ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року

м. Київ

cправа № 910/13139/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І.

та представників

позивача: Боженко Д.Є.,

відповідача: Обертинська-Єніч А.О.,

третьої особи: не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Національного ботанічного саду імені М.М. Гришка Національної академії наук України

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.08.2023

та рішення Господарського суду міста Києва від 03.05.2023

у справі № 910/13139/22

за позовом Комунального підприємства по утриманню зелених насаджень Печерського району м. Києва

до Національного ботанічного саду імені М.М. Гришка Національної академії наук України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Київська міська рада

про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство по утриманню зелених насаджень Печерського району м. Києва звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного ботанічного саду ім. М.М. Гришка Національної академії наук України про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до п. 22 рішення Київської міської ради від 23.10.2003 №122/995 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею», Комунальному підприємству по утриманню зелених насаджень Печерського району м. Києва у постійне користування надано земельну ділянку площею 0,72 га (кадастровий номер :82:102:0141) для будівництва, експлуатації та обслуговування бази підприємства на вул. Залізничному шосе, 61 у Печерському районі м. Києва та землевпорядною організацією ЗAT ВКФ «Стафед-2» виконані польові та камеральні геодезичні роботи з розробки Технічної документації зі складання державного акта на право постійного користування земельною ділянкою (кадастровий номер :82:102:0141). Згідно з п. 6 рішення Київської міської ради від 23.12.2003 №317/1192 «Про оформлення права користування земельними ділянками» (зі змінами та доповненнями) Національному ботанічному саду імені М. М. Гришка Національної академії наук України оформлено право постійного користування земельною ділянкою площею 129,86 га (кадастровий номер :82:102:0060) для експлуатації та обслуговування будівель і споруд ботанічного саду на вул. Тимірязєвській, 1 у Печерському районі м. Києва за рахунок земель, відведених відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 07.05.1979 № 561/10 «Про поновлення меж відводу території Центрального Республіканського ботанічного саду Академії наук Української РСР в Печерському районі». Однак частина спільної межі земельних ділянок з кадастровим номером :82:102:0141 та кадастровим номером :82:102:0060 перебуває за металевою огорожею відповідача, що майже навпіл розділяє земельну ділянку позивача, і через зазначені обставини останній не має можливості належним чином реалізувати права та здійснювати обов`язки землекористування, експлуатувати, обслуговувати базу підприємства на ній в належному стані дренажну систему водовідведення, що обліковується на баласті позивача. Позивач звертався до відповідача з проханням перенесення огорожі на визначені межі земельних ділянок, однак останній надавав необґрунтовані відповіді та по теперішній час перешкоджає в користуванні земельною ділянкою позивача з кадастровим номером :82:102:0141.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.05.2023 (суддя Пукшин Л.Г.), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.08.2023 (колегія суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий, Гончаров С.А., Станік С.Р.), позов задоволено повністю. Зобов`язано відповідача усунути перешкоди у користуванні позивачем земельною ділянкою з кадастровим номером :82:102:0141 шляхом перенесення металевої огорожі на дійсну визначену межу суміжних земельних ділянок з кадастровим номером :82:102:0141 та кадастровим номером :82:102:0060.

Судами обох інстанцій встановлено, що пунктом 22 Рішення Київської міської ради від 23.10.2003 № 122/995 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею» (далі Рішення № 122/995) затверджено проект відведення позивачу земельної ділянки для будівництва, експлуатації та обслуговування баз підприємства (додаткова територія для розширення) на Залізничному шосе, 61 у Печерському районі м. Києва та надано позивачу у постійне користування земельну ділянку площею 0,72 га.

На підставі вищезазначеного рішення Київської міської ради, землевпорядною організацією ЗАТ ВКФ «Стафед-2» були виконані польові та камеральні геодезичні роботи з розробки технічної документації зі складання державного акта на право постійного користування земельною ділянкою за кадастровим номером :82:102:0141.

25.03.2004 позивачу на підставі Рішення № 122/995 видано Державний акт на право постійного користування землею серія І-КВ № 003895, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 82-4-00082 на право постійного користування 0,7249 га землі, кадастровий номер земельної ділянки :82:102:0141.

В свою чергу, пунктом 6 Рішення Київської міської ради від 23.12.2003 № 317/1192 «Про оформлення права користування земельними ділянками» (зі змінами та доповненнями) (далі Рішення № 317/1192), серед іншого, відповідачу оформлено право постійного користування земельною ділянкою площею 129,86 га для експлуатації та обслуговування будівель і споруд ботанічного саду на вул. Тимірязєвській, 1 у Печерському районі м. Києва за рахунок земель, відведених відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 07.05.1979 № 561/10 «Про поновлення меж відводу території Центрального Республіканського ботанічного саду Академії наук Української РСР у Печерському районі».

Також п. 6 Рішення № 317/1192 визнано таким, що втратило чинність рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 07.05.1979 № 561/10 «Про поновлення меж відводу території Центрального Республіканського ботанічного саду Академії наук Української РСР у Печерському районі».

Зі змісту рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 07.05.1979 № 561/10 «Про поновлення меж відводу території Центрального Республіканського ботанічного саду Академії наук Української РСР у Печерському районі» вбачається, що вказаним рішенням було поновлено межі відводу території Центрального Республіканського ботанічного саду Академії наук Української РСР в межах визначених головою виконкому міськради в Печерському районі та дозволено установку нової огорожі саду.

Надана відповідачу Рішенням № 317/1192 земельна ділянка площею 129,86 га має кадастровий номер :82:102:0060.

Водночас частина спільної межі земельних ділянок з кадастровим номером :82:102:0141 та кадастровим номером :82:102:0060 перебуває за металевою огорожею відповідача, що за твердженням позивача, майже навпіл розділяє земельну ділянку позивача з кадастровим номером :82:102:0141 та, в свою чергу, унеможливлює належну реалізацію позивачем прав та обов`язків землекористувача щодо експлуатації та обслуговування бази підприємства, а також утримання у належному стані дренажної системи водовідведення, що обліковується на балансі позивача, проте знаходиться за металевою огорожею відповідача.

Факт перебування частини земельної ділянки позивача з кадастровим номером :82:102:0141 за металевою огорожею відповідача останнім не заперечується.

З метою позасудового врегулювання спору, позивач листом № 077/232-1025 від 10.07.2020 звернувся до відповідача з вимогою про усунення перешкоди у користуванні земельною ділянкою за кадастровим номером :82:102:0141 шляхом перенесення металевої огорожі на дійсні межі суміжних земельних ділянок за кадастровим номером :82:102:0141 та :82:102:0060.

В свою чергу, відповідач листом № 112/8-203 від 17.07.2020 фактично відмовив позивачу у задоволенні його вимоги щодо усунення порушення його права користування земельною ділянкою, посилаючись на давність технічної документації, якою визначено межі суміжних земельних ділянок та те, що вказана позивачем територія утримується відповідачем понад 60 років.

В подальшому позивачем у встановленому чинним законодавством порядку отримано Витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.08.2021 №НВ-021 з кадастровим номером :82:102:0141 та на його підставі зареєстровано інше речове право (право постійного користування) на об`єкт нерухомого майна за № 000, після чого позивач повторно звернувся до відповідача листом № 077/232-470 від 20.06.2022, в якому повторно просив про усунення в добровільному порядку перешкоди у користування земельною ділянкою шляхом перенесення металевої огорожі на дійсні межі суміжних земельних ділянок: № :82:102:0141 та № :82:102:00060.

Відповідач своїм листом № 112/14-161 від 15.08.2022 відмовив позивачу в задоволені його вимоги щодо усунення порушення його права користування земельною ділянкою, посилаючись на узгодження зовнішніх меж та кутів повороту суміжних земельних ділянок з боку позивача, а також на обставини що вказують про утримання цих територій близько 90 років.

Враховуючи виробничу необхідність використання всієї площі земельної ділянки № :82:102:0141, з метою усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, задля кваліфікованого визначення місця розташування металевої огорожі відповідача та кваліфікованого підтвердження порушення права землекористування, позивачем було замовлено у землевпорядної організації в особі ТОВ «Геофекторі» роботи по встановленню (відновленню) меж земельної ділянки з кадастровим номером :82:102:0141, які мали бути проведені 12.09.2022.

Листом № 077/232-697 від 30.08.2022, який був вручений відповідачу 30.08.2022 за вхідним № 294, про що свідчить відповідна відмітка на листі позивача, останній повідомив відповідача про проведення вищевказаних робіт і запропонував бути присутнім при відновленні меж земельної ділянки, проте у вказану у листі дату та час відповідач на місці проведення робіт не з`явився.

За результатами топографо-геодезичних робіт ТОВ «Геофекторі» було встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :82:102:0141 має 27 поворотних точок, що поворотні точки № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 11, 12, 13, 14, 15 знаходяться за металевою огорожею відповідача, у зв`язку з чим відсутня можливість встановити (відновити) межові знаки вказаних поворотних точок та передати їх на зберігання представнику позивача, що поворотні точки № 7, 9, 10 проходять по металевій огорожі відповідача, таким чином площа частини земельної ділянки з кадастровим номером :82:102:0141, доступ до якої позивачу обмежений огорожею відповідача, становить 0,3483 га.

За насідками проведення топографо-геодезичних робіт, позивач втретє звернувся до відповідача листом № 077/232-786 від 23.09.2022 з вимогою про усунення в добровільному порядку перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом перенесення металевої огорожі на дійсні межі суміжних земельних ділянок за кадастровим номером :82:102:0141 та кадастровим номером :82:102:00060. Вказаний лист був залишений відповідачем без відповіді та реагування.

З огляду на вказані обставини позивач звернувся до суду з позовом у даній справі.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується та сторонами не заперечується, що відповідно до плану зовнішніх меж землекористування та витягу з Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки з кадастровим номером :82:102:0141 у позивача та відповідача визначена спільна межа земельних ділянок від А до Б, при цьому, поворотні точки № 7, 9, 10 проходять по металевій огорожі відповідача, таким чином площа частини земельної ділянки з кадастровим номером :82:102:0141, доступ до якої позивачу обмежений огорожею відповідача, становить 0,3483 га. Відповідачем не було надано належних доказів на підтвердження того, що за ним, у встановлений чинним законодавством спосіб закріплено право постійного користування частиною земельної ділянки у розмірі 0,3483 га з кадастровим номером :82:102:0141, тоді як право постійного користування позивача підтверджується Рішенням Київської міської ради від 23.10.2003 № 122/995 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею» та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.08.2021 №НВ-021 з кадастровим номером :82:102:0141, які станом на день розгляду справи не оскаржені у належний спосіб та не скасовані. Вказане свідчить про те, що позивач є належним користувачем земельної ділянки кадастровий номер :82:102:0141 та правомірно звернувся з позовом у даній справі.

Не погоджуючись з постановою апеляційного та рішенням місцевого господарських судів, відповідач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судами не було звернуто увагу на доводи відповідача про те, що він отримав право користування земельною ділянкою, відокремленою парканом, ще задовго до прийняття Київською міською радою рішення № 317/1192 від 23.12.2003 «Про оформлення права користування земельними ділянками» стосовно оформлення відповідачу права постійного користування земельною ділянкою площею 129,8607 га з кадастровим номером :82:102:0060, а також рішення Київської міської ради № 122/995 від 23.10.2003 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею», яким позивачу надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,72 га для будівництва, експлуатації та обслуговування бази підприємства (додаткова територія для розширення). На підставі рішення № 317/1192 від 23.12.2003 відповідачу було оформлено право користування земельною ділянкою площею 129,8607 га лише щодо частини території ботанічного саду. Проте це жодним чином не може свідчити про втрату раніше наданого відповідачу в установленому законодавством порядку права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, установлених законом. Київська міська рада не була уповноважена передавати на користь позивача частину земельної ділянки, що на той момент перебувала в межах території ботанічного саду та не була вилучена в нього, оскільки рішення Київської міської ради № 122/995 від 23.10.2003 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею», яким позивачу надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,72 га, до якої ввійшла спірна територія, було прийнято за два місяці до того, як рішенням Київської міської ради № 317/1192 від 23.12.2003 «Про оформлення права користування земельними ділянками» було частково змінено площу ділянки відповідача, наданої рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 07.05.1979 № 561/10 «Про поновлення меж відводу території Центрального Республіканського ботанічного саду Академії наук Української РСР у Печерському районі». При цьому Північним апеляційним господарським судом та Господарським судом міста Києва не було досліджено документи, що підтверджують статус НБС України як об`єкта природно-заповідного фонду. З огляду на відсутність рішення Президента України про зміну меж території ботанічного саду та погодження Верховної Ради України на вилучення частини особливо цінних земель для передачі іншому землекористувачу, рішення Київської міської ради від 23.10.2003 № 122/995 не може створювати правових наслідків у вигляді втрати відповідачем права користування на той час офіційно належною йому частиною земельної ділянки, яка є територією природно-заповідного фонду України, а саме ботанічного саду загальнодержавного значення. У свою чергу, правова оцінка рішення № 122/995 судами першої та апеляційної інстанції не здійснювалася.

Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п.п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме - судом апеляційної інстанції не враховано висновків, викладених у постановах у пункті 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, у постановах Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц та від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, зокрема щодо надмірного втручання держави у право на мирне володіння майном та застосування положень ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України. Також судами не надано оцінку наявним у справі доказам.

Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.09.2023 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстав, передбачених п.п. 1, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду у відкритому судовому засіданні на 17.10.2023, надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу до 09.10.2023 та зупинено виконання рішення Господарського суду міста Києва від 03.05.2023 у справі № 910/13139/22 до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 06.10.2023 від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому представник вказує на помилковість доводів скаржника, та просить оскаржені постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні 17.10.2023 оголошено перерву у справі до 24.10.2023.

До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 24.10.2023 від представника відповідача надійшла заява про вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення за результатами розгляду касаційної скарги, у якій вказується, що на момент подання заяви неможливо повно скласти розрахунок витрат на професійну правничу допомогу та акт виконаних робіт, оскільки розгляд справи триває, і представник не може бути відомо про кількість судових засідань. Відтак, просить вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення у справі.

Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного та рішення місцевого господарських судів, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставою касаційного оскарження судових рішень визначено застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Суд враховує, що судовими рішеннями в подібних правовідносинах є такі рішення, де подібними є (1) предмети спору, (2) підстави позову, (3) зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце (4) однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (аналогічна позиція викладена у постановах ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 523/6003/14-ц, від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16, від 20.06.2018 у справі № 755/7957/16-ц, від 26.06.2018 у справі № 2/1712/783/2011, від 26.06.2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 522/2732/16-ц).

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних судових рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи ((див. постанови Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25.04.2018 у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16.05.2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30.01.2019 у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)).)

При цьому колегія суддів враховує позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження №14-16цс20), відповідно до якої у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Водночас колегія суддів зазначає, що слід виходити також з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що судами не враховано висновків Верховного Суду, викладених у пункті 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, у постановах Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц та від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, зокрема щодо надмірного втручання держави у право на мирне володіння майном та застосування положень ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України. Також судами не надано оцінку наявним у справі доказам.

Так у справі № 183/1617/16 прокурор звернувся з позовом в інтересах держави, в якому просив: визнати неправомірним і скасувати пункт 32 рішення Піщанської сільської ради «Про передачу земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та видачу державного акта на право власності на земельні ділянки на території с. Піщанка в районі вулиць Пролетарська, Садова, Зелена, Мостова, Мира, Чкалова» від 12.03.2008 № 1-18/V про передання у власність фізичній особі земельної ділянки площею 0,25 га; визнати недійсним державний акт, виданий на ім`я фізичної особи, на право приватної власності на земельну ділянку, надану для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; витребувати земельну ділянку з незаконного володіння фізичної особи та зобов`язати її повернути земельну ділянку у власність держави в особі Дніпропетровської ОДА.

Позов мотивовано тим, що земельна ділянка належить до земель державного лісового фонду, які знаходяться у постійному користуванні ДП «Новомосковське лісове господарство». Піщанська сільська рада розпорядилася земельною ділянкою державного лісового фонду з перевищенням повноважень, а повноваження щодо розпорядження нею мала Дніпропетровська ОДА, у зв`язку з чим відбулося незаконне відчуження земель державної власності на користь фізичної особи.

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області ухвалив рішення, залишене без мін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області, яким задовольнив позовні вимоги, з огляду на те, що прокурор довів факти незаконного вилучення земельної ділянки із земель лісового фонду та незаконного включення її у межі села Піщанки, внаслідок чого землі державної власності були незаконно відчужені на користь фізичної особи. Цим права й охоронювані законом інтереси держави були порушені.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 дійшла висновків, зокрема, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. Тому суди, застосовуючи критерії сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями вказаної статті, повинні, зокрема, оцінити пропорційність такого втручання.

Аналогійний висновок сформульований у пункті 127 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, у якій Миколаївська міська рада відчужила земельні ділянки, які належить до земель державного лісового фонду та знаходяться у постійному користуванні ДП Миколаївське лісове господарство, на користь фізичних осіб без вираження на це волі власника в особі уповноваженого державного органу - Миколаївської ОДА.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц зазначено, що прокурор звернувся з позовом, в якому просив: визнати незаконним і скасувати рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04.09.2009 в частині надання фізичній особі у власність земельної ділянки площею 997 кв.м; визнати недійсним договір купівлі продажу спірної земельної ділянки від 31.05.2012, укладений між фізичними особами; визнати недійсним державний акт на право власності на спірну земельну ділянку серії ЯИ № 140146 від 28.10.2009 і скасувати його державну реєстрацію; повернути спірну земельну ділянку з грошовою оцінкою 206 177,42 грн до комунальної власності; визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновити строк на звернення до суду.

27 січня 2016 року прокурор подав заяву, в якій виклав позовні вимоги так: визнати незаконними та скасувати пункти 48 і 48.1 оскарженого рішення, згідно з якими затверджений проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки за рахунок земель Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТзОВ) «Миколаївбудпроект» «з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд», а сама ця ділянка передана у власність фізичної особи; визнати недійсним державний акт; повернути спірну земельну ділянку у комунальну власність.

Мотивував позовні вимоги тим, що на підставі пунктів 48 і 48.1 оскарженого рішення фізична особа отримала державний акт, а 31.05.2012 уклала з іншої фізичною особою договір купівлі-продажу. Оскаржене рішення у відповідній частині прийняте, а державний акт виданий з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки спірна земельна ділянка належить до комунальної власності та знаходиться в межах зони прибережної захисної смуги Бузького лиману. Згідно з Генеральним планом м. Миколаєва, затвердженим рішенням Миколаївської міської ради від 18 червня 2009 року № 35/18, спірна земельна ділянка також віднесена до території зелених насаджень загального користування, яку не можна передавати у власність громадян для будівництва. Спірна земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади не з її волі. Крім того, у заяві прокурор просив також залишити без розгляду позов у частині вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Заводський районний суд м. Миколаєва постановив ухвалу, якою залишив без розгляду вимогу прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Також Заводський районний суд м. Миколаєва ухвалив рішення, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області постановив ухвалу, яким позов задовольнив. Рішення мотивоване тим, що спірна земельна ділянка розташована у межах прибережної захисної смуги Бузького лиману, належить до земель водного фонду, а її цільове призначення не було змінене в установленому законом порядку. Землі у межах двох кілометрів прибережних захисних смуг уздовж морів не можна передавати у власність громадян, оскільки ці землі належать до земель водного фонду України. Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не підтверджує відсутність прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Спірна земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади поза волею останньої, а тому є підстави для її витребування на підставі приписів статей 330, 387 і 388 Цивільного кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові зазначила, що Закон обмежив безоплатне передання у приватну власність земельних ділянок водного фонду випадком такого передання замкнених природних водойм загальною площею до 3 га (частина друга статті 59 ЗК України), а надання громадянам у користування земельних ділянок у межах прибережних захисних смуг - переліком цілей, не пов`язаних із житловим будівництвом (частина четверта статті 59, пункт "г" частини другої статті 61, частина третя статті 62 ЗК України, частина третя статті 85, пункт 4 частини другої статті 89, частина перша статті 90 ВК України), і встановив обмежений режим діяльності на відповідних ділянках (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).

За змістом абзацу другого частини другої статті 178 ЦК України обмежено оборотоздатні об`єкти можуть бути визначені як в окремому законі, присвяченому оборотоздатності об`єктів, так і в інших законах, зокрема кодексах, які визначають правовий режим певних об`єктів.

Отже, з огляду на приписи статті 59, підпунктів «ґ», «е» частини третьої статті 83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України тощо цивільний оборот земельних ділянок, які знаходяться у прибережних захисних смугах є обмеженим законодавчо.

Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Тому зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням, зокрема, статті 59, підпункту «ґ» частини третьої статті 83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов. Такий позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Відтак, постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц та від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, зокрема щодо надмірного втручання держави у право на мирне володіння майном та застосування положень ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України прийняті у позовах, у яких вимогами було визнання недійсними або скасування відповідних рішень та документів, на підставі яких у відповідачів виникало право власності на відповідне майно. При цьому у цих справах доводилися факти незаконності вибуття майна з власності держави або комунальної власності. В той же час, у справі № 910/13139/22 судами встановлено та відповідачем не заперечується, що позивач є належним користувачем земельної ділянки кадастровий номер :82:102:0141, загальною площею 0,72 га, що розташована за адресою: вул. Залізничне шосе,61, Печерський район м. Києва, а відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за ним, у встановлений чинним законодавством спосіб закріплено право постійного користування частиною земельної ділянки у розмірі 0,3483га з кадастровим номером :82:102:0141, тоді як право постійного користування позивача підтверджується Рішенням № 122/995 та Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.08.2021 №НВ-021 з кадастровим номером :82:102:0141, які станом на день розгляду справи не оскаржені у належний спосіб та не скасовані.

Вказане свідчить про неподібність правовідносин у розглядуваній справі та справах № № 183/1617/16, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц та від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц як за предметами спорів, підставами позовів, змістом позовних вимог та встановленими судами фактичними обставинами, так і відсутності однакового матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Крім цього, скаржник посилається на незастосування судами висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, відповідно до яких лише згадки джерел доказів і зазначення підтверджених ними обставин без їхньої оцінки недостатньо для висновку про те, що суд ці докази дослідив і мотивував відхилення відповідних аргументів учасника справи.

Так у вказаній справі Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суд апеляційної інстанції не встановив, що власник в особі повноважного органу виявив волю на відчуження спірної земельної ділянки у приватну власність. Вважав, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника поза його волею, бо розпорядження про вилучення з постійного користування ДП «Миколаївське лісове господарство» земель зі складу урочища «Жовтневе» Миколаївська ОДА не видавала, а Миколаївська міська рада повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою не мала. Позивачка з такими висновками не згідна, оскільки вважає, що у матеріалах справи є докази, які підтверджують те, що власник спірної земельної ділянки виявив волю на її відчуження.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша, третя статті 89 ЦПК України).

Постанова суду апеляційної інстанції складається зокрема, із мотивувальної частини, що містить зазначення мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункт «в» пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).

Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1частини третьої статті 411 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом № 460-IX).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що лише згадки джерел доказів і зазначення підтверджених ними обставин без їхньої оцінки недостатньо для висновку про те, що суд ці докази дослідив і мотивував відхилення відповідних аргументів учасника справи. Апеляційний суд, задовольняючи вимогу про витребування цієї ділянки, не оцінив висновок Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства № 608 від 27.03.2008, висновок Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Миколаївській області № 01-04/6763-05, а також те, чи існують відносини та якого характеру між вказаними організаціями і Миколаївською ОДА як розпорядником спірної земельної ділянки. Це є підставою для нового розгляду справи в апеляційному суді. Залежно від такої оцінки, враховуючи інші досліджені докази, він має визначити, чи вибула спірна земельна ділянка з володіння держави в особі належного органу поза її волею.

У справі № 910/13139/22, як зазначає скаржник, поза увагою та оцінкою суду залишилися також такі докази, як план земельної ділянки, відведеної в користування ботанічного саду, затверджений Головним архітектурним планувальним управлінням м. Києва 13.06.1980 на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 07.05.1979 № 561/10 «Про поновлення меж відводу території Центрального Республіканського ботанічного саду Академії наук Української РСР в Печерському районі», відповідно до якого площа земельної ділянки Відповідача складає 130 га 2361 кв.м; технічний звіт по встановленню та обстеженню зовнішньої межі землекористування та інвентаризації земель НБС НАН України, розроблений З AT «Виробничо-комерційна фірма «СТАФЕД-2» у 2002 році, в якому окреслено план розташування земельної ділянки, абрис земельної ділянки та план встановлених меж земельної ділянки ботанічного саду та інші докази.

Як вбачається з текстів оскаржених судових рішень, суди обох інстанцій в обґрунтування відхилення заперечень відповідача зазначили, що:

- посилання відповідача на акт встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки № 82102060 ботанічного саду в натурі (на місцевості), який є невід`ємною частиною технічного звіту, де, серед іншого зазначено, що контуром кутів повороту 139-267 є існуюча металева огорожа ботанічного саду, а суміжні землекористувачі не мають жодних претензій при встановлені меж землекористування, як на погодження позивачем і відповідачам меж земельної ділянки ботанічного саду в натурі (на місцевості), не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки вказаний акт складений у 2002 році, тобто до того, як Рішенням Київської міської ради від 23.10.2003 № 122/995 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею» позивачу в постійне користування надано земельну ділянку площею 0,72 га (кадастровий номер :82:102:0141), а отже, позивач не мав можливості погодити межу земельних ділянок № :82:102:0141 та № :82:102:00060 оскільки у 2002 році земельну ділянку № :82:102:0141 ще не було сформовано, як земельну ділянку в розумінні чинного земельного законодавства України, а як вбачається з самого опису меж плану земельної ділянки, погодження стосується інших меж;

- посилання відповідача на Закон України «Про природно-заповідний фонд України» в частині заборони ведення господарської діяльності на землях природно-заповідного фонду відхиляються, оскільки з матеріалів справи вбачається, що частина земельної ділянки № :82:102:0141 у користуванні якою перешкоджає відповідач не відноситься до земель природно-заповідного фонду, а за КВЕД, що визначені у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України щодо позивача, видами діяльності останнього є: інші види діяльності з прибирання, відтворення рослин, допоміжна діяльність у рослинництві, надання ландшафтних послуг, збирання безпечних відходів. З огляду на вказане, безпідставним є посилання відповідача на положення Закону України «Про оцінку впливу на довкілля», оскільки зазначені види діяльності позивача не підпадають під сферу застосування згаданого Закону України;

- з наданих відповідачем фотознімків плодових дерев та плодів встановити, де ці дерева ростуть відносно межі земельних ділянок № :82:102:0141 і № :82:102:00060 не можливо, оскільки їх зміст не дає можливості встановити як місце розміщення металевої огорожі, за допомогою якої відповідач перешкоджає позивачу в користуванні частиною його земельної ділянки № :82:102:0141, так і дату, час та місце фотофіксації, проте з світлин, що зроблені представником позивача на доступній частині земельної ділянки № :82:102:0141 у період часу з 10.30 по 11.00 год. 23.01.2023, цифровою камерою Canon EOS 600D № 49, вбачається, що відповідачем не утримується у належному стані частина земельної ділянки позивача № :82:102:0141, до якої позивач не має доступу. На вказаних світлинах, зазначена територія засмічена сміттям, на ній наявні сухостійний бур`ян, кущі, дерева, проте відсутні рідкісні дерева, про які вказує відповідач;

- Постановою Верховної Ради України № 850-VI від 13.01.2009 «Про невідкладні заходи зі збереження територіальної цілісності Національного ботанічного саду ім. М.М. Гришка НАН України»: доручено Кабінету Міністрів України в тримісячний термін у межах своїх повноважень за участю Національної академії наук України, всіх зацікавлених міністерств, інших центральних органів виконавчої влади: встановити по периметру земельної ділянки Національного ботанічного саду ім. М.М. Гришка НАН України охоронну зону не менше 200 метрів від її меж; затвердити межі та положення, що визначає правовий режим земель охоронної зони Національного ботанічного саду ім. М.М. Гришка НАН України; введено мораторій на виділення земельних ділянок на відстані не менше 200 метрів від меж земельної ділянки Національного ботанічного саду ім. М.М. Гришка НАН України до моменту встановлення його охоронної зони. На даний час відповідні межі та положення, що визначають правовий режим земель охоронної зони Національного ботанічного саду ім. М.М. Гришка НАН України затверджені не були, проте з розробленого Національною Академією наук України проекту Положення про охоронну зону Національного ботанічного саду ім. М.М. Гришка НАН України вбачається, що територія відповідача з усіма природними ресурсами становить саме 129,86 га землі, а відповідну охоронну зону (смугу завширшки 200 метрів - примітка суду) слід утворити без вилучення земель із господарського користування інших землекористувачів. Той факт, що відповідач користувався частиною земельної ділянки позивача у розмірі 0,3483 га з кадастровим номером :82:102:0141 багато років та те, що на вказані земельній ділянці ймовірно зростають рослини, які потребують охорони, вказаних вище висновків не спростовує;

- щодо інших аргументів, то вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Проте Верховний Суд вважає вказаний висновок передчасним та зазначає, що відповідно до ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Так само і ч. 3 ст. 2 ГПК України до основних засад (принципів) господарського судочинства віднесено забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Вказані норми не є суто декларативними - їх необхідно розуміти не лише як положення законодавства, які надають особам безумовне право подавати апеляційну скаргу на рішення судів, які розглянули відповідну справу як суди першої інстанції, але і враховувати, що вони визначають принципи самого судочинства, які покладають на суд певні обов`язки з розгляду таких скарг і перегляду відповідних судових рішень (з урахуванням обмежень інстанційного перегляду).

Зокрема, ч. 1 ст. 269 ГПК України визначає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому законодавець у ст. 282 ГПК України закріпив, що постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням: а) встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; б) доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; в) мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу; г) чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду.

Рішення господарського суду, як акт правосуддя та кінцевий результат розгляду справи, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до положень ст. 236 ГПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на оцінці наданих учасниками справи доказів в підтвердження своїх вимог або заперечень, та на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Верховний Суд звертає увагу на те, що поняття "обґрунтованого" рішення не можна тлумачити як таке, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент учасників справи, а міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись межами перегляду справи в касаційній інстанції, не вдаючись до вирішення питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, або додаткової перевірки доказів, Верховний Суд зазначає, суди обох інстанцій зазначаючи про їх право не надавати детальну відповідь на кожний аргумент не врахували того, що вказане правило стосується можливості судом не описувати їх оцінку доказів, які прямо не впливають на правильність вирішення спору, водночас ті доводи, які навпаки повною мірою стоються дослідження необхідних для вирішення по суті спору обставин повинні бути мотивовано описані у текстах судових рішень.

За висновком Верховного Суду, судам у даному спорі потрібно було надати відповідну оцінку доводам відповідача про те, що у 1991 році ботанічному саду присвоєно ім`я М.М. Гришка, а Указом Президента України від 06.10.1999 № 1286/99 надано статус національного і НБС НАН України є об`єктом природно-заповідного фонду, а тому з огляду на відсутність рішення Президента України про зміну меж території ботанічного саду та погодження Верховної Ради України на вилучення частини особливо цінних земель для передачі іншому землекористувачу рішення Київської міської ради від 23.10.2023 № 122/995 не створює правових наслідків у вигляді втрати відповідачем права користування частиною земельною ділянки, яка є територією природно-заповідного фонду ; що він отримав право користування земельною ділянкою, відокремленою парканом, ще задовго до прийняття Київською міською радою рішення № 317/1192 від 23.12.2003 «Про оформлення права користування земельними ділянками» стосовно оформлення відповідачу права постійного користування земельною ділянкою площею 129,8607 га з кадастровим номером :82:102:0060, а також рішення Київської міської ради № 122/995 від 23.10.2003 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею», яким позивачу надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,72 га для будівництва, експлуатації та обслуговування бази підприємства (додаткова територія для розширення); що Київська міська рада не була уповноважена передавати на користь позивача частину земельної ділянки, що на той момент перебувала в межах території ботанічного саду та не була вилучена в нього, оскільки рішення Київської міської ради № 122/995 від 23.10.2003 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею», яким позивачу надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,72 га, до якої ввійшла спірна територія, було прийнято за два місяці до того, як рішенням Київської міської ради № 317/1192 від 23.12.2003 «Про оформлення права користування земельними ділянками» було частково змінено площу ділянки відповідача, наданої рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 07.05.1979 № 561/10 «Про поновлення меж відводу території Центрального Республіканського ботанічного саду Академії наук Української РСР у Печерському районі»; що ним подані документи, що підтверджують статус НБС України як об`єкта природно-заповідного фонду, що, в свою чергу, встановлює додаткові правила щодо передачі особливо цінних земель для передачі іншим землекористувачам. Однак суди вказаних доводам оцінки не надали, у зв`язку з чим дійшли передчасних висновків про задоволення позову.

В свою чергу, вказані порушення не можуть бути усунуті Верховним Судом в силу меж перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки положення ГПК України не дають йому права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Враховуючи викладене, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що постанова апеляційного та рішення місцевого господарських судів у даній справі підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, надати належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам та аргументам учасників справи, і, в залежності від встановлених обставин, вирішити спір відповідно до норм матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Оскільки судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд, розподіл судових витрат, відповідно до ст. 129 ГПК України, не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 310 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Національного ботанічного саду імені М.М. Гришка Національної академії наук України задовольнити.

Постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.08.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 03.05.2023 у справі № 910/13139/22 скасувати.

Справу № 910/13139/22 направити на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С.К.

Судді: Волковицька Н.О.

Случ О.В.