовних вимог та заперечень проти позову.

У судовому засіданні 18.10.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

ІНФОРМАЦІЯ_5 між ІНФОРМАЦІЯ_1 (замовник) та ІНФОРМАЦІЯ_2 (виконавець) було укладено державний контракт на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення ІНФОРМАЦІЯ_3, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується поставити замовнику з дотриманням вимог законодавства товари оборонного призначення у кількості та у строки, зазначені у специфікації товарів, що поставляються за державним контрактом, що постачається в умовах воєнного стану з метою забезпечення відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальної цілісності, обмеження конституційних прав і свобод людини, а замовник - прийняти через вантажоодержувача та оплатити такі товари.

Відповідно до п. 2.1 контракту у редакції додаткової угоди №1 від 17.08.2022, договірна вартість товару без урахування ПДВ становить 31 178 168,13 грн.

У відповідності до п. 3.1 контракту, товар поставляється виконавцем замовнику та передається в пункті перетину державного кордону.

Згідно п. 4.1 контракту виконавець зобов`язаний поставити товар згідно з умовами контракту не пізніше строку, визначеного специфікацією та надати замовнику документи згідно п. 2.5 контракту.

За порушення строків поставки товару виконавець сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого (недопоставленого) товару за кожний день прострочення поза встановлені контрактом строки поставки, а за прострочення понад 30 діб з виконавця додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної суми. (п. 7.2 контракту).

Контракт набирає чинності з момент його підписання сторонами і діє до 31.12.2022 (п. 10.1 контракту).

На виконання умов контракту між сторонами було укладено специфікацію товарів оборонного призначення, що поставляються за державним контрактом, відповідно до якої (у редакції додаткової угоди №1 від 17.08.2022) виконавець зобов`язується поставити продукцію загальною вартістю 31 178 168,13 грн не пізніше 30.05.2022.

Згідно акту №1 від 07.10.2022 приймання-передачі товарів за державним контрактом, виконавцем виконано зобов`язання щодо поставки товару за контрактом на суму 31 178 168,13 грн.

Відповідно до інформації, яка міститься у митних деклараціях, товар перетнув державний кордон 03.06.2023, що свідчить про порушення відповідачем строків поставки товару.

Окрім того, відповідно до ату приймання-передачі №96 від 30.08.2022, товар прийнято військовою частиною 03.06.2023.

Позивач звернувся до відповідача із претензією №403/3/1/2144 від 15.02.2023, у якій вимагав у відповідача перерахувати на рахунок позивача пеню та штраф за прострочення строків поставки товару.

Відповідач направив позивачу відповідь на претензію за вих. №31.48/1304/1372-23 від 03.03.2023, у якій відповідач повідомив про відсутність вини у простроченні поставки в діях відповідача та відмовив у задоволенні претензії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем порушено умови договору щодо своєчасної поставки товару, товар поставлено із прострочкою, у зв`язку із чим позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню за прострочення строків поставки товару.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначає, що при укладенні контракту відповідач діяв в умовах відсутності свободи договору та не мав впливу на визначення строків поставки товару. Відповідач зазначає, що прострочка відповідача сталася не з вини відповідача та тривала лише 3 дні, а завлений до стягнення розмір пені є неспіврозмірний. Окрім того, відповідач заперечує проти достовірності та допустимості долученої копії контракту, та просить не брати доказ до уваги.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Судом встановлено, що на виконання умов контракту між сторонами укладено специфікацію №1 в редакції додаткової угоди №1 від 17.08.2022, у якій сторони погодили, що відповідач зобов`язується поставити позивачу товар відповідно до погодженого найменування та кількості загальною вартістю 31 178 168,13 у строк не пізніше 30.05.2023.

Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу (ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач поставив позивачу товар на загальну суму 31 178 168,13 грн, що підтверджується актом №1 від 07.10.2022 приймання-передачі товарів, митними деклараціями, видатковою накладною №388 від 19.08.2022, актом приймання-передачі №96 від 30.08.2022.

Згідно акту приймання-передачі №96 від 30.08.2022 вбачається, що датою початку прийому товару є 03.06.2022.

Окрім того, із митних декларацій НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6 вбачається, що товар було відвантажено на митну територію України 03.06.2023.

Таким чином, поставка товару відбулася із простроченням; період прострочення з 31.05.2022 по 02.06.2022 включно (3 дні).

Факт порушення строків поставки товару відповідачем також не заперечується.

Заперечуючи проти позову відповідач посилався на те, що долучено копія контракту не є достовірним та допустимим доказом у справі, оскільки у відповідача відсутній оригінал контракту, а подана позивачем копія викликає сумнів у її відповідності оригіналу.

У підготовчому засіданні представник позивача пояснив, що у зв`язку із веденням активних бойових дій на території держави, у тому числі Київської області, із введенням в Україні воєнного стану державні контракти укладались шляхом електронного листування та узгодження всіх істотних умов контракту.

Як вбачається із матеріалів справи, наявні у матеріалах справи копії державного контракту та додаткової угоди №1 до контракту підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно із ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

За положеннями статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Слід взяти до уваги, що окрім оригіналу контракту про наявність правовідносин поставки між сторонами, можуть свідчити також інші докази, зокрема, листування між позивачем та відповідачем, платіжні доручення про сплату позивачем попередньої оплати та оплати за поставлений товар на користь відповідача, докази виконання контракту відповідачем в частині поставки товару,

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем було поставлено позивачу товар згідно найменування, кількості та по вартості, яка узгоджувалася сторонами у державному контракті та у специфікації.

Окрім того, позивачем здійснено повну оплату отриманого товару, що підтверджується копіями платіжних доручень №403/1/202 від 23.05.2022 на суму 30 501 000,00 грн та №403/1/685 від 24.10.2022 на суму 677 168,13 грн.

Також, між сторонами здійснювалося листування щодо неналежного виконання зобов`язань за контрактом.

Окрім того, з наявних доказів у матеріалах справи вбачається, що у відповідача були відсутні будь-які зауваження щодо контракту, зокрема наявності оригіналу контракту до звернення позивача з даним позовом до суду.

Більш того, відповідач на підтвердження своїх заперечень та сумнівів не надав власний примірник спірного контракту.

Пунктом 11.3 контракту в редакції додаткової угоди №1 від 17.08.2022 сторони погодили, що під час виконання цього контракту дозволяється обмін документами за допомогою електронного зв`язку. Документи, отримані за допомогою електронного зв`язку, мають силу оригінальних примірників до моменту отримання оригінальних примірників, які виконавець зобов`язаний надати у термін до 30 календарних днів після закінчення правового режиму воєнного стану. За автентичність скан-копій документів їх оригіналам, обмін якими відбувається під час виконання контракту, відповідає сторона, яка здійснює відправку скан-копії документу.

Враховуючи обставини спору та поведінку відповідача, який займає взаємовиключні правові позиції, зокрема, з однієї сторони, виконання контракту та не заперечення факту прострочення виконання своїх зобов`язань, з іншої - ставлення під сумнів умови виконання спірного контракту за відсутності оригіналу такого договору, суд доходить висновку, що встановлені обставини дають підстави для висновку про необхідність застосування при розгляді даної справи доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Принцип справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Основне призначення цього принципу вбачається в наданні суддям більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.

Згідно зі ст. 13 ЦК України, визначивши межі здійснення цивільних прав, закон встановлює, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільне законодавство ґрунтується на вільному здійсненні цивільних прав, а також добросовісності учасників цивільних правовідносин при здійсненні цивільних прав і виконання обов`язків. Таким чином, особа не може отримувати переваги від недобросовісної поведінки.

Отже, суд оцінивши у сукупності всі вищевказані докази дійшов висновку про те, що матеріалами справи підтверджено наявність договірних відносин між позивачем та відповідачем щодо поставки товару за державним контрактом ІНФОРМАЦІЯ_3 та виконання сторонами його умов, а отже суд приймає до розгляду як доказ належним чином завірену копію державного контракту ІНФОРМАЦІЯ_6 зі всіма умовами, погодженими сторонами.

Відповідно до статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.

У разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик. Юридична особа самостійно розраховує ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій, та самостійно приймає рішення про вчинення чи утримання від таких дій. Настання несприятливих наслідків в господарській діяльності юридичної особи є її власним комерційним ризиком, на основі якого і здійснюється підприємництво.

Відтак, приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що доводи відповідача щодо відсутності вини відповідача у затримці поставки товару, не заслуговують на увагу.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено неналежне виконання відповідачем зобов`язань за контрактом, зокрема прострочення строків поставки товару на 3 днів.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок пені та дійшов висновку про його правильність та обґрунтованість, а відтак, вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що відповідачем належними та допустимими доказами факту невиконання свого зобов`язання за договором не спростовано, а матеріали справи їх не містять, відтак суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовним вимог.

У відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій до мінімально можливої суми.

Статтею 233 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України.

При застосуванні статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України Верховний Суд враховує сталу судову практику та усталені правові висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм права. Відповідно до зазначених висновків, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, враховуючи, що зменшення штрафних санкцій є правом, а не обов`язком суду, з огляду на обставин, які склалися у цій справі, дослідивши усі доводи відповідача та позивача, суд при вирішенні питання щодо наявності підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру штрафних санкцій, виходить з того, що виключні обставини, з якими положення чинного законодавства, зокрема стаття 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, пов`язують можливість зменшення розміру штрафних санкцій, відсутні, відповідач не довів відсутності своєї вини у порушення договірного зобов`язання зі своєчасної поставки продукції, невідповідності розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій наслідкам порушення.

Окрім того, з огляду на суперечливу поведінку представника відповідача під час розгляду справи, який займає взаємовиключні правові позиції, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 13, 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважає позовні вимоги доведеними, обґрунтованими, такими, що відповідають фактичним обставинам справи і не спростовані належним чином і у встановленому законом порядку відповідачем, а відтак підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 2, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити.

2. Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ - НОМЕР_1) на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_2, код ЄДРПОУ - НОМЕР_2) 93 534 (дев`яносто три тисячі п`ятсот тридцять чотири) грн 51 коп. - пені та 2 684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн - витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом 20 днів з дня підписання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили у порядку і строки, передбачені ст. 241 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 01.11.2023.

Суддя Н.І. Зеленіна