ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2023 р. м. Київ

Справа № 910/5725/23

Господарський суд Київської області у складі:

судді Ейвазової А.Р.,

за участі секретаря судового засідання Стаднік Є.О., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СП ЮКОЙЛ» про стягнення 2 055 012,47грн, визнання недійсним договору в частині, за участі представників від:

позивача -Паращук В.С. (витяг з реєстру);

відповідача - не з`явилися

ВСТАНОВИВ:

Військова частина НОМЕР_1 (далі - В/ч НОМЕР_1 , позивач) звернулась до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СП ЮКОЙЛ» (далі - ТОВ «СП ЮКОЙЛ», відповідач) про стягнення 2 055 012,47грн, що складається з: 1855180грн - основний борг; 161 254,89грн - втрати від інфляції, які нараховані з серпня 2022 року по квітень 2023 року; 38 577,58грн - 3% річних, які нараховані з 03.08.2022 по 12.04.2023 (а.с.1-8).

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що є недійсними положення договору №65-22 від 14.07.2022, який укладено сторонами, в частині включення до суми договору податку на додану вартість, оскільки операція з постачання передбаченого договором товару оподатковувалась за нульовою ставкою, внаслідок чого відповідачем безпідставно отримані у складі ціни товару грошові кошти у сумі 1855180грн, які ним на вимогу не повернуті.

Посилаючись на відповідні обставини позивач також просить визнати недійсним п.3.3 вищевказаного договору в частині включення до ціни податку на додану вартість за ставкою 20% у розмірі 1 855 180грн (а.с.1-8).

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.04.2023 відповідну позовну заяву передано до Господарського суду Київської області за підсудністю (а.с.39).

Позовна заява надійшла до Господарського суду Київської області 11.05.2023 (а.с.42).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 26.05.2023 відкрито провадження у даній справі за відповідним позовом, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання на 14:45 19.06.2023, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов (а.с.49-51).

Копії ухвали від 26.05.2023, як свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень №790, 618, отримано: відповідачем - 06.06.2023, позивачем - 02.06.2023 (а.с.52,65).

Ухвалою від 19.06.2023 суд відклав підготовче засідання на 12.07.2023 о 14:40, встановив строки позивачу для подання відповіді на відзив, відповідачу - для подання заперечення (а.с.85-86).

26.06.2023 через систему «Електронний суд» від відповідача у строк, встановлений ухвалою суду від 26.05.2023, надійшов відзив на позовну заяву (здано для направлення до суду відділенню поштового зв`язку 21.06.2023), у якому відповідач заперечує проти позовних вимог та просить у їх задоволенні відмовити (а.с.89-95).

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що:

позивач не заявляє вимог про визнання недійсним договору в частині, хоча посилається на те, що договір у певній частині суперечить приписам Податкового кодексу України (далі - ПК України) та постанови Кабінету Міністрів України №178 від 02.03.2022;

сума ПДВ, сплачена на виконання умов договору, отже, застосування ст.1212 ЦК України до відповідних правовідносин є безпідставним;

позивачем обрано неправильний та неефективний спосіб захисту права;

вимоги про стягнення втрат від інфляції та 3% річних є похідними, тому не підлягають задоволенню, оскільки необґрунтовані основні вимоги.

У відповіді на відзив, яка подана у встановлений судом строк - 04.07.2023 (а.с.100-104, 107-109), позивач підтримує заявлені вимоги та вважає, що, оскільки договір в частині суперечить чинному законодавству, є підстави вважати такий договір у відповідній частині недійсним, у зв`язку з чим у відповідача відсутні підстави для набуття грошових коштів, сплачених як ПДВ. Окрім того, позивач вказує, що відповідач безпідставно зберігав у себе бюджетні кошти внаслідок незаконних та недобросовісних дій, що призвело до їх знецінення, у зв`язку із значним ростом інфляції на фоні військових дій в Україні, тому має повернути борг з урахуванням втрат від інфляції та 3% річних.

Ухвалою від 12.07.2023 судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 14.08.2023 о 14:00 (а.с. 140-142).

17.07.2023 судом отримано заперечення відповідача (здано відділенню поштового зв`язку №19 м. Запоріжжя 12.07.2023, а.с.146-147), яке подано відповідачем з пропущенням строку, встановленого для подання такої заяви по суті судом, - 7 днів з дня отримання копії відповіді ні відзив, що мало місце 04.07.2023, як свідчать квитанція №176146 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету користувача ЄСІТС (а.с.105).

У запереченні позивач вказує, що позивач передчасно вимагає сплати втрат від інфляції та 3% річних від суми, яку він просить повернути, оскільки вважає, що лише після визнання недійсним договору або окремої його частини виникне грошове зобов`язання повернути кошти, сплачені за відповідним договором.

Ухвалами, занесеними до протоколу підготовчого засідання 14.08.2023, судом:

- продовжено строк для подання заперечень та прийнято їх;

- закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 11.09.2023 о 14:00 (а.с.173-175).

Строк для подання заперечень судом продовжено на підставі ч.2 ст.119 ГПК України з власної ініціативи, враховуючи, що строк для подання заперечень встановлено судом невеликої тривалості, пропущення такого строку всього на 1 день, наявність певних перешкод у зв`язку з оголошенням воєнного стану у реалізації процесуальних прав з дотриманням строків внаслідок систематичних тривог у зв`язку з ракетною небезпекою.

Підготовче провадження закрито у відповідності з п.3 ч.1 ст.185 ГПК України, у зв`язку із виконанням завдань підготовчого провадження.

11.09.2023 в судовому засіданні оголошено перерву до 16:20 25.09.2023, про що прийнято ухвалу, занесено до протоколу засідання (а.с.200-212).

Перерва в судовому засіданні оголошена судом на підставі ч.2 ст.216 ГПК України.

25.09.2023 до суду надійшли додаткові докази - податкові накладні, складені відповідно до операцій, здійснених на підставі спірного договору з доказами направлення їх копії позивачу (а.с.187-196).

25.09.2023 в судовому засіданні оголошено перерву до 12:00 04.10.2023 (а.с.200-218), враховуючи подання додаткових доказів відповідачем лише 25.09.2023 - в день засідання і необхідність ознайомлення позивача з такими доказами, про яку представник позивача заявив в судовому засіданні.

В судове засідання 04.10.2023 представник відповідача не з`явився і по причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання повідомлений під розписку (а.с.213).

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити; представник відповідача в судовому засіданні 25.09.2023 просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані у справі докази, судом встановлені наступні обставини.

Листом від 11.07.2022 №537-22-вих позивач звернувся до відповідача з питань укладення договору на поставку оливи моторної, у якій просив врахувати вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №718 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» (а.с.19), однак, у листі-поясненні від 13.07.2022 за вих.№40-4/1307-1 відповідач вказав на відсутність підприємства як виробника та постачальника у документах мобілізаційного плану держави та повідомив, що вказана постанови Кабінету Міністрів України до нього не застосовується, і просив укласти договір на загальних умовах (а.с.20).

14.07.2022 між В/ч 9935 (замовник) та ТОВ «СП ЮКОЙЛ» (виконавець) укладено договір №65-22 (далі - договір; а.с.11-13, 14-15), за умовами якого виконавець зобов`язується передати замовнику у власність товар по коду ДК 021:2015:09210000-4-Мастильні засоби (09211100-2-Моторні оливи), далі по тексту - товар, якість, кількість, асортимент і ціна якого зазначені у специфікації, що є невід`ємною частиною договору (додаток №1), а замовник - прийняти цей товар та оплатити на умовах договору (п.1.1 договору).

Як визначено п.1.2 такого договору замовник має право зменшити обсяг закупівлі товару (кількість товару) в залежності від реального фінансування видатків, а товар, що поставляється виконавцем, повинен відповідати технічним умовам виробника, що діють на території України і підтверджуються паспортом виробника та сертифікатом відповідності і зазначені в паспорті заводу-виготовлювача, сертифікаті якості (п.2.1 договору).

Згідно п.п. 3.1,3.2 договору: ціна товару визначається сторонами в національній валюті України - гривні; поставка товару здійснюється за цінами, визначеними у специфікації до цього товару; ціна товару зазначається у специфікації та включає в себе вартість товару, всі податки, збори, необхідні платежі, що сплачуються або мають бути сплачені згідно із законодавством України, а також всі інші витрати виконавця.

В силу п.п.3.3, 3.4 договору загальна суму договору становить 11 131 080грн, у т.ч. ПДВ 1 855 180грн, при цьому, виконавець гарантує незмінність ціни на поставлений товар з моменту отримання заявки замовника до моменту зарахування коштів, сплачених замовником, на поточний рахунок виконавця.

Як установлено п.4.4 договору, датою розрахунків за цим договором вважають день надходження коштів на розрахунковий рахунок виконавця.

Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до завершення воєнного стану, оголошеного Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», але не пізніше ніж до 31.12.2022, а в частині оплати за поставлений товар - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань; строк дії договору може бути продовжено за згодою сторін у разі продовження строку дії воєнного стану в Україні (п.11.2 договору).

Додатком №1 до відповідного договору є специфікація (а.с.16, зворот), якою визначено найменування товару, його кількість, ціна товару та загальну сума з ПДВ - 11131070грн

21.07.2022 позивачем перераховано відповідачу 11 131 080грн, у т.ч. 1855180грн -податок на додану вартість, на виконання зобов`язань за договором за поставку оливу моторної, а саме платіжними дорученнями:

№433 від 21.07.2022 - 2822575,71грн;

№435 від 25.07.2022 - 2 822454,72грн;

№471 від 02.08.2022 - 2703158,58грн;

№434 від 22.07.2022 - 2782 890,98грн (а.с.21-24).

Листом від 17.06.2022 за вих.№11-17057/0/6-22 Адміністрація державної прикордонної служби України направила, у т.ч. позивачу, копію індивідуальної податкової консультації Державної податкової служби України №697/ІПК/99-00-21-03-02-05 від 06.06.2022 щодо застосування положень постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану (а.с.25-27).

Листом від 29.07.2022 за №82415-32-18-03-05 Головне управління Державної податкової служби України в Одеській області на запит позивача від 12.07.2023 №538-22- роз`яснила питання оподаткування податком на додану вартість за нульовою ставкою операцій із постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення морських, повітряних суден (а.с.28,31-32).

23.09.2022 позивач звернувся до відповідача з листом за вих.№755-22 від 23.09.2022, у якому просив повернути податок на додану вартість у сумі 1 855 180грн, сплачений відповідно договору у складі ціни товару (а.с.17), однак, відповідач повідомив про відсутність підприємства як виробника та постачальника у документах мобілізаційного плану держави (а.с.33).

Предметом спору у даній справі є дійсність вищевказаного договору в частині включення до договірної ціни податку на додану вартість у розмірі 1 855 180грн (п.3.3 договору) та наявність у відповідача обов`язку повернути отримані у складі ціни товару грошові кошти у розмірі 1 855 180грн з урахуванням втрат від інфляції та 3% річних.

Заявлені вимоги суд вважає такими, що підлягають задоволенню лише в частині з наступних підстав.

Зі змісту ч.2 ст.202 ЦК України вбачається, що договір є двостороннім правочином. Як визначено ч.4 такої норми, двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 ЦК України, відповідно до ч.ч.1-3, 5, 6 такої норми: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Окрім того, в силу ч.4 ст.202 ЦК України; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Як визначено ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 такої статті недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, недодержання ч.1 ст.203 ЦК України, а саме не відповідність змісту правочину ЦК України, іншим актам цивільного законодавства є підставою недійсності такого правочину. Таким чином, двосторонній правочин - договір, укладений з порушенням відповідної вимоги є абсолютно недійсним (нікчемним) і визнання його недійсним судом не вимагається. Такий правочин не є підставою для виникнення, зміни, припинення прав та обов`язків, визначених таким правочином.

Недійсність окремої частини правочину, що установлено ст.217 ЦК України, не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Укладений сторонами договір в частині включення до ціни товару податку на додану вартість у розмірі 1 855 180грн є абсолютно недійсним, однак, не тягне за собою визнання недійсним договору у цілому з наступних підстав.

Встановлення податку, його розмір, умови його сплати, встановлення пільг щодо такого податку не є умовою, яка може встановлюватись або змінюватись сторонами за їх вільним волевиявленням.

Так, як визначено п.1 ч.2 ст.92 Конституції України, виключно законами України встановлюються, зокрема, податки і збори.

Питання сплати податку на додану вартість визначені ПК України, який відповідно до його п.1.1 ст.1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пп. «а» п.185.1 ст.185 ПК України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є, зокрема, операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України.

При цьому, в силу пп. «г» пп.195.1.2 п.191.1 ст.195 ПК України, операція з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством оподатковується за нульовою ставкою.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2022 №178 «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.

Отже, операція з постачання (передачі у власність) позивача товару - мастильних засобів за укладеним сторонами договором мала оподатковуватись за нульовою ставкою, враховуючи здійснення відповідної операції у період воєнного стану, який введено Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 та дія якого неодноразово подовжувалась. Між тим, до складу ціни п.3.3 договору безпідставно включено 1 855 180грн податку на додану вартість, що суперечить вищевказаним нормативним актам і у відповідній частині укладений сторонами договір є абсолютно недійсним, оскільки не відповідає законодавству.

При цьому, посилання відповідача в судовому засіданні на те, що він не включений до складу підприємств, що виконують мобілізаційні завдання ніяким чином не змінюють висновок суду щодо ставки податку на додану вартість з відповідної операції - 0%.

Так, дійсно у преамбулі вищезгаданої постанови Кабінету Міністрів України вказано мету прийняття такої постанови - з метою виконання мобілізаційних завдань в умовах воєнного стану, однак, така постанова не визначає і не доводить певні мобілізаційні завдання, не встановлює кому саме доведені такі завдання та не визначає, що умовою застосування ставки податку на додану вартість « 0» згідно ПК України та відповідної постанови є факт поставки визначеного такою постановою товару постачальником, якому доведено певне мобілізаційне завдання. Фактично у згаданій постанові йдеться про власні мобілізаційні завдання відповідного органу та органів Збройних Сил України, які визначені Конституцією України, нормами Закону України «Про правовий режим воєнного стану» тощо, з метою виконання яких прийнято відповідну постанову.

Однак, вимоги щодо визнання недійсним п.3.3 договору в частині включення до ціни товару податку на додану вартість у сумі 1 855 180грн не підлягають задоволенню, враховуючи, що договір у відповідній частині є абсолютно недійсним - таким, що не породжує виникнення у позивача обов`язку сплачувати у складі ціни товару відповідний податок за ставкою 20%. В силу ч.2 ст.215 ЦК України договір у відповідній частині не потребує визнання його недійсним судом, такий пункт договору у відповідній частині є недійсним з моменту укладення договору в силу Закону.

За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні заявлених вимог в частині визнання недійсним п.3.3 договору в зазначеній частині.

Згідно ст.1212 ЦК України: особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому як визначено ч.3 цієї статті, положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Оскільки грошові кошти у розмірі 1 855 180грн отримані відповідачем у складі ціни товар, хоча у позивача не виникло відповідного обов`язку сплачувати відповідні кошти, оскільки договір у відповідній частині є нікчемним, вимоги в частині стягнення з відповідача 1 855 180грн є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Посилання відповідача на передчасність таких вимог хибні, оскільки у даному випадку договір у відповідній частині нікчемний в силу закону і не потребував визнання його недійсним судом, тобто не породжує виникнення відповідних прав та обов`язків.

Також є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі вимоги щодо стягнення з відповідача втрат від інфляції та процентів.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки зобов`язання з повернення набутих або збережених грошових коштів є грошовим, відповідач, враховуючи вимогу позивача має сплатити борг з урахування втрат він інфляції та 3% річних.

Перевіривши розрахунок вимог в частині стягнення втрат від інфляції у розмірі 161254,89грн та 3% річних за період з 03.08.2023 по 12.04.2023 у розмірі 38544,58грн, суд вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки розрахунок здійснений позивачем з урахуванням дійсного розміру боргу, встановленого індексу інфляції, заявленого періоду прострочення.

При цьому, суд враховує те, що не зважаючи на те, що період нарахування втрат від інфляції позивачем у поданій позовній заяві вказано - серпень 2022 року - квітень 2023 року, фактично, як свідчить розрахунок, наведений у позовній заяві, втрати від інфляції нараховані позивачем лише включно по лютий 2023 року. За розрахунком суду втрати від інфляції за період з 03.08.2022 по 28.02.2023 складають 161 400,66грн, що більше ніж заявлено позивачем. Розбіжності у розрахунках пов`язані із тим, що позивач не здійснював округлення сукупного індексу інфляції до десятої після коми, хоча офіційний індекс інфляції як за місяць, так і за рік визначається саме до першої цифри після коми.

Оскільки відповідно до ч.2 ст.237 ГПК України суд не може виходити за межі позовних вимог, відповідні вимоги підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі - з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 161 254,89грн.

Розмір 3% річних за спірний період - 03.08.2022 по 12.04.2023 розрахований позивачем вірно, отже вимоги в частині стягнення 38577,58грн - 3% річних підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати, понесені на оплату позову судовим збором, понесені позивачем, підлягають відшкодуванню йому за рахунок відповідача у повному розмірі, враховуючи задоволення заявлених вимог у повному обсязі.

Так, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 30825,19грн/(1855 180+ 161254,89+38577,58) :100*1,5/ в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

На підставі викладеного, керуючись ст. 129, 232-233, 237-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СП ЮКОЙЛ» (ідентифікаційний код 31852954; 09100, Київська обл., Білоцерківський район, м.Біла Церква, вул. Пулюя Івана, 48-А) на користь Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ; АДРЕСА_1 ) 1 855 180грн - основного боргу, 38577,58грн - 3% річних, 161254,89грн - втрат від інфляції, а також 30 825,19грн в рахунок відшкодування витрат по оплаті позову судовим збором.

3. Відмовити у задоволенні позову в частині визнання недійсним п.3.3 договору №65-22 від 14.07.2022, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_1 та Товариствам обмеженою відповідальністю «СП ЮКОЙЛ», в частині включення до ціни податку на додану вартість за ставкою 20% у розмірі 1 855 180грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення у порядку, встановленому ст.257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 02.11.2023.

Суддя А.Р. Ейвазова