УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

м. Київ

02.11.2023Справа № 910/15814/23

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши матеріали

за позовом гр. ОСОБА_1 АДРЕСА_1

до 1) гр. ОСОБА_2

2) гр. ОСОБА_3

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Громадянка ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_3 про:

- визнання недійсним Договору купівлі - продажу частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Тацит" (ідентифікаційний код юридичної особи 36352732) від 30.01.2023 року, укладеного між відповідачами;

- визнання недійсним акту приймання - передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Тацит" (ідентифікаційний код юридичної особи 36352732) від 30.01.2023 року, підписи під яким було засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Воловиченко В.В. та зареєстровано в реєстрі за №№ 18, 19;

- скасування запису в ЄДРПОУ про перереєстрацію частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Тацит" (ідентифікаційний код юридичної особи 36352732) з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 номер НОМЕР_1 від 31.01.2023 року зміна складу засновників (учасників) юридичної особи або зміна відомостей про засновників на підставі реєстраційного документа приватного нотаріуса Воловиченко В.В.;

- витребування з чужого незаконного володіння частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "Тацит" (ідентифікаційний код юридичної особи 36352732), а також солідарне стягнення з відповідачів судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оспорюваний договір укладений без отримання її згоди на вчинення правочину як дружини відповідача 1, чим порушені приписи ст. ст. 60, 35 Сімейного кодексу України, ст. 355, 368 ЦК України та її право володіння, користування і розпорядження майном, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, у зв`язку з чим вказаний договір має бути визнаний недійсним в судовому порядку згідно ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Суд зазначає, що судовий захист прав суб`єктів господарювання передбачає їх звернення до відповідного судового органу з метою поновлення чи визнання прав зазначених суб`єктів, якщо ці права порушені, не визнаються чи оспорюються. Втім, таке звернення до суду обумовлене дотриманням вимог процесуального закону, що надає можливість доступу особи до правосуддя та отримання нею судового захисту, гарантованого статтею 55 Конституції України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як свідчить прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

При цьому слід враховувати, що право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до відкриття провадження у справі.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою; регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства і окремих осіб.

Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти (п. 31 рішення Європейського суду з прав людини від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України").

Відтак, механізм реалізації вищевказаного права, яке закріплене в Основному Законі, включає в себе необхідність дотримання вимог процесуального законодавства при зверненні до суду.

Частиною 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

Конституційний Суд України у рішенні від 12.06.2007 року № 2-рп/2007 вказав, що необхідно відрізняти поняття "обмеження основоположних прав і свобод" від прийнятого у законотворчій практиці поняття "фіксація меж самої сутності прав і свобод" шляхом застосування юридичних способів (прийомів), визнаючи таку практику допустимою (абзац другий пункту 10 мотивувальної частини).

При цьому, як слідує зі змісту Рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року № 9-зп, не є порушенням права на судовий захист відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених не у відповідності до чинного законодавства.

В силу приписів ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Положеннями ст. 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Підвідомчість - це визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції.

Підсудність визначається колом справ у спорах, вирішення яких віднесено до підвідомчості певного господарського суду.

Суд зазначає, що критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а за частиною першою статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

За змістом частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Натомість, згідно частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Юрисдикція господарських судів визначена статтею 20 ГПК України, за змістом пунктів 3, 4 частини 1 якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Наразі, як вбачається зі змісту позовної заяви, звертаючись до суду з даним позовом позивач гр. ОСОБА_1 зазначила про порушення під час укладення її чоловіком спірного правочину прав другого з подружжя, позаяк відповідачем 1 - гр. ОСОБА_2 не було отримано її згоди як дружини (шлюб укладено 15.12.1989 року) на розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності - часткою у статутному капіталі ТОВ "Тацит" (), та взагалі не повідомлено про намір укладення спірного договору купівлі - продажу частки у статутному капіталі товариства.

Суд зазначає, що за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 10.09.2019 року у справі № 921/36/18 (провадження № 12-293гс18), від 20.11.2019 року у справі № 910/8132/19 (провадження № 12-165гс19), від 15.04.2020 року у справі № 804/14471/15 (провадження № 1106апп19), від 09.09.2020 року у справі № 260/91/19 (провадження № 1008апп19), від 03.11.2020 року у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20), спори, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи, є корпоративними у розумінні пункту 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України незалежно від того, чи є позивач акціонером (учасником) юридичної особи, і мають розглядатися за правилами Господарського процесуального кодексу України.

Водночас у справі, що розглядається, застосуванню підлягає саме пункт 4 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, оскільки спір стосується оскарження правочину щодо відчуження частки у статутному капіталі товариства і не стосується питань участі позивача у створенні, діяльності, управлінні або припиненні ТОВ «Тацит».

Судом враховано підстави поданого позову в частині посилання позивача на порушення її сімейних прав та прагнення останньої щодо їх усунення, а саме захисту прав володіння, користування і розпорядження майном, яке є майном спільної сумісної власності, шляхом зміни розподілу часток у статутному капіталі ТОВ "Тацит" і відновлення становища, яке існувало до виконання спірного договору купівлі - продажу часток.

При цьому, позивач не обґрунтовує порушення вказаним договором її корпоративних прав та зазначає, що звертається до суду з вказаним позовом саме з метою захисту сімейних прав.

Згідно висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 759/8676/19, оскарження договору купівлі-продажу корпоративних прав з підстав порушення під час його укладання прав та обов`язків другого з подружжя за своєю природою є спором між подружжям щодо поділу майна та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Із наведеного слідує, що відносини між позивачем та відповідачами 1, 2, а також їх спір не носять характеру корпоративних й, відповідно, господарсько - правових, у позивача відсутні порушені права та законні інтереси в корпоративних правовідносинах, а позов заявлений виключно щодо захисту сімейних прав гр. ОСОБА_1 шляхом, зокрема, визнання укладеного відповідачами правочину недійсним.

Відтак, з огляду на зміст статей 4, 20 Господарського процесуального кодексу України, даний спір не є корпоративним, у зв`язку з чим подана позовна заява в зазначеному суб`єктному складі не підлягає розгляду в господарських судах України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Частиною 6 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

З огляду на наведене, суд доходить висновку про те, що даний спір за своєю правовою природою є цивільним та даний спір віднесено до юрисдикції місцевого загального суду.

Ураховуючи викладене та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 175, ст. 233, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом гр. ОСОБА_1 до гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_3 про визнання договору недійсним.

2. Роз`яснити гр. ОСОБА_1 , що позовні вимоги про визнання недійсним договору у даному спорі підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені ст.ст. 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.М.Селівон