ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.11.2023 р. Справа № 8/471-23/1(917/713/23)

Суддя господарського суду Полтавської області Білоусов С. М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали

за позовною заявою Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства "Будівельник", пров. Шкільний, 4, м. Полтава, 36014,

до ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1

про стягнення 142 419,80 грн.

ВСТАНОВИВ:

01.05.2023 року до господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства "Будівельник" до ОСОБА_1 про стягнення 142 419,80 грн.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 01.05.2023 року справу № 8/471-23/1(917/713/23) передано на розгляд судді Іванко Л.А.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 18.05.2023 року залишено позовну заяву без руху.

Відповідно до частини першої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

У провадженні господарського суду Полтавської області знаходиться справа про банкрутство Державного комунального Житлово-експлуатаційного підприємства "Будівельник".

Розпорядженням керівника апарату суду 31.05.2023 року № 80 на підставі п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи № 8/471-23/1 у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_2 у відставку.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2023 року справу № 8/471-23/1 розподілено судді Білоусову С.М.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 05.06.2023 року прийнято справу № 8/471-23/1 до свого провадження та призначено її розгляд на 28.11.2023 року на 10:30.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 05.06.2023 року справу № 8/471-23/1(917/713/23) передано судді Білоусову С.М.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 12.06.2023 року прийнято позовні матеріали до свого провадження в межах справи про банкрутство Державного комунального Житлово-експлуатаційного підприємства "Будівельник".

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 22.03.2021 року у справі № 8/471-23/1(917/713/23) зобов`язано виконавчий комітет Полтавської міської ради (36000, м. Полтава, вул. Соборності, 36) у п`ятиденний строк з моменту отримання цієї ухвали надіслати на адресу господарського суду Полтавської області (вул. Зигіна, 1, м. Полтава, 36000) інформацію про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи ОСОБА_1 (відома суду адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Від Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту з питань реєстрації Полтавської міської ради надійшов лист № 01-12-05-09/810 від 30.06.2023 року (вх. № 8253 від 04.07.2023 року), за яким останній повідомляє суд, що в реєстрі територіальної громади гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Дослідивши надану управлінням інформацію стосовно фізичних осіб та матеріали позовної заяви господарський суд встановив, що позовну заяву подано з додержанням вимог статей 162, 164, 172 ГПК України, у зв`язку з чим визнає їх достатніми для прийняття до розгляду та відкриття провадження у справі.

Згідно п. 2. статті 7 Кодексу України з питань банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.

Враховуючи зазначене, суд ухвалою від 11.07.2023 року прийняв справу № 8/471-23/1(917/713/23) до свого провадження та розгляд її назначив здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення (вх. № 5449 від 03.08.2023 року) ухвалу господарського суду Полтавської області вручено відповідачу 29.07.2023 року, проте, останній наданими йому процесуальними правами не скористався, відзив на позов чи то будь-яких заяв та клопотань не надав.

Згідно ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

02.10.2023 року від позивача надійшла заява (вх. № 12369) про зменшення позовних вимог до 72 000,00 грн. разом з додатковими доказами.

16.10.2023 року надійшла заява (вх. № 13108) про залишення вищевказаної заяви про зменшення позовних вимог без розгляду. Крім того, заявник просить суд стягнути з відповідача 144 711,42 грн. збережених коштів від безпідставно набутого майна, що більше ніж першочергово заявлена сума до стягнення - 142 419,80 грн. Тобто заява містить в собі клопотання про збільшення позовних вимог.

За приписами п. 2 ч. 2 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог - до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Враховуючи вищевикладене, заяву позивача про збільшення позовних вимог не суперечать законодавству, не порушують інтереси та права інших осіб, отже, приймається судом в порядку ст. 46 ГПК України.

Відтак, справа № 8/471-23/1(917/713/23) розглядається в редакції заяви Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства "Будівельник" від 02.10.2023 року (вх. № 12369).

Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 ГПК України дане рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши всі наявні у справі докази, суд встановив наступне.

У позивача обліковується правого господарського відання на гуртожиток за адресою АДРЕСА_3 .

Згідно ст. 18 ЖК УРСР управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Тому належною стороною за цим позовом є Позивач, як орган, визначений власником на управління житловим фондом, в т.ч. гуртожитком в АДРЕСА_3 та квартирами, що розташовані у ньому.

За наявною у позивача інформацією у квартирі АДРЕСА_4 тривалий час проживає відповідач - ОСОБА_1 .

Після 29 березня 2000 року (або дати виписки основного квартиронаймача ОСОБА_3 ), а відповідно втрати нею права на жиле приміщення, договір найму житлового приміщення Відповідач не змінювала, ордер на квартиру гуртожитку АДРЕСА_4 , на ім`я Відповідача, як квартиронаймача, не видавався.

Відповідач протягом тривалого часу не сплачував за користування спірною квартирою орендну плату, внаслідок чого зберіг за рахунок Позивача, як особи, якій на праві господарського відання належить майно - квартира АДРЕСА_5 - грошові кошти у розмірі такої плати.

Таким чином, як зазначає позивач, за період з 01.04.2020 по 31.03.2023 розмір збережених відповідачем коштів від безпідставно набутого майна, який підлягає відшкодуванню з боку відповідача, становить 142 419,80 гривень виходячи з середнього розміру орендної плати в Полтавській області вказаного на офіційному сайті Держстату з розрахунку:

- 2020 рік (квітень-грудень місяці) - 17 599,15 гривень;

- 2021 рік (січень-грудень місяці) - 47 618,05 гривень;

- 2022 рік (січень-грудень місяці) - 59 768,25 гривень;

- 2023 рік (січень-березень місяці) - 17 434, 35 гривень.

Як було зазначено вище позивачем збільшена сума позовних вимог до 144 711,42 грн. Яку він просить суд стягнути у примусовому порядку з відповідача.

ОСОБА_1 вказані грошові кошти в добровільному порядку не сплачує, у зв`язку з чим позивач звернувся за захистом своїх прав до суду з вказаним позовом.

При вирішенні позову суд виходить з наступного.

Регулювання відносин з користування гуртожитками відноситься до спеціального правового статусу цього житла. Тому норми глави 4 Житлового кодексу УРСР, Примірного положення про гуртожитки, а також інші норми житлового законодавства стосовно гуртожитків є спеціальними по відношенню до норм цивільного законодавства. В силу ст. 62 Житлового кодексу УРСР, ч. 3 ст. 810 Цивільного кодексу України до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Оскільки, гуртожиток у кімнаті якого проживає відповідач знаходиться на праві володіння Державного комунального житлово-експлуатаційного підприємства "Будівельник", то порядок користування житловою площею у цьому гуртожитку має визначатись договором найму (оренди) житла.

Згідно ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Як встановлено судом, відповідач не отримував договір найму (оренди) житлового приміщення. Позивач, вимагаючи від ОСОБА_1 сплатити кошти за оренду житлового приміщення, діє поза вище наведених норм права.

Тобто, на час звернення до суду вимоги позивача про сплату оренди були передчасними. Отримання відповідачем договору найму (оренди) житлового приміщення створює нову правову ситуацію між власником та наймачем, якої не існувало на час звернення до суду з даним позовом.

Таким чином, доказів того, що відповідач на час подачі позову отримав від позивача пропозицію укласти договір на конкретних умовах (в тому числі із зазначенням розміру плати за користування житлом) суду не надано.

Питання щодо розміру плати за користування житлом між сторонами не врегульовано, так як між підприємством, та відповідачем не укладено договору найму житла, як того вимагає чинне законодавство. При цьому, сторона не вправі вимагати стягнення грошових коштів без правового вирішення зобов`язальних відносин.

Тому, позивачем не доведено обставин, на які він посилалась як на підставу для задоволення позовних вимог, що є обов`язком згідно з засадами змагальності процесу.

Крім того, у позові відсутні дані з чого складається сума нарахованої позивачем заборгованості, посилання позивача на середній місячний розмір орендної плати в Полтавській області згідно сайту Держстатуту не є правомірним в даному випадку, а збільшення позовних вимог не обгрунтоване жодним чином взагалі. При цьому, питання розміру орендної плати повинно бути погодженого сторонами в договорі найму житлового приміщення.

Слід зауважити, що Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 02.10.2018 р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 р. у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 р. у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 р. у справі № 917/2101/17).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

З огляду на обставини, встановлені вище, суд констатує, що позивачем не доведено факт щодо обов`язку відповідача на оплату за оренду кімнати № 18 у гуртожитку в м.Полтаві по вул. Шевченка, 113б.

Водночас судом приймається до уваги, що в позовній заяві відсутнє будь-яке обгрунтуваня стосовно того, чи не порушують заявлені позивачем вимоги за бездоговірне стягнення коштів за проживання у гуртожитку, яке, з огляду на встановлені судом обставини справи, та враховуючи те, що протилежне позивачем не доведено, є добросовісним користувачем майна, гарантії, які встановлені ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція).

Зазначена Конвенція є частиною законодавства України відповідно до ст.9 Конституції України.

Ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном.

У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Згідно п. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За приписами ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На підставі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Щодо судових витрат слід зазначити наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що в задоволені позовних вимог відмовлено повністю, суд приходить до висновку, що судовий збір у розмірі 2 684,00 грн. покладається на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 129, 232-233, 237-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Копію рішення направити учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Згідно ст. 257 ГПК України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до п. 17.5 Перехідних положень ГПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Білоусов С. М.