РІШЕННЯ

Іменем України

26 жовтня 2023 року м. Чернігівсправа № 927/395/23

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у відкритому судовому засіданні за участю секретаря судового засідання Тарасевич А. М.

Позивач: Управління Чернігівської єпархії Української православної церкви,

, вул. Толстого, 92-Є, м. Чернігів, 14014

Відповідач: Національний архітектурно-історичний заповідник «Чернігів стародавній»,

, вул. Преображенська, 1, м. Чернігів, 14000

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Свято-Успенський жіночий монастир Чернігівської Єпархії Української православної церкви, , вул. Князя Чорного, 1, м. Чернігів, 14000

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:

1. Чернігівська обласна військова адміністрація,

, вул. Шевченка, 7, м. Чернігів, 14000

2. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях, , пр. Голосіївський, 50, м. Київ, 03039

3. Міністерство культури та інформаційної політики України, , вул. Івана Франка, 19, м. Київ, 01601

Предмет спору: про визнання договору поновленим,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Шамко О. Б., адвокат;

від відповідача: Скумін М. Г., адвокат;

від третьої особи на стороні позивача: Ніконов Д. М., адвокат;

від третьої особи-1 на стороні відповідача: Ковальова О. В., представник;

від третьої особи-2 на стороні відповідача: Пуценко Т. В., представник;

від третьої особи-3 на стороні відповідача: Олексієнко В. В, представник,

ВСТАНОВИВ:

Управління Чернігівської єпархії Української православної церкви звернулося до суду з позовом до Національного архітектурно-історичного заповідника «Чернігів стародавній», у якому позивач просить суд визнати поновленим договір №1 про строкове спільне безоплатне користування Чернігівською єпархією Української православної церкви комплексом споруд пам`яток архітектури національного значення Єлецького монастиря ХІІ-ХVІІ ст. (охор. №250043-Н) Національного архітектурно-історичного заповідника «Чернігів стародавній», що є державною власністю, укладений 14.09.2021 на той же строк, який був раніше встановлений договором, а саме 5 років, до 14.09.2026.

Процесуальні дії у справі.

Разом з позовною заявою, позивач подав заяву про забезпечення позову, у якій просить заборонити відповідачу вчиняти будь-які дії, спрямовані на вилучення із користування Управління Чернігівської єпархії спірного майна, а також чинити перешкоди у його користуванні до вирішення спору по суті та набрання рішенням суду законної сили.

Ухвалою суду від 20.03.2023 відмовлено у забезпеченні позову.

Ухвалою суду від 22.03.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 11.04.2023 о 10:00 та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті, зокрема, відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та позивачу відзиву на позов з доданими до нього документами.

Ухвала суду від 22.03.2023 була доставлена відповідачу в електронній формі в його електронний кабінет в ЄСІТС 22.03.2023 о 12:12, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Отже, останнім днем строку для подання відповідачем відзиву є 06.04.2023.

06.04.2023 до суду від Свято-Успенського жіночого монастиря Чернігівської Єпархії Української православної церкви надійшло клопотання, у якому він просить залучити його до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача. Також у вказаному клопотання містяться пояснення щодо суті позовних вимог.

07.04.2023 до суду від Релігійної організації «Свято-Успенський жіночий монастир Чернігівської Єпархії Української православної церкви» (далі Монастир) надійшла заява, у якій вона просить залучити її до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

07.04.2023 відповідач направив до суду відзив на позовну заяву з доданими до нього документами, у тому числі доказами їх направлення позивачу.

У зв`язку з перебуванням судді Шморгуна В. В. у відпустці підготовче засідання, призначене на 11.04.2023 о 10:00, не відбулось.

Ухвалою суду від 14.04.2023 підготовче засідання призначено на 27.04.2023 на 11:00 та повідомлено сторін про час та місце проведення цього засідання.

Ухвала суду від 14.04.2023 була доставлена відповідачу в електронній формі в його електронний кабінет в ЄСІТС 14.04.2023 о 12:55, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

27.04.2023, до початку підготовчого засідання, від відповідача електронною поштою та через канцелярію господарського суду надійшло клопотання, у якому він просить визнати поважною причину неявки відповідача у підготовче засідання 27.04.2023 та відкласти його проведення на іншу дату.

Суд у підготовчому засіданні 27.04.2023 визнав неповажними причини неявки відповідача у підготовче засідання та відмовив у задоволенні клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання 27.04.2023 проводилось за відсутності відповідача (його представника).

У підготовчому засіданні 27.04.2023 суд відклав вирішення питання щодо прийняття до розгляду відзиву відповідача на позов та, як наслідок, похідної заяви по суті відповіді позивача на відзив до наступного судового засідання з мотивів, викладених в ухвалі від 27.04.2023.

У цьому ж засіданні від імені представника Монастиря адвоката Ніконова Д. М. подана заява про залучення до участі у справі цього монастиря до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, а представником позивача - клопотання про призначення колегіального розгляду справи.

Ухвалою суду від 27.04.2023:

- клопотання та заяву від 07.04.2023 Монастиря про залучення його до участі у справі як третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, а також пояснення по суті спору, підписані від імені Макієнко М. П. (ігумені Марії), повернуто заявнику без розгляду;

- залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Свято-Успенський жіночий монастир Чернігівської Єпархії Української православної церкви;

- залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Чернігівську обласну військову адміністрацію (далі Чернігівська ОВА); Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях (далі - Регіональне відділення) та Міністерство культури та інформаційної політики України (далі - Мінкульт);

- зобов`язано позивача у дводенний строк з дня оголошення ухвали надіслати копію позовної заяви з доданими до неї документами усім залученим третім особам з наданням відповідних доказів суду у встановлений строк;

- встановлено третім особам п`ятиденний строк з дня отримання позовної заяви для подання до суду та іншим учасникам справи у порядку, визначеному ч. 1 ст. 172 Господарського процесуального кодексу України, письмових пояснень щодо позову з доданими до таких пояснень документами з наданням доказів направлення у встановлений судом строк;

- відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про призначення колегіального розгляду справи №927/395/23;

- продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів;

- відкладено підготовче засідання на 16.05.2023 на 11:30;

- повідомлено учасників справи про час та місце проведення підготовчого засідання 16.05.2023.

28.04.2023 через систему «Електронний суд» представник позивача подав заяву про надання доказів направлення копії позовної заяви та доданих документів третім особам.

02.05.2023 суд постановив окрему ухвалу у справі №927/395/23, яку направив Мінкульту для усунення виявлених судом недоліків та вжиття відповідних заходів реагування. Про результати розгляду окремої ухвали необхідно було повідомити Господарський суд Чернігівської області не пізніше трьох робочих днів з дня отримання ухвали.

03.05.2023 третя особа Чернігівська ОВА направила до суду письмові пояснення з доданими до них документами, які отримані судом 05.05.2023.

04.05.2023 третя особа Монастир направила до суду клопотання про поновлення строку на подання доказів направлення письмових пояснень Мінкульту та просить їх долучити до матеріалів справи. Вказане клопотання отримано судом 08.05.2023.

08.05.2023 третя особа - Регіональне відділення подало до суду письмові пояснення з доданими до них документами.

10.05.2023 Мінкульт направив на електронну пошту суду заяву про проведення судових засідань у справі №927/395/23, у тому числі і засідання, яке призначене на 16.05.2023 об 11:30, в режимі відеоконференції з використанням системи EasyCon. Вказана заява отримана судом 11.05.2023.

Ухвалою суду від 15.05.2023 заяву Мінкульту про проведення судових засідань у справі № 927/395/23 у режимі відеоконференції повернуто заявнику без розгляду.

15.05.2023 через систему «Електронний суд» представник позивача подав клопотання про зупинення провадження у справі на час проведення медіації строком на 90 днів.

Третя особа Мінкульт була належним чином повідомлена про час та дату підготовчого засідання, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення, але у підготовче засідання 16.05.2023 не з`явилась.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання 16.05.2023 проводилось за відсутності Мінкульту (її представника).

У підготовчому засіданні 16.05.2023 представник відповідача подав клопотання про зупинення провадження у справі на час проведення медіації на 90 днів.

У підготовчому засіданні 16.05.2023 представник відповідача подав клопотання про зупинення провадження у справі на час проведення медіації на 90 днів.

Суд, розглянувши заяви та клопотання учасників справи, які надійшли до початку підготовчого засідання:

- не прийняв поданий відповідачем відзив з доданими до нього документами до розгляду, як такий, що поданий з пропущенням встановленого строку для його подання без поважних на те причин, а також не прийняв відповідь позивача на відзив як похідну від нього заяву по суті.

- долучив до матеріалів справи надані представником позивача докази направлення копії позовної заяви та доданих до них документів третім особам, як такі, що подані на виконання ухвали суду;

- долучив до матеріалів надані Монастирем докази направлення письмових пояснень Мінкульту та разом з тим зауважив, що станом на час проведення цього підготовчого засідання суд не отримав вказаних письмових пояснень Монастиря.

- долучив до матеріалів справи письмові пояснення Чернігівської ОВА з доданими документами, але враховуючи ненадання доказів направлення цих пояснень усім учасникам справ, суд не прийняв їх до розгляду, а спір вирішується без їх врахування.

- відклав вирішення питання щодо прийняття письмових пояснень Регіонального відділення до наступного судового засідання.

Відповідні мотиви суду, якими суд керувався при розгляді вказаних заяв та клопотань, викладені в ухвалі суд від 16.05.2023.

Враховуючи те, що обидві сторони позивач та відповідач звернулись до суду із клопотаннями про зупинення провадження у справі у зв`язку з проведенням медіації, ухвалою суду від 16.05.2023 зупинено провадження у справі на час проведення медіації, але не більше дев`яноста днів з дня постановлення судом цієї ухвали, та зобов`язано сторін надати суду документи, укладені за результатами медіації.

03.05.2023 третя особа Монастир у системі «Електронний суд» сформувала письмові пояснення щодо позову, які отримані судом 17.05.2023.

Ухвалою суду від 28.08.2023 поновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання на 07.09.2023 об 11:00 та повідомлено учасників справи про час та місце проведення цього судового засідання.

04.09.2023 на електронну пошту суду від Мінкульту надійшло клопотання про участь у судовому засіданні 07.09.2023 об 11:00 та у всіх наступних засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою суду від 05.09.2023 задоволено клопотання Мінкульту та постановлено підготовче засідання, призначене на 07.09.2023 об 11:00, та усі наступні судові засідання проводити в режимі відеоконференції за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку.

07.09.2023, до початку судового засідання, від Мінкульту на електронну пошту суду надійшли письмові пояснення на позовну заяву.

Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, але у підготовче засідання 07.09.2023 не з`явився.

До початку підготовчого засідання від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання на іншу дату у зв`язку з участю у цей день у розгляді цивільної справи у Деснянському районному суді м. Чернігова.

У підготовчому засіданні 07.09.2023 суд відклав вирішення питання щодо прийняття письмових пояснень Мінкульту до наступного судового засідання.

У зв`язку з невиконанням Мінкультом вимог окремої ухвали суду від 02.05.2023, у підготовчому засіданні 07.09.2023 суд постановив ухвалу, якою повторно зобов`язав третю особу виконати вимоги окремої ухвали щодо реєстрації електронного кабінету в ЄСІТС в дводенний строк з дня проголошення цієї ухвали та повідомити про результати її виконання.

Суд задовольнив клопотання відповідача про відкладення підготовчого засідання та, з`ясувавши думку учасників справи щодо дати та часу проведення наступного судового засідання, постановив ухвалу про відкладення підготовчого засідання на 12.09.2023 на 14:00.

Ухвалою суду від 07.09.2023 повідомлено учасників справи про час та місце проведення підготовчого засідання 12.09.2023.

Копія ухвали суду від 07.09.2023 була направлена на електронну адресу представника Мінкульту , з якої прийшло повідомлення про її прочитання.

Третя особа - Міністерство була належним чином повідомлена про час та місце проведення судового засідання, але у підготовче засідання 12.09.2023 не з`явилась.

До початку підготовчого засідання Мінкульту на електронну пошту суду надійшли два клопотання про відкладення підготовчого засідання на іншу дату.

Як встановив суд, обидва клопотання зазначеної третьої особи не були підписані електронним цифровим підписом (ЕЦП), про що відділом документального забезпечення (канцелярією) суду на роздрукованому примірнику заперечень проставлено відповідний штамп.

Частиною 2 ст. 170 Господарського процесуального кодексу України визначено, що письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.

Відповідно до ч. 8 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним цифровим підписом учасника справи (його представника).

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Стаття 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» визначає, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Приписами ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Отже, створення електронного документа завершується накладенням електронного цифрового підпису його автора та надає електронному документу статусу оригіналу.

Оскільки клопотання про відкладення подані через електронну пошту та не скріплені електронним цифровим підписом, то вказані клопотання не вважаються такими, що підписані представником Міністерства.

Відповідно до ч. 4 ст. 170 Господарського процесуального кодексу України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

Крім того, згідно п. 59 Розділу 4 «Перехідні положення» Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затверджене Рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 № 1845/0/15-21 до початку функціонування всіх підсистем (модулів) ЄСІТС процесуальні та інші документи можуть подаватися до суду в електронній формі з використанням офіційної електронної адреси або адреси електронної пошти, з якої надійшли документи, засвідчені кваліфікованим електронним підписом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що клопотання Мінкульту про відкладення підготовчого засідання, які надійшли до суду електронною поштою, підлягають поверненню заявнику без розгляду.

Оскільки клопотання надійшли до суду електронною поштою, їх роздруківка залишається в матеріалах справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання 12.09.2023 проводилось за відсутності Мінкульту (його представника).

У підготовчому засіданні 12.09.2023 суд долучив до матеріалів справи письмові пояснення Регіонального відділення та Монастиря як такі, що подані у порядку та строк, встановлені ГПК України та судом, а спір вирішується з їх урахуванням.

Щодо письмових пояснень Мінкульту на позовну заяву.

Відповідно до ч. 4 ст. 168 ГПК України пояснення третьої особи подаються в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк, який дозволить третій особі підготувати свої міркування, аргументи та відповідні докази, та надати пояснення до позову або відзиву, а іншим учасникам справи - відповідь на такі пояснення завчасно до початку розгляду справи по суті.

Як вбачається з матеріалів справи, копія позовної заяви була направлена позивачем Мінкульту 27.04.2023, а копію ухвали суду від 27.04.2023, якою суд встановив третім особам п`ятиденний строк з дня отримання позовної заяви для подання письмових пояснень щодо позову, Мінкульт отримав 05.05.2023, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення.

Отже, останнім днем для подання зазначеною третьої особою письмових пояснень щодо позову є 10.05.2023.

Мінкульт направив до суду свої письмові пояснення 07.09.2023, тобто з пропущенням встановленого судом строку на їх подання.

За приписами ч. 1, 2 ст. 118, ч. 1 ст. 119 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Третьою особою заяви про поновлення пропущеного строку для подання письмових пояснень із зазначенням поважних причин його пропуску суду не надано.

Враховуючи те, що Мінкульт подав письмові пояснення щодо позову з пропущенням встановленого строку для їх подання без поважних на те причин, суд не прийняв ці письмові пояснення до розгляду, а спір вирішується без їх урахування.

У підготовчому засіданні 12.09.2023 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 28.09.2023 на 11:30.

Ухвалою суду від 12.09.2023 повідомлено учасників справи про час та місце проведення судового засідання 28.09.2023.

18.09.2023 Мінкульт направив до суду письмові пояснення на позовну заяву з доказами їх направлення іншим учасникам справи.

28.09.2023, до початку судового засідання, Мінкульт подав до суду заяву, у якій просить повернутись до стадії підготовчого провадження.

Подана заява обґрунтована тим, що 12.09.2023 суд не прийняв письмові пояснення міністерства щодо позову, які потім були повторно подані до суду. З метою справедливого і неупередженого вирішення даного спору, з огляду на встановлення фактичних обставин, що мають значення для розгляду справи та необхідність дослідження доказів, Мінкульт вважає за необхідне повернутись до розгляду справи у підготовчому провадженні.

Як пояснили представники Мінкульту у судовому засіданні, повернення до підготовчого провадження необхідне з метою вирішення питання щодо прийняття письмових пояснень Міністерства щодо позову.

Суд зазначив, що ГПК України не передбачено повернення до стадії підготовчого провадження, разом з тим, відповідно до практики Верховного Суду суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження.

При цьому такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій господарського процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті.

Однак наведені Мінкультом обставини, що зводяться до необхідності розгляду питання щодо прийняття письмових пояснень, які, як встановив суд, подані з пропуском встановленого строку для їх подання без зазначення поважних причин його пропуску, не є вагомими обставини, з урахуванням яких суд може повернутись до стадії підготовчого провадження у цій справі.

За таких обставин, суд у судовому засіданні 28.09.2023 відмовив у задоволенні заяви Мінкульту про повернення до розгляду справи у підготовчому провадженні.

Також суд не прийняв письмові пояснення Мінкульту щодо позову, які надійшли до суду 22.09.2023, як такі, що подані з пропущенням встановленого строку для їх подання без поважних на те причин, спір вирішується без їх урахування.

У судовому засіданні 28.09.2023 представником Мінкульту подано заяву про відвід судді Шморгуна В. В.

Ухвалою суду від 28.09.2023 заяву про відвід судді залишено без розгляду.

У судовому засіданні 28.09.2023 суд оголосив перерву до 26.10.2023 до 11:00.

У судовому засіданні 26.10.2023 на підставі ч. 6 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.09.2016 між Чернігівською єпархією Української православної церкви (Користувач) та Національним архітектурно-історичним заповідником «Чернігів стародавній» (Заповідник) укладено договір №1, за умовами якого Заповідник передає, а Користувач приймає у строкове спільне безоплатне користування комплекс споруд пам`яток архітектури національного значення Єлецького монастиря, що знаходиться за адресою: 14014, м. Чернігів, вул. Князя Чорного, 1. Строк дії цього договору визначено до 14.09.2021. Позивач вважає, що оскільки він після 14.09.2021 продовжив користуватись спірним майном, відповідач не заперечив проти цього, не направляв повідомлення про припинення договору, акти приймання-передачі майна (його повернення) між сторонами не підписувались, тому з урахуванням положень ч. 1 ст. 764 Цивільного кодексу України договір вважається поновленим на той самий строк 5 років, тобто до 14.09.2026. Натомість 28.02.2023 на адресу позивача від відповідача надійшов лист №01-20/88, у якому останній повідомив про необхідність в термін до 27.03.2023 включно повернути спірне майно у зв`язку із закінченням терміну дії Договору. Отже, відповідач фактично не визнає поновлення строку дії спірного договору та права користування позивачем спірними приміщеннями після 14.09.2021, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.

Відповідач подав відзив на позов з доданими до нього документами з пропущенням встановленого строку для його подання без поважних на те причин, а відтак суд не прийняв його до розгляду.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Оскільки відповідач не подав відзив у встановлений судом строк, справа вирішується за наявними у ній матеріалами.

Третя особа Монастир підтримує позовні вимоги позивача та вважає, що спірний договір є поновленим після закінчення строку його дії, оскільки позивач, відповідач та третя особа продовжили користуватись комплексом споруд, а Заповідник не висловив заперечень проти продовження цього договору. Також третя особа вважає, що у спірних правовідносинах підлягають застосування норми спеціального нормативно-правового акта Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», які мають перевагу над нормами загального нормативно-правового акта Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Третя особа Регіональне відділення зазначає, що організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, регулюються нормами Закону України «Про оренду державного та комунального майна», відповідно до ст. 9 якого забороняється передавати державне або комунальне майно в безоплатне користування або позику. За змістом поданих третьою особою письмових пояснень передача спірного майна в оренду повинна здійснюватися відповідно до положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Прийняття рішення щодо подальшого використання нерухомого майна, яке перебуває на балансі Заповідника, належить до повноважень міністерства культури та інформаційної політики України.

Інших заяв по суті до суду не надходило або вони не були прийняті судом до розгляду.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

14.09.2016 між Національним архітектурно-історичним заповідником «Чернігів стародавній» (далі Заповідник» та Чернігівської єпархією Української православної церкви (далі Користувач) був укладений договір №1 про строкове спільне безоплатне користування Чернігівською єпархією Української православної церкви комплексом споруд пам`яток архітектури національного значення Єлецького монастиря ХІІ-ХVІІ ст. (охор. №250043-Н) Національного архітектурно-історичного заповідника «Чернігів стародавній», що є державною власністю (далі Договір) (т. 1 а.с. 6-8).

Відповідно до п. 1.1 Договору Заповідник передає, а Користувач приймає відповідно до чинного законодавства України у строкове спільне безоплатне користування комплекс споруд пам`яток архітектури національного значення Єлецького монастиря, що знаходиться за адресою: 14014, м. Чернігів, вул. Князя Чорного, 1, до складу комплексу якого входять та використовуються виключно:

- Успенський собор ХІІ-ХVІІ ст. (охор. №250043/1-Н), площею 541,4 кв. м для проведення богослужінь та релігійних обрядів Українською православною церквою, а також екскурсійного обслуговування Національного архітектурно-історичного заповідника «Чернігів стародавній»;

- Дзвіниця ХVІІ ст. (охор. №250043/2-Н), площею 231,6 кв. м єпархіальним управлінням УПЦ за призначенням;

- Північні келії ХVІ-ХVІІ ст. (охор. №250043/3-Н), площею 239,0 кв. м настоятельський корпус та житло монахинь монастиря;

- Східні келії ХVІ-ХVІІ ст. (охор. №250043/4-Н), площею 391,4 кв. м в якості житла монахинь монастиря;

- Південно-західні келії ХVІ-ХVІІ ст. (охор. №250043/5-Н), площею 103,3 кв. м в якості житла монахинь монастиря, в східній частині для господарчих потреб;

- Мури з брамами та баштами ХVІІ ст. (охор. №250043/6-Н), довжиною 570,8 пог. м єпархіальним управлінням УПЦ за призначенням та як огорожа монастиря.

Зазначені пам`ятки є державною власністю і знаходяться на балансі Заповідника.

Склад і вартість майна, що передається користувачу згідно з цим договором, визначена відповідно до передатного балансу заповідника станом на 01.01.2016.

Загальна вартість майна становить 623 580,00 грн.

За умовами п. 2.2, 2.3 Договору набуття права користування майном виникає з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі майна, який є невід`ємною частиною цього договору. Майно вважається повернутим Заповіднику з дати підписання сторонами акта приймання-передачі.

Згідно з п. 3.2 Договору Користувач зобов`язується у разі припинення дії цього договору повернути майно в належному стані, не гіршому ніж під час передачі його у користування, з урахуванням фізичного зносу, або у стані, обумовленому цим договором.

Цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 14.09.2021. Дія договору може бути продовжена за згодою сторін (п. 7.4 Договору).

Договір не був посвідчений нотаріально та не було проведено державної реєстрації права користування позивачем спірним майном.

На підставі акта приймання-передачі від 14.09.2016 (Додаток №1 до Договору) Заповідник передав, а Користувач прийняв у строкове спільне безоплатне користування майно, яке є предметом Договору (т. 1 а.с. 9).

22.11.2018 Заповідник та Користувач уклали додаткову угоду №2 До Договору, якою внесли зміни щодо загальної вартості майна, що визначена станом на 01.11.2018 та становить 88 683 263,00 грн (т. 1 а.с. 10).

Додаток до Додаткової угоди №2 є довідка про вартість майна - пам`яток архітектури національного значення Єлецького монастиря ХІІ-ХVІІ ст. (охор. №250043-Н) (т. 1 а.с. 11).

Відповідач звернувся до позивача з листом від 28.02.2023 №01-20/88, у якому повідомив про сплив терміну дії Договору та просив у термін до 27.03.2023 включно повернути майна Заповіднику в належному стані, не гіршому ніж на дату складання акта приймання-передачі (т. 1 а.с. 12).

Позивач вважає, що оскільки він після 14.09.2021 продовжив користуватись спірним майном, відповідач не заперечив проти цього, не направляв повідомлення про припинення договору, акти приймання-передачі майна (його повернення) між сторонами не підписувались, тому з урахуванням положень ч. 1 ст. 764 Цивільного кодексу України договір вважається поновленим на той самий строк 5 років, тобто до 14.09.2026.

Оскільки відповідач фактично не визнає поновлення строку дії спірного договору та права користування позивачем спірними приміщеннями після 14.09.2021, позивач звернувся до суду із позовом про визнання Договору поновленим на той же строк.

Оцінка суду.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 ст. 626 ЦК України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Положеннями ст. 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

За приписами ст. 827 ЦК України за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку.

Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними.

До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Враховуючи те, що предметом укладеного між сторонами договору є безоплатне користування комплексом споруд, цей договір за своєю правовою природою є договором позички.

Хоча Договором передбачено спільне користування майном як відповідачем, так і позивачем, однак це не змінює правової природи цих взаємовідносин як позички та не є тотожним правовідносинам щодо спільної діяльності.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 828 ЦК України договір позички речі побутового призначення між фізичними особами може укладатися усно.

Договір позички між юридичними особами, а також між юридичною та фізичною особою укладається у письмовій формі.

Договір позички будівлі, іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у формі, яка визначена відповідно до статті 793 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 829 ЦК України визначено, що позичкодавцем може бути фізична або юридична особа. Особа, яка здійснює управління майном, може бути позичкодавцем за згодою власника.

Відповідно до ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами.

Згідно з ч. 1 ст. 167 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ч. 1ст. 170 ЦК України).

Враховуючи те, що спірне майно є державною власністю надання його відповідачем у безоплатне користування позивачу мало відбуватись за згодою власника держави в особі відповідного органу державної влади, однак такої згоди матеріали справи не містять.

Крім того, згідно з ч. 1, 2 ст. 793 ЦК України, які містяться у главі 58 цього Кодексу (у редакції, чинній на дату укладення Договору) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, чинна на момент укладення Договору частина 2 статті 793 ЦК України чітко передбачала обов`язковість нотаріального посвідчення договору найму будівлі капітальної споруди (їх окремої частини) у разі, якщо він укладений строком на три роки і більше.

Відповідно до ч. 3 ст. 827 ЦК України зазначене має застосовуватись також і до договору безоплатного користування (позички).

Однак позивач у позовній заяві посилається на норми ч. 2 ст. 793 ЦК України (у редакції Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 157-IX від 03.10.2019), відповідно до якої договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню, крім договору, предметом якого є майно державної або комунальної власності, який підлягає нотаріальному посвідченню у разі, якщо він укладений за результатами електронного аукціону строком більше ніж на п`ять років.

Разом з тим, Закон України № 157-IX від 03.10.2019, яким внесено зміни до ч. 2 ст. 793 ЦК України, набрав чинності 27.12.2019 та введений в дію з 01.02.2020, тобто вже після укладення спірного договору.

Частиною першою статті 58 Конституції України унормовано, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Третя форма дії є актуальною у разі прийняття нормативно-правових актів, які пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Тобто за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Разом з тим господарське законодавство не забороняє застосування нових положень зі зворотною силою у виключних випадках, коли зворотна дія цих актів передбачена в його нормах та якщо темпоральний прояв не суперечить принципу, закріпленому у ст. 58 Конституції України щодо застосування до події, факту того закону (нормативно-правового акта), під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Таким чином, за загальним правилом про дію цивільно-правових актів у часі, закріпленим в ч. 1 ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відповідні цивільно-правові відносини з дня набрання ними чинності.

Для визначення дії нормативно-правового акта у часі та, відповідно, для з`ясування того, чи поширюється його юридична сила на конкретні правовідносини, необхідно встановити: 1) момент набуття чинності нормативно-правового акта; 2) наявність або відсутність у новоприйнятому нормативно-правовому акті порядку та строків набрання ним чинності в цілому та/або окремих його положень, а також особливості застосування нормативно-правового акта у певний період часу (може, як правило, визначатися у прикінцевих та перехідних положеннях відповідного акта); 3) момент виникнення та закінчення правовідносин, на регулювання яких спрямована дія акта; 4) чи був чинним на момент виникнення та закінчення правовідносин нормативно-правовий акт; 5) чи містить нормативно-правовий акт положення, які скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Закон України № 157-IX від 03.10.2019 не містить норм про зворотність дії цього нормативно-правового акта в частині застосування ч. 2 ст. 793 ЦК України, а відтак положення зазначеної статті у новій редакції не можуть бути застосовані до правовідносин, що виникли раніше.

Відтак посилання позивача на ч. 2 ст. 793 ЦК України, яка не була чинна на момент укладення спірного договору, відхиляються судом у зв`язку з тим, що дія зазначеної правової норми не поширюється на спірні правовідносини.

Частиною 4 ст. 203 ЦК України передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (ч. 1 ст. 209 ЦК України).

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Оскільки Договір, який за своєю правовою природою є договором позички, укладений на строк більше ніж 3 роки, він підлягав нотаріальному посвідченню, однак сторони уклали цей договір у простій письмовій формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Статтею 220 ЦК України визначені правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору.

Так, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію.

Отже, законодавець передбачає визнання правочину дійсним за рішенням суду.

Разом з тим, така вимога про визнання спірного договору суду не заявлялась.

При цьому слід зазначити, що суд може визнати договір дійсним у разі, якщо строк його дії не закінчився.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Згідно з ч. 1, 4, 5 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Частиною 1 статті 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Отже, нікчемний правочин недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes).

Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (близька за змістом правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 08.02.2023 у справі № 359/12165/14-ц, від 02.08.2023 у справі № 495/5081/20).

Оскільки Договір не був нотаріально посвідчений, суд доходить висновку, що цей правочин є нікчемним з моменту його вчинення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що в силу нікчемності вказаного правочину з позички спірного комплексу споруд, Договір не може бути поновленим на будь-який строк, оскільки нікчемний правочин не створює юридичних наслідків для його сторін у вигляді виникнення прав та обов`язків за таким правочином та є недійсним з моменту його вчинення.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 794 ЦК України (у редакції, чинній на дату укладення Договору) право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Частиною 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Державній реєстрації прав підлягає, зокрема право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки (пункт 2 частини 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, чинній на дату укладення Договору).

Оскільки, як встановив суд, державної реєстрації права користування позивачем спірним комплексом споруд не було проведено, Управління Чернігівської єпархії Української православної церкви взагалі не набуло такого права.

При цьому суд відхиляє доводи позивача з посиланням на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського Суду з прав людини щодо наявності у нього правомірних очікувань, які полягають у можливості користування спірним майном у майбутньому у термін, передбачений договором, враховуючи наступне.

Частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999 р., заява №311107/96, п.54).

Для того, щоб зазначати про порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, необхідно встановити три критерії, які слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно), оскільки таке втручання має наслідком позбавлення майна (законних сподівань на володіння майном) добросовісного набувача такого майна.

Пунктами 32-35 рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 «Стретч проти Сполученого Королівства» визначено, що майном у зазначеній статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком ЄСПЛ у зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, у такому випадку мало місце «непропорційне втручання» у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 ЄСПЛ зазначив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Згідно зі статтею 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. Презумпція знання законодавства (лат. Ignorantia juris non excusat - незнання закону не вибачається) означає, що кожен вважається таким, що знає закони.

Враховуючи те, що вимоги закону щодо обов`язкового нотаріального посвідчення договору позички нерухомого майна були відомі обом сторонам, його нікчемність, тобто відсутність юридичних наслідків цього правочину, виникла саме внаслідок недобросовісних дій сторін, у тому числі самого позивача, а тому фактичне користування спірним майном не може знівельовувати негативні наслідки такої поведінки і не може бути перекладено лише на відповідача.

Таким чином, позивач не може мати правомірних очікувань на поновлення Договору, оскільки сам не вчиняв жодних дій, спрямованих на нотаріальне посвідчення Договору, у тому числі, у порядку ч. 2 ст. 220 ЦК України, реєстрацію права користування не здійснив, а відтак фактично неправомірно користувався спірним майном.

Щодо доводів третьої особи позивача про необхідність застосування у спірних правовідносинах норм спеціального нормативно-правового акта Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», які передбачають безоплатне передання у користування релігійним організаціям культових споруд, а не норм загального нормативно-правового акта Закону України «Про оренду державного та комунального майна» щодо оплатного користування державним майном суд зазначає наступне.

Частинами 1, 2 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» (у редакцій, чинній на дату укладення Договору) релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами.

Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим.

Разом з тим, 27.12.2019 набрав чинності Закон України «Про оренду державного та комунального майна», який був введений в дію з 01.02.2020.

Цей Закон регулює правові, економічні та організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим, а також передачею права на експлуатацію такого майна; майнові відносини між орендодавцями та орендарями щодо господарського використання майна, що перебуває в державній та комунальній власності, майна, що належить Автономній Республіці Крим.

Отже, Закон України «Про оренду державного та комунального майна» є спеціальним законом у сфері оренди державного та комунального майна».

Об`єктами оренди за цим Законом є, зокрема нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення, а також їх окремі частини) (п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» забороняється передавати державне або комунальне майно в безоплатне користування або позичку.

Право на отримання в оренду державного та комунального майна без проведення аукціону мають релігійні організації для забезпечення проведення релігійних обрядів та церемоній (ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»).

Згідно з ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» у разі передачі майна в оренду без проведення аукціону орендна плата визначається відповідно до Методики розрахунку орендної плати, яка затверджується Кабінетом Міністрів України щодо державного майна та представницькими органами місцевого самоврядування - щодо комунального майна.

Постановою Кабінету Міністрів України від 28 квітня 2021 року № 630 затверджено Методику розрахунку орендної плати за державне майно, відповідно до додатків до якої ставка орендної плати для релігійних організацій для забезпечення проведення релігійних обрядів та церемоній, які на момент введення в дію Закону України «Про оренду державного та комунального майна» безоплатно використовували об`єкт оренди на підставі договору позички або іншого договору для забезпечення проведення релігійних обрядів та церемоній становить 0,01% від вартості майна.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено, що договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше:

набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року.

Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом.

Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.

Отже, Законом України «Про оренду державного та комунального майна» прямо передбачено надання релігійним організаціям в оренду майна для забезпечення проведення релігійних обрядів та церемоній лише за плату та заборонено передання його у позичку.

При цьому на теперішній час не скасовано норму Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», якою передбачено передачу у безоплатне користування релігійним організаціям культових споруд та майна.

Тобто в даному випадку існує конкуренція (колізія) правових норм двох законодавчих актів одного рівня.

Конституційний Суд України у Рішенні від 18.06.2020 № 5-р(II)/2020 зазначив, що принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення.

Оскільки Закон України «Про оренду державного та комунального майна» був прийнятий пізніше ніж Закон України «Про свободу совісті та релігійні організації», у спірних правовідносинах підлягають застосуванню норми саме спеціального закону, що регулює відносини у сфері державного та комунального майна, яким заборонено передачу державного майна в безоплатне користування.

При цьому, не зважаючи на те, що при прийнятті Закону України «Про оренду державного та комунального майна» не було внесено відповідних змін (не скасовано) до спірних положень Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», норми Закону України «Про оренду державного та комунального майна» регулюють правовідносини оренди майна релігійними організаціями, що свідчить про розповсюдження дії цього Закону на цю сферу суспільних взаємовідносин.

Висновки суду.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у справах «Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany», «Kreuz v. Poland», «Пелевін проти України», «Наталя Михайленко проти України» та інших Європейський суду з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (див. згадане вище рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини», п. 59; рішення у справі «Т. Р. та К. М. проти Сполученого Королівства» (T.P. and K.M. v. The United Kingdom) [GC], № 28945/95, п. 98, ECHR 2001; а також у справі «Z. Та інші проти Сполученого Королівства» (Z. And Others v. The United Kingdom) [GC], № 29392/95, п. 93, ECHR 2001). Якщо дане обмеження відповідає таким принципам, то воно не становить порушення статті 6.

Судом було вжито усіх належних заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд., а застосування судом певних обмежень для учасників були викликані саме недобросовісною процесуальною поведінкою учасників, які бажаючи реалізувати свої права, нехтували відповідними процесуальними обов`язками, що не узгоджувалось з такими принципами господарського судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; пропорційність; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо судових витрат.

Оскільки у позові відмовлено, судові витрати, понесені позивачем, стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст. 13, 14, 42, 73-80, 86, 126, 129, 165, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

Повне рішення складено 03.11.2023.

Суддя В. В. Шморгун