РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

06.11.2023Справа № 910/9858/23
Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді: Літвінової М.Є.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Містопроектбуд»

(04080, м. Київ, вул. Фрунзе, буд. 102, літ. XVIII)

до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі»

(04080, м. Київ, вул. Новокостянтинівська, буд. 20)

про стягнення 92 321,66 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Містопроектбуд» (далі - позивач, ТОВ «Містопроектбуд») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» (далі - відповідач, ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі») про стягнення 92 321,66 грн, з яких: 76 805,95 грн інфляційних втрат та 15 515,71 грн 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем зобов`язань по оплаті заборгованості за виконані позивачем роботи за Договором № 1018/02-20 від 02.11.2020, встановленої рішенням Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі № 910/11249/22 на підставі довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат по формі № КБ-3 та акту про приймання виконаних будівельних робіт по формі № КБ-2в за грудень 2021 року (95% від суми, зазначеної у довідці КБ-3), у зв`язку з чим відповідачу були нараховані інфляційні втрати та 3% річних до дати повного виконання зобов`язань, а саме за період з 06.07.2022 по 03.05.2023 (включно).

Автоматизованою системою документообігу суду здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями та справу № 910/9858/23 передано на розгляд судді Літвіновій М.Є.

Ухвалою суду від 13.07.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Вказаною ухвалою суду було зобов`язано відповідача протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали подати суду відзив на позов, в порядку ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу та повідомлено сторін, що у разі надходження до суду відзиву відповідача на позовну заяву позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач в свою чергу має право подати заперечення на відповідь на відзив позивача.

Також попереджено відповідача, що у разі ненадання ним відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи відповідно до частини другої ст. 178 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною п`ятою ст. 176 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому ст. 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої ст. 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини одинадцятої ст. 242 ГПК України, у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до частин другої та третьої ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Нормами частини четвертої ст. 89 Цивільного кодексу України передбачено, що відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини першої ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Згідно із частиною першою ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає (частина сьома ст. 120 ГПК України).

Пунктами 1 та 3 частини шостої ст. 242 ГПК України встановлено, що днем вручення судового рішення є: день вручення судового рішення під розписку; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.

Якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє (п. 7 частини шостої ст. 242 ГПК України).

Так, на виконання приписів ГПК України, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи, копія ухвали суду від 13.07.2023 була надіслана на юридичну адресу ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі», вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 04080, м. Київ, вул. Новокостянтинівська, буд. 20 (рекомендоване поштове відправлення з повідомленням про вручення за № 139).

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 139 368) ухвала суду від 13.07.2023 вручена представнику відповідача 26.07.2023.

Крім того, відповідно до частини другої ст. 2 Закону України «Про доступ до судових рішень», усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному вебпорталі судової влади України (частина перша ст. 4 цього Закону).

Відтак, відповідач мав право та не був позбавлений можливості ознайомитись з ухвалою суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Однак, відзиву на позов відповідачем не подано, будь-яких доказів на підтвердження своїх заперечень проти заявлених позовних вимог також надано не було.

Відповідно до частини другої ст. 178 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Аналогічні положення містяться у частині дев`ятій ст. 165 ГПК України.

Частиною першою ст. 252 ГПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Згідно з частиною восьмою ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (частина друга ст. 161 ГПК України ).

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позицій у справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів.

З огляду на вказані приписи ГПК України, оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву відповідно до частини першої ст. 251 ГПК України, суд приходить до висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до приписів частини дев`ятої ст. 165 ГПК України та частини другої ст. 178 ГПК України.

Частиною четвертою ст. 240 ГПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва.

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Містопроектбуд» звернулась до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» про стягнення заборгованості у розмірі 1 060 559,55 грн, з них: основного боргу - 1 013 949,89 грн, інфляційних втрат - 37 942,47 грн та 3% річних - 8 667,19 грн у зв`язку з неналежним виконанням ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» зобов`язань за Договором № 1018/02-20 від 02.11.2020 в частині своєчасної оплати виконаних ТОВ «Містопроектбуд» робіт.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі № 910/11249/22 позов задоволено повністю. Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» на користь ТОВ «Містопроектбуд» грошові кошти: основного боргу - 1 013 949,89 грн, інфляційних втрат - 37 942,47 грн, 3% річних - 8 667,19 грн та судовий збір - 15 908,39 грн.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2023 апеляційну скаргу ПрАТ «ДТЕК Київській електромережі» на рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі №910/11249/22 з доданими до скарги матеріалами повернуто апелянту у зв`язку з відсутністю доказів сплати судового збору у розмірі 23 862,59 грн, яка набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 235 ГПК України.

На виконання рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі №910/11249/22, ПрАТ «ДТЕК Київській електромережі» перерахував ТОВ «Містопроектбуд» грошові кошти в повному обсязі у розмірі 1 076 467,95 грн, в наступному порядку та розмірах:

- 62 518,05 грн згідно платіжної інструкції № 2896879 від 29.03.2023 (Призначення платежу: опл. інфл. втрат, 3% річних та судовий збір);

- 856 248,41 грн згідно інформаційного повідомлення про зарахування коштів №2923274 від 19.04.2023 (Призначення платежу: оплата н/ст за рішення суду міста від 28.02.2023 № 910/11249/22 по дог. 1018/02-20 02.11.2020);

- 157 701,49 грн згідно інформаційного повідомлення про зарахування коштів №2951290 від 03.05.2023 (Призначення платежу: оплата н/ст за рішення суду міста від 28.02.2023 № 910/11249/22 по дог. 1018/02-20 02.11.2020).

29.05.2023 ТОВ «Містопроектбуд» звернулось до ПрАТ «ДТЕК Київській електромережі» з претензією Вих. № 06/05 від 29.05.2023, в якій вимагало негайно сплатити інфляційні втрати та 3% річних за період з 06.07.2022 по 03.05.2023 (включно) у розмірі 92 321,66 грн. В якості доказів надсилання вказаної претензії були надані копії опису вкладення у цінний лист № 091, накладної Укрпошта № 091 від 29.05.2023 та фіскального чеку від 29.05.2023. Вказана претензія була отримана представником відповідача, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 091.

ПрАТ «ДТЕК Київській електромережі» було надано ТОВ «Містопроектбуд» відповідь від 08.06.2023 № 1/08/468 на претензію від 29.05.2023 № 06/05, в якій відповідач повідомив, що умовами договору не передбачено оплату заборгованості стороною з урахуванням інфляційних втрат, а також 3% річних, при цьому, рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі № 910/11249/22, яким зокрема стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Київській електромережі» на користь ТОВ «Містопроектбуд» інфляційні втрат - 37 942,47 грн та 3% річних - 8 667,19 грн, ним виконано в повному обсязі, тому суми заявлених інфляційних втрат та 3% річних за період з 06.07.2022 по 03.05.2023 (включно) залишаються без задоволення.

Оскільки, відповідачем в добровільному порядку не було сплачено суми інфляційних втрат та 3% річних за період з 06.07.2022 по 03.05.2023 (включно) за несвоєчасно виконанні зобов`язання по оплаті виконаних позивачем робіт, і стало підставою для звернення позивача з даною позовною заявою до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, що кореспондується із положеннями ст. 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина друга ст. 509 ЦК України).

Зі змісту частини першої ст. 11 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Пунктом 1 частини другої ст. 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Аналогічні положення містяться у ст. 174 ГК України.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами був укладений Договір № 1018/02-20 від 02.11.2020, який за своєю правовою природою та умовами є договором підряду.

Як встановлено судом, на розгляді Господарського суду міста Києва знаходилась справа № 910/11249/22 за позовом ТОВ «Містопроектбуд» до ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» про стягнення заборгованості у розмірі 1 060 559,55 грн, з них: основного боргу - 1 013 949,89 грн, інфляційних втрат - 37 942,47 грн та 3% річних - 8 667,19 грн у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором № 1018/02-20 від 02.11.2020 в частині своєчасної оплати виконаних позивачем робіт (95% від суми, зазначеної у довідці КБ-3), що підтверджується, зокрема, актом № 1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2021 року від 24.12.2021 та довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2021.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі № 910/11249/22 позов задоволено повністю. Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» на користь ТОВ «Містопроектбуд» грошові кошти: основного боргу - 1 013 949,89 грн, інфляційних втрат - 37 942,47 грн, 3% річних - 8 667,19 грн та судовий збір - 15 908,39 грн.

Відповідно до частини четвертої ст. 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Норми статті 129 Конституції України визначають, що основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.

Згідно з преамбулою та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013 у справі № 5020-660/2012 та від 06.03.2014 у справі № 910/11595/13 та Верховний суд у постановах від 26.11.2019 у справі № 902/201/19, від 04.06.2020 у справі № 522/7758/14-ц.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Аналогічна позиція викладена у пункті постанові Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 908/1090/18.

Таким чином, рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі № 910/11249/22, яке набрали законної сили у порядку, визначеному ГПК України, має преюдиціальне значення, а встановлені у вказаному судовому акті факти та результат повторного доведення не потребують.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення у мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності. Аналогічна позиція знайшла своє відображення в п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», згідно якої преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовим рішенням (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 вказано, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

У постанові Верховного Суду від 18.12.2019 № 761/29966/16-ц вказано, що звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Так, згідно рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі № 910/11249/22, судом встановлено факт порушення з боку відповідача своїх зобов`язань щодо не здійснення оплати вартості виконаних позивачем робіт, тоді як строк виконання відповідачем зобов`язання з оплати робіт настав, наявність заборгованості у розмірі 1 013 949,90 грн. (95% від суми, зазначеної у довідці КБ-3) підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Приймаючи до уваги викладене, факт порушення з боку відповідача своїх зобов`язань за Договором № 1018/02-20 від 02.11.2020 щодо не здійснення оплати вартості виконаних позивачем робіт згідно акту № 1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2021 року від 24.12.2021 та довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2021 у розмірі 1 013 949,90 грн (95% від суми, зазначеної у довідці КБ-3) та наявність у відповідача заборгованості перед позивачем на зазначену суму, встановлений у рішенні Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі № 910/11249/22 та повторного доведення не потребують.

На виконання рішення Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі № 910/11249/22, відповідачем було здійснено погашення сум заборгованості, 3% річних, інфляційних втрат та судового збору в повному обсязі на суму 1 076 467,95 грн, у тому числі:

- 29.03.2023 були сплачені суми 3% річних, інфляційних втрат та судового збору у розмірі 62 518,05 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 2896879 від 29.03.2023;

- 19.04.2023 була сплачена частина заборгованості у розмірі 856 248,41 грн, що підтверджується інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 2923274 від 19.04.2023;

- 03.05.2023 була сплачена залишкова частина заборгованості у розмірі 157 701,49 грн, що підтверджується інформаційним повідомленням про зарахування коштів № 2951290 від 03.05.2023.

Звертаючись з даною позовною заявою до суду, позивач посилався на несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань по оплаті виконаних робіт по Договору № 1018/02-20 від 02.11.2020 згідно довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат по формі № КБ-3 та акту про приймання виконаних будівельних робіт по формі № КБ-2в за грудень 2021 року у розмірі 1 013 949,89 грн, у зв`язку з чим відповідачу були нараховані інфляційні втрати та 3% річних за період з 06.07.2022 по 03.05.2023 (включно).

Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3.1. та п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Виходячи із положень зазначеної норми, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки становлять спосіб захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання із наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права отримати передбачені частиною другою ст. 625 ЦК України суми. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.06.2023 у справі № 908/153/21.

Правовий аналіз положень ст. 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відтак, вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги (пункт 43 мотивувальної частини постанови).

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і процентів річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, згідно з частиною першою ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою ст. 4 ЦК України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 06.02.2003 № 491-IV (далі - Закон № 491-IV) визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (ст. 1 Закону № 491-IV).

Абзацем другим п. 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ № 1078 від 17.07.2003 (далі - Порядок) передбачено, що індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (п. 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону № 491-IV, приписи Порядку та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України № 265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування ст. 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий п. 4 Порядку).

Умовами ст. 625 ЦК України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 910/6635/21 та від 26.01.2022 у справі № 910/18557/20.

Зазначений спосіб розрахунку, відповідно до п. 35.3. постанови Верховного Суду від 11.07.2023 у cправі № 910/5349/22, склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачає необхідності відступу від такого способу розрахунку інфляційних збитків у порядку ст. 625 ЦК України, оскільки він не суперечить зазначеній нормі права та законодавству, яке застосовується при розрахунку інфляційних збитків.

Згідно з п. 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», за відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Приймаючи до уваги викладене, правомірним є нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат на суму заборгованості із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Як було встановлено, позивач нараховує інфляційні втрати та 3% річних за період з 06.07.2022 по 03.05.2023 (включно) на суму заборгованості 1 013 949,89 грн, яка була сплачена відповідачем у повному обсязі 19.04.2023 у розмірі 856 248,41 грн та 03.05.2023 у розмірі 157 701,49 грн.

При цьому, останнім днем належного виконання відповідачем грошового зобов`язання з оплати заборгованості є 03.05.2023, у зв`язку з чим день фактичної сплати суми заборгованості не включається у відповідний період часу під час здійснення відповідно розрахунку згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2023 у справі № 910/15364/20, а нарахування 3% річних та інфляційних втрат здійснюється до 02.05.2023 (включно).

Слід зазначити, що розрахунок інфляційних втрат та 3% річних у даній справі позивач здійснює за період з 06.07.2022 по 03.05.2023 (включно), а позовні вимоги заявляє з урахуванням здійснених відповідачем оплат сум інфляційних втрат та 3% річних за періоди, які були предметом розгляду Господарського суду міста Києва у справі № 910/11249/22 з винесенням відповідного рішення від 28.02.2023, яке набрало законної сили.

Предметом розгляду Господарського суду міста Києва у справі № 910/11249/22 були, зокрема, позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 37 942,47 грн та 3% річних у розмірі 8 667,19 грн за період з 06.07.2022 по 17.10.2022, які задоволені повністю.

Таким чином, період нарахування інфляційних втрат та 3% річних з 06.07.2022 по 17.10.2022 вже досліджувався Господарським судом міста Києва у справі № 910/11249/22, яким було здійснено перевірку наведених позивачем у позовній заяві розрахунків інфляційних втрат та 3% річних в межах заявленого позивачем періоду та встановлено, що вони виконані арифметично вірно.

Інфляційні втрати та 3% річних, як особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання за період з 06.07.2022 по 17.10.2022, були розраховані та застосовані до відповідача шляхом стягнені з останнього рішенням Господарського суду міста Києва від 28.02.2023 у справі № 910/11249/22.

Приймаючи до уваги викладене, на розгляді Господарського суду міста Києва у даній справі знаходяться позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 76 805,95 грн та 3% річних у розмірі 15 515,71 грн за період з 18.10.2022 по 02.05.2023 включно, який і підлягає перевірці та розрахуванню судом.

Так, здійснивши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 18.10.2022 по 02.05.2023 включно на суму заборгованості 1 013 949,89 грн, з урахуванням оплат, здійснених відповідачем 19.04.2023 та 03.05.2023, судом встановлено, що суми 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, за розрахунком суду, становлять 15 432,38 грн 3% річних та 47 499,28 грн інфляційних втрат, в іншій частині позовних вимог слід відмовити.

Контррозрахунку відповідачем надано не було.

За приписами ст.ст. 73, 74 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 77 ГПК України).

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17.

Частинами першою та другою ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 частини першої ст. 129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також у позовній заяві зазначено, що попередня (орієнтовна) сума судових витрат, які позивач поніс та які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, становить 22 684,00 грн, яка складається з: 2 684,00 грн судового збору та витрат на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн. Остаточний розрахунок та докази понесення позивачем судових витрат, будуть подані до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду по справі.

Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 86, 129, 232-241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі» (04080, м. Київ, вул. Новокостянтинівська, буд. 20; ідентифікаційний ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Містопроектбуд» (04080, м. Київ, вул. Фрунзе, буд. 102, літ. XVIII; ідентифікаційний ) 62 931 (Шістдесят дві тисячі дев`ятсот тридцять одна) грн 66 коп., з яких: 15 432 (П`ятнадцять тисяч чотириста тридцять дві) грн 38 коп. 3% річних та 47 499 (Сорок сім тисяч чотириста дев`яносто дев`ять) грн 28 коп. інфляційних втрат, а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 829 (Одна тисяча вісімсот двадцять дев`ять) грн 57 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

5. Рішення набирає законної сили у строк та в порядку, встановленому статтею 241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду в строк, встановлений статтею 256 Господарського процесуального кодексу України та в порядку, передбаченому статтею 257 Господарського процесуального кодексу України.

З повним текстом рішення можна ознайомитись у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою:http://reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення складено та підписано 06.11.2023.

Суддя М.Є. Літвінова