ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" листопада 2023 р. Справа№ 911/2730/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Тищенко А.І.

Шаптали Є.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 01.11.2023 у справі №911/2730/21 (в матеріалах справи)

розглянувши у відкритому судовому засіданні

матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс»

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.06.2023

про відмову у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» про поновлення строку на подання доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу

у справі № 911/2730/21 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс»

до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про стягнення 252 447,07 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2023 у справі № 911/2730/21 відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» про поновлення строку на подання доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу та залишено без розгляду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» про розподіл судових витрат у справі № 911/2730/21.

Відмовляючи у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» про поновлення строку на подання доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що :

- в якості підстав для поновлення пропущеного строку на подання доказів понесених судових витрат позивач посилається на (1) запровадження згідно з наказом директора ТОВ «Ісагіс» № 2/22 від 24.02.2022 режиму дистанційної роботи працівників підприємства, що спричинено військовою агресією Російської Федерації проти України, та введенням на території України воєнного стану; (2) подання ним заяви упродовж 5 днів з моменту отримання копії рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2022 у цій справі;

- надані позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу адвоката докази свідчать про те, що вони існували задовго до ухвалення судом рішення в цій справі та до початку військової агресії Російської Федерації проти України, а відтак такі документи не підтверджують об`єктивної неможливості їх подання до суду в строки встановлені процесуальним законодавством;

- позивачем не подано жодного доказу на підтвердження поважності причин пропуску строку для подання доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу, які би свідчили про об`єктивну неможливість позивача виконати вимоги процесуального закону в установлений строк, в свою чергу, введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду, а питання поновлення процесуального строку, у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Київської області від 09.06.2023 у справі № 911/2730/21 та ухвалити нове рішення, яким:

- клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» про поновлення строку на подання доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу задовольнити;

- заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» про розподіл судових витрат у справі № 911/2730/21 задовольнити та стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи № 911/2730/21 у розмірі 50 000,00 грн.

У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом першої інстанції ухвалено рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, що є підставою для його скасування.

У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на те, що позивач та його представники не були присутні в судовому засіданні 29.06.2023 у якому було ухвалено рішення суду у цій справі, копію рішення представником позивача отримано 26.07.2022, а докази судових витрат до суду направлено 01.08.2023, тобто, з урахуванням вихідних днів, у п`ятиденний строк після отримання рішення.

Щодо доводів суду про наявність у сторони обов`язку здійснювати моніторинг стану розгляду справи, апелянт зазначив про те, що загальний інтервал засідань, які призначалися судом у цій справі становив приблизно раз на місяць та про те, що направляючи клопотання про відкладення судового засідання 29.06.2022 у представника позивача були наявні правомірні підстави вважати, що судове засідання за відсутності позивача проводитися не буде та буде відкладено на іншу дату та час.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2023, справу № 911/2730/21 передано на розгляд колегії суддів у складі: Яковлєв М.Л. - головуючий суддя; судді: Гончаров С.А., Тищенко А.І..

З огляду на те, що апеляційна скарга надійшла до Північного апеляційного господарського суду без матеріалів справи, що у даному випадку унеможливлює розгляд поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність витребування матеріалів даної справи у суду першої інстанції та відкладення вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, до надходження матеріалів справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.07.2023 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 911/2730/21, а також відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження матеріалів справи № 911/2730/21.

05.09.2023 від Господарського суду міста Києва до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали вказаної справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.09.2023 залишено без руху апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.06.2023 у справі № 911/2730/21 та повідомлено про право на усунення встановлених при поданні апеляційної скарги недоліків протягом 10 днів з дня вручення вказаної ухвали шляхом подання до суду апеляційної інстанції заяви/клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням підстав пропуску строку та доказів сплати судового збору у розмірі 2 684,00 грн., доказів надсилання копії апеляційної скарги та доданих до неї документів відповідачу (Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк»), третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача (Фонду гарантування вкладів фізичних осіб).

29.09.2023 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої додані докази сплати судового збору у зазначеному розмірі, докази надіслання копії апеляційної скарги іншим учасникам справи та клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2022 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» про поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 09.06.2023 у справі № 911/2730/21 та поновлено апелянту вказаний строк, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.06.2023 у справі № 911/2730/21, розгляд апеляційної скарги призначено на 01.11.2023 о 13:45 год.

20.10.2023 до суду від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Фонд гарантування вкладів фізичних осіб проти задоволення апеляційної скарги заперечив.

У зв`язку з перебуванням судді Гончарова С.А. розпорядженням в.о. керівника апарату суду № 09.1-08/4370/23 від 26.10.2023 призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/2730/21.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.10.2023, визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Яковлєв М.Л.; судді: Шаптала Є.Ю., Тищенко А.І..

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2023 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2023 у справі № 911/2730/21 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Яковлєв М.Л., судді: Шаптала Є.Ю., Тищенко А.І..

Учасники судового процесу представників в судове засідання не направили.

Станом на 01.11.2023 до Північного апеляційного господарського суду відзивів на апеляційну скаргу та клопотань від учасників справи не надходило.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, те, що апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції розглядається протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, та те, що явка представників учасників судового процесу в судове засідання не визнана обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність представників учасників судового процесу за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

У жовтні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про стягнення 252 447,07 грн.

Крім того, у позові позивач навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс та очікує понести, які складаються з витрат на оплату судового збору у розмірі 3 795,00 грн. та витрат на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 25 000,00 грн., а також повідомив про те, що докази таких витрат будуть подані позивачем у строки, передбачені ч. 8 ст. 129 ГПК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.06.2022 у справі № 911/2730/21 позов задоволено частково, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено завдану майнову шкоду в розмірі 106 182,50 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 592,74 грн., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

09.08.2022 до загального відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про розподіл судових витрат, разом із клопотанням про поновлення процесуального строку на її подання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.08.2022 відкладено вирішення питання про розгляд заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» про розподіл судових витрат до повернення матеріалів справи № 911/2730/21 з Північного апеляційного господарського суду.

30.05.2023 матеріали справи № 911/2730/21 повернулися до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2023 у справі № 911/2730/21 відмовлено у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» про поновлення строку на подання доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу та залишено без розгляду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» про розподіл судових витрат у справі № 911/2730/21, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Стаття 221 ГПК України встановлює, що:

- якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (ч. 1);

- для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог (ч. 2);

- у випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу (ч. 3).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (ч. 3 ст. 244 ГПК України).

Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. (п. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України).

Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частина 1 ст. 124 ГПК України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Водночас за приписами ч. 2 ст. 124 ГПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

При цьому ч. 8 ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 221 ГПК України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Отже, за приписами ГПК України попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат сторона має подати до суду разом з першою заявою по суті спору, якою відповідно до приписів ГПК України в суді апеляційної та касаційної інстанції є апеляційна та касаційна скарга, а також відзиви на апеляційну та касаційну скаргу, а докази понесення таких витрат - до винесення постанови або протягом п`яти днів після ухвалення постанови, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи слідує, що:

- у позові позивач навів попередній (орієнтовний ) розрахунок суми судових витрат, які він поніс та очікує понести, які складаються з витрат на оплату судового збору у розмірі 3 795,00 грн. та витрат на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 25 000,00 грн., а також повідомив про те, що докази таких витрат будуть подані позивачем у строки, передбачені ч. 8 ст. 129 ГПК України;

- рішення у цій справі було ухвалено в судовому засіданні 29.06.2022, а повний текст якого складено 11.07.2022;

- заяву про розподіл судових витрат з доказами їх понесення позивачем було направлено до суду 01.08.2022, що підтверджується відміткою відділення пошти на конверті, у якому вказана заява надійшла до суду.

Вказане свідчить про те, що позивачем дотримано строки подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, проте не дотримано строки на подання доказів понесення таких витрат.

Частиною 1 ст. 119 ГПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

У заяві про розподіл судових витрат позивач просив визнати поважними причини пропуску строку на звернення до суду з заявою про розподіл судових витрат та поновити йому строк на звернення до суду з вказаною заявою.

Вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених ГПК України. Отже, вирішуючи це питання, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, має оцінити на предмет поважності причини пропуску встановленого законом процесуального строку, і залежно від встановленого вирішити питання про поновлення або відмову у поновленні цього строку (наведену правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 910/22695/13).

Із правового контексту норм статей 118, 119 ГПК України убачається, що законодавець не передбачив обов`язку суду автоматично відновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки у кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк було порушено скаржником, та чи підлягає він відновленню. Як свідчить правовий аналіз норм чинного процесуального законодавства, господарський суд може відновити пропущений процесуальний строк лише у виняткових випадках, тобто причини відновлення таких строків повинні бути не просто поважними, але й мати такий характер, не зважати на який було б несправедливим і таким, що суперечить загальним засадам законодавства (аналогічний правовий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 30.07.2020 у справі № 910/15481/17).

Для поновлення процесуального строку суд має встановити відповідні обставини, задля чого заявник має довести суду їх наявність та непереборність, у зв`язку з тим, що фактично норма про можливість поновлення процесуальних строків є, по суті, пільгою, яка може застосовуватись як виняток із загального правила, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого визначення законодавцем кожного з процесуальних строків.

Сам лише факт подання стороною клопотання про відновлення строку не зобов`язує суд автоматично відновити цей строк, оскільки клопотання про відновлення строку, з огляду на положення ГПК України, повинно містити обґрунтування поважності пропуску цього строку.

Поважними визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій. При цьому ГПК України не пов`язує право суду відновити пропущений процесуальний строк лише з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку, тобто у кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та робить мотивований висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Клопотання про поновлення строку повинно містити обґрунтування поважності причин пропуску такого строку (за необхідності - з посиланням на відповідні докази, які подаються господарському суду на загальних підставах).

Відновлення пропущеного процесуального строку є правом господарського суду, яким суд користується, виходячи із поважності причин пропуску строку учасником судового процесу, і лише сам факт подання такого клопотання про поновлення строку не кореспондується з автоматичним обов`язком суду відновити цей строк.

В якості підстав для поновлення пропущеного строку на подання доказів понесених судових витрат позивач посилається на: (1) запровадження згідно з наказом директора ТОВ «Ісагіс» № 2/22 від 24.02.2022 режиму дистанційної роботи працівників підприємства, що спричинено військовою агресією Російської Федерації проти України, та введенням на території України воєнного стану; (2) подання ним заяви упродовж 5 днів з моменту отримання копії рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2022 у цій справі;

Аналогічні за змістом підстави фактично наведені позивачем і у апеляційній скарзі.

Відповідно до Закону України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» затверджено відповідний Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Частинами 1 та 4 ст. 26 наведеного закону встановлено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

У період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність (ч. 1 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

Протягом дії воєнного стану суворе застосування судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами - може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду (постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22).

Причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими доказами. Під час воєнного стану поновленню підлягають лише процесуальні строки, порушені з поважних причин (повітряна тривога, відсутність електрозабезпечення, неможливість використання транспорту, ракетне чи інше збройне ураження території, де знаходиться адвокат та/або відповідний орган, окупація вказаної території тощо).

Введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку. Така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №990/115/22.

Тобто, особа, яка заявляє клопотання про поновлення встановленого законом процесуального строку, повинна надати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами. Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05.09.2022 у справі №697/2360/21 та від 19.10.2022 у справі №398/1739/15.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 ГПК України).

За змістом положень ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Обов`язок з доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).

Законом України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» («BENDERSKIY v. Ukraine»), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки період у якій позивач мав подати докази понесення судових витрат припав на період повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України, ця обставина могла унеможливити дотримання строку для подання позивачем доказів понесення таких витрат за умови надання ним до суду належних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск строку подання до суду доказів понесення судових витрат.

Скаржник зазначає про те, що, з огляду на військову агресію Російської Федерації проти України та введення на території України воєнного стану керівником позивача було запроваджено режим дистанційної роботи працівників підприємства, проте апелянтом не пояснено як саме дистанцій режим роботи позивача заважав його представнику (адвокату Драгун А.С.), який не є працівником позивача, або самому позивачу бути своєчасно обізнаним про проголошення рішення.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України», заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26.04.2007, та «Трух проти України» (ухвала), заява № 50966/99 від 14.10.2003).

За змістом ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень», кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Як слідує з відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, до вказаного реєстру рішення від 29.06.2022 надіслано судом 11.07.2022, оприлюднено 19.07.2022.

Враховуючи, що з 20.06.2022 відновлено загальний доступ до Єдиного державного реєстру судових рішень заявник також мав можливість бути обізнаним про наявність та зміст рішення від 29.06.2022 з дати його оприлюднення у вказаному реєстрі.

Посилання апелянта на те, що загальний інтервал засідань, які призначалися судом у дійсній справі становим приблизно раз на місяць та про те, що направляючи клопотання про відкладення судового засідання 29.06.2022 у представника позивача були наявні правомірні підстави вважати, що судове засідання за відсутності позивача проводитися не буде та буде відкладено на іншу дату та час, не можуть бути визнані обґрунтованими, так як подання до суду клопотання про відкладення розгляду справи не свідчить про обов`язок суду його задовольнити, про що представник позивача адвокат Драгун А.С., з огляду на наявністю фахової освіти та статусу адвоката, не міг не бути обізнаний.

В свою чергу, частиною 4 ст. 13 ГПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Колегія суддів окремо зауважує на тому, що, як вірно встановлено судом першої інстанції, всі надані позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу адвоката докази, виникли у період з 28.12.2020 по 17.02.2022, а відтак саме з цієї дати могли бути подані до суду, проте позивач не навів жодних причин неможливості їх подання у період з 17.02.2022 по 01.08.2022.

Отже, позивачем не обґрунтовано неможливість подати відповідні докази згідно із строками встановленими ГПК України, а відтак несвоєчасне подання доказів зумовлене не об`єктивними обставинами, а обставинами суб`єктивного характеру.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення позивачу строку на подання доказів понесення судових витрат.

Статтею 118 ГПК України встановлено, що:

- право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (ч. 1);

- заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 2).

З огляду на пропущення позивачем процесуальних строків на подання заяви про понесення судових витрат та доказів їх понесення, суд першої інстанції цілком вірно залишив без розгляду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» про розподіл судових витрат у справі № 911/2730/21.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.06.2023 у справі № 911/2730/21, отже підстав для її скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.

Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 129, 252, 263, 267-271, 273, 275, 276, 281-285, 287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ісагіс» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.06.2023 у справі № 911/2730/21 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 09.06.2023 у справі № 911/2730/21 залишити без змін.

3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

4. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №917/243/22.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 01.11.2023.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді А.І. Тищенко

Є.Ю. Шаптала