ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2023 р. Справа №914/2585/21(914/799/23)

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії суддів:

головуючий суддя Желік М.Б.

судді Орищин Г.В.

Галушко Н.А.

за участю секретаря судового засідання Гуньки О.П.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» б/н від 11.09.2023 (вх.ЗАГС №01-05/2889/23 від 12.09.2023)

на рішення Господарського суду Львівської області від 08.08.2023 (повний текст складено 14.08.2023, суддя Морозюк А.Я.)

у справі №914/2585/21 (914/799/23)

за позовом: ОСОБА_1 , м. Радехів Львівської області

до відповідача: Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: керуючий реструктуризацією ОСОБА_1 арбітражний керуючий Шимчишин Ігор Степанович, м. Львів

про: скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування права власності

у межах справи №914/2585/21

за заявою: ОСОБА_1 , м. Радехів Львівської області

про: неплатоспроможність ОСОБА_1

за участю представників:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Деркач О.Р. - адвокат

від третьої особи: не з`явився

Учасникам процесу роз`яснено права та обов`язки, передбачені ст.ст. 35, 42, 46, Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.222 Господарського процесуального кодексу України фіксування судового засідання здійснюється технічними засобами.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 08.08.2023 у справі №914/2585/21 (914/799/23) позов задоволено частково, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31739428 від 06.10.2016 10:30:12 державного реєстратора Тузяка Павла Тарасовича Годовицько-Басівської сільради Пустомитівського району Львівської області, згідно з яким вчинено запис про переоформлення права власності на квартиру на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», стягнуто з Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 - 2 684,00 грн. судового збору, у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся до Західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 08.08.2023 у справі №914/2585/21 (914/799/23) та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2023 справу розподілено колегії суддів Західного апеляційного господарського суду у складі: Желік М.Б. - головуючий суддя, члени колегії судді Галушко Н.А., Орищин Г.В.

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 18.09.2023 поновлено Акціонерному товариству Комерційного банку «ПриватБанк» строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Львівської області від 08.08.2023 у справі №914/2585/21 (914/799/23), зупинено дію оскарженого рішення, відкрито апеляційне провадження, встановлено учасникам справи строк для надання відзиву на апеляційну скаргу до 23.10.2023, призначено розгляд справи на 25.10.2023.

23.10.2023 (вх.№01-04/6971/23 від 24.10.2023) на електронну адресу суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, у якому позивачка просить залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.

24.10.2023 на електронну адресу суду надійшла заява позивача про розгляд справи без участі її представника.

В судовому засіданні 25.10.2023 представник апелянта надала суду пояснення щодо доводів апеляційної скарги, просила оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Позивач та третя особа в судове засідання не з`явились.

Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника апелянта, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, взявши до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, а відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін, з огляду на наступне.

Розгляд справи в суді першої інстанції. Короткий зміст позовних вимог, заперечень відповідача та рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_1 звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування права власності відповідача та поновлення права власності позивача. Позов подано в межах справи №914/2585/21 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в січні 2022 року з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.01.2022 позивачці стало відомо про те, що відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31739428 від 06.10.2016 10:30:12 державним реєстратором Годовицько-Басівської сільради Пустомитівського району Львівської області Тузяком П.Т. вчинено запис про переоформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що належить позиваці, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк».

Позивачка вважає такі дії державного реєстратора неправомірними, а рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень безпідставним, прийнятим з грубим порушенням норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті» та просила таке рішення скасувати, скасувати право власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» та поновити право власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 .

Щодо строку позовної давності, позивачка просила суд взяти до уваги, що з 2016 року їй ніхто і ніколи не повідомляв, що її квартира вже переоформлена на користь ПАТ КБ «ПриватБанк». Будучи обізнаною із положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті», позивачка була переконана, що на її квартиру не може бути звернено стягнення, весь час самостійно утримувала квартиру, сплачувала комунальні послуги, що входить в обов`язки власника, а відтак, існують об`єктивні обставини, за яких позивачка не мала жодного сумніву в тому, що саме вона являється власником квартири АДРЕСА_1 , і хоч реєстри були відкритими, однак підстав перевіряти їх не було. Отже, початком перебігу строку позовної давності позивачка вважає момент, коли вона дізналася про порушення свого права, а саме 11.01.2022. Водночас, у відповіді на відзив позивачка вказує на поважність причин пропуску строку позовної давності об`єктивну неможливість дізнатися про порушення своїх прав та відсутність об`єктивних чинників і факторів, які вказували б на порушення або створювали розумний сумнів у дотриманні таких прав.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності, оскільки оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав з внесенням 06.10.2016 відповідного запису в Державний реєстр прав, згідно із п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є відкритим та доступним, а особа повинна бути обізнана про стан своїх майнових прав та обов`язків, тобто позивачка могла дізнатись про оскаржуване рішення державного реєстратора з 06.10.2016, проте звернулась до суду з позовом лише 07.03.2023 після спливу трьохрічного строку позовної давності.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, керуючий реструктуризацією ОСОБА_1 арбітражний керуючий Шимчишин Ігор Степанович, під час розгляду справи в суді першої інстанції письмових пояснень не подавав.

Місцевий господарський суд, ухвалюючи оскаржене рішення про часткове задоволення позову, дійшов наступних висновків:

- перебіг позовної давності за вимогами про скасування рішення про державну реєстрацію та скасування права власності починається від дня внесення відповідного запису до Державного реєстру прав;

- згідно з положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який діяв в період з 07.06.2014 по 21.04.2021, не могло бути примусово звернено стягнення (відчужено без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», за умов, визначених у Законі;

- позивач мала правомірні очікування щодо того, що в період дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті на її квартиру, що знаходиться в іпотеці, не може бути звернено стягнення без її згоди, окрім того, відповідачем не було повідомлено позивача про намір звернути стягнення на її майно, тому причини пропуску строку позовної давності ОСОБА_1 за позовними вимогами до АТ КБ ПриватБанк про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування права власності, є поважними;

- за відсутності згоди ОСОБА_1 на перехід права власності на предмет іпотеки до АТ КБ «ПриватБанк» на спірний об`єкт нерухомого майна не могло бути примусово звернуто стягнення шляхом реєстрації за іпотекодержателем права власності у зв`язку із дією станом на 06.10.2016 року Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»;

- оскільки у державного реєстратора станом на 06.10.2016 не було законних підстав для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), згідно з яким вчинено запис про переоформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки, позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора підлягають задоволенню;

- скасування на підставі судового рішення державної реєстрації права власності, проведеної на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, є самостійною підставою для припинення за АТ КБ «ПриватБанк» речового права та поновлення права власності на квартиру за ОСОБА_1 , оскільки відповідні права повертаються у стан, що існував до скасованої державної реєстрації, а дата і час державної реєстрації набуття речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної (скасованої) державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, залишаються незмінними, що узгоджується з положеннями статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому у задоволенні позовних вимог про скасування права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на квартиру АДРЕСА_1 та поновлення права власності позивача на вказану квартиру слід відмовити.

Також суд першої інстанції врахував правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 в справі №706/1272/14-ц про те, що відсутності законодавчої вимоги поважності причин пропуску строку позовної давності Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними, а питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини; правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №580/1300/22 щодо застосування принципу «легітимних очікувань».

Узагальнені доводи апелянта (відповідача) та відзив позивача.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що оскаржене рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також внаслідок недоведеності обставин, які суд визнав встановленими. Так, скаржник наводить наступні доводи:

- суд застосував положення ч.5 ст.267 ЦК України та визнав поважними причини пропущення позовної давності без наявності будь-яких доказів, наданих ОСОБА_1 ;

- відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16 позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права, а відповідно до правових висновків, викладених у Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц, поважними причинами пропуску позовної давності є наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно ускладнювали своєчасне подання позову;

- висновок суду про доведеність позивачкою тієї обставини, що вона ніби-то не могла дізнатися про реєстрацію права власності на квартиру за АТ КБ «ПриватБанк» до відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, суперечить фактичним обставинам справи, адже відповідач довів суду, що інформація про набуття банком права власності на квартиру, яка раніше належала позивачці була відкритою і ОСОБА_1 не мала жодних перешкод у період з жовтня 2016 року по січень 2022 року (тобто впродовж більш, ніж п`яти років) дізнатись про зміну власника квартири шляхом отримання витягу з Державного реєстру речових правна нерухоме майно щодо відповідного об`єкта нерухомості;

- суд здійснив посилання на нерелевантну судову практику Верховного Суду, а саме постанова Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №580/1300/22 прийнята в адміністративній справі з іншим суб`єктним складом учасників справи, предметом позову та іншими фактичними обставинами справи, а правові висновки стосувались застосування норм Земельного, а не Цивільного, як у спірному випадку, кодексу, зокрема, принцип легітимних очікувань властивий, головним чином, для публічно-правових спорів, що вирішуються адміністративними судами;

- суд не врахував релевантну судову практику, а саме постанову Верховного Суду від 25.04.2022 у справі №138/28/20.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка наводить фактичні обставини спору та наступні аргументи на спростування доводів апелянта:

- відповідач порушив норми ст.33 та ст.35 Закону України «Про іпотеку» та не скерував позивачці жодних вимог про усунення порушення, не попередив про звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно у реєстратора не було доказів існування рішення суду, виконавчого напису нотаріуса чи договору про задоволення вимог іпотекодержателя, а також того, що банк дотримався вимоги щодо письмового попередження боржника про звернення стягнення на предмет іпотеки;

- обов`язок повідомлення іпотекодавця про вжиття заходів звернення стягнення на предмет іпотеки передбачено і в п.27 іпотечного договору від 27.06.2007;

- державний реєстратор на міг вчиняти дії щодо переоформлення права власності на квартиру під час дії мораторію, передбаченого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому рішення державного реєстратора скасовано цілком правомірно;

- існує усталена судова практика у вирішенні спорів щодо звернення стягнення на предмет іпотеки під час дії мораторію, зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №644/3116/18;

- будучи законною власницею квартири та керуючись чинним законодавством, у позивачки не було підстав вважати, що без її відома може бути звернено стягнення на її нерухоме майно, а обов`язку перевіряти чи є квартира, у якій вона проживає, ще у її власності, не передбачено;

- відповідач, грубо порушивши Закон України, на дотримання та виконання якого позивач мала право розраховувати, вчинив незаконні дії та діє недобросовісно, посилаючись на формальні обставини пропуск трирічного строку з моменту винесення рішення, про яке позивачці відомо не було, просить відмовити у захисті порушених прав;

- за загальним правилом строк звернення обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав (у даному випадку - про рішення державного реєстратора), при цьому, «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав, зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова ВС КГС від 02.05.2023 у справі №910/16665/21).

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача арбітражний керуючий Шимчишин І.С. правом подання відзиву не скористався.

Фактичні обставини справи, встановлені за результатами оцінки доказів.

27.06.2007 між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») укладено кредитний договір №LVKBGK00000030, на підставі якого АТ КБ «ПриватБанк» надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 25 000 дол. США терміном до 25.06.2027 на придбання житла і на оплату страхових платежів.

З метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором 27.06.2007 сторонами укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Юрченко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1605 (а.с.10-14).

За умовами цього договору ОСОБА_1 передала в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 50,6 кв.м., житлова площа 28,3 кв.м., придбане на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 27.06.2007 приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Юрченко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1601 (п. 33.3 договору). Сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 158 065,00 грн. (п.33.4. договору).

У п.27 договору обумовлено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, у абз.1 пункту 27 договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний повідомити іпотекодавця.

30.07.2007 ДКП «Червоноградське МБТІ» зареєструвало право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом №15405182 (а.с.33).

06.10.2016 державний реєстратор Тузяк Павло Тарасович здійснив реєстрацію права власності на належне позивачу майно, а саме квартиру від номером АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк».

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 294256808 від 11.01.2022, підставою для прийняття такого рішення став договір іпотеки, серія та номер: 1605 від 27.06.2007, посвідчений приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Юрченко О.В.

Будь-яких доказів повідомлення іпотекодавця про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за банком матеріали справи не містять.

На підтвердження постійного проживання у квартирі під номером АДРЕСА_1 , позивачка надала копії рахунків-квитанцій за комунальні послуги за квітень 2023 року (водопостачання та водовідведення, поводження з побутовими відходами, розподіл (доставку) природного газу), отримані на ім`я споживача ОСОБА_1 .

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній, станом на дату прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.37 Закону України «Про іпотеку» (у вказаній редакції) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку із наявністю заборгованості позичальника за кредитним договором, відповідач (банк) звернув стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку у спосіб, визначений у іпотечному застереженні в договорі, а саме шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Водночас, матеріали справи не містять жодних доказів виконання відповідачем обов`язку, передбаченого у п.27 договору повідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній, станом на дату прийняття оспорюваного рішення державного реєстратора) державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Проте, у спірному випадку відповідач не довів жодними доказами факту пред`явлення державному реєстратору доказів повідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Водночас, 06.10.2016 державний реєстратор Тузяк П.Т. здійснив реєстрацію права власності на належне позивачці нерухоме майно, а саме на квартиру від номером АДРЕСА_1 за відповідачем - ПАТ КБ «ПриватБанк».

Окрім того, з 07.06.2014 набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (втратив чинність 21.04.2021).

Відповідно до п.1. ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (в редакції, чинній станом на 06.10.2016) протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне нерухоме майно квартира під номером АДРЕСА_1 , є місцем постійного проживання позичальника ОСОБА_1 (згідно з відміткою про реєстрацію місця проживання у паспорті громадянина України а.с.7), не перевищує 140 кв.м. (загальна площа квартири становить 50,6 кв.м.), доказів наявності в позичальника іншого нерухомого житлового майна матеріали справи не містять. Квартиру було передано в іпотеку банку з метою забезпечення зобов`язань за кредитом, наданим в іноземній валюті. Кредитний договір від 27.06.2007 на придбання житла (спірної квартири) і на оплату страхових платежів є споживчим кредитом в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній станом на дату його укладення.

Таким чином, станом на 06.10.2016 (дату реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за банком) діяв мораторій на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а державний реєстратор не мав підстав для проведення державної реєстрації права власності на вказану квартиру за відповідачем в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.07.2023 у справі №759/5454/19 у подібних правовідносинах вказала, що Закон №1304-VII (Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті») ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження, тому квартира загальною площею 94,80 кв.м, яка використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону №1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності за банком як забезпечення виконання фізичною особою умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. У такому випадку, в державного реєстратора наявні правові підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру за банком.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31739428 від 06.10.2016 10:30:12 державного реєстратора Тузяка Павла Тарасовича Годовицько-Басівської сільради Пустомитівського району Львівської області, згідно з яким вчинено запис про переоформлення права власності на квартиру на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк», підлягає до задоволення.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» та поновлення права власності позивача на квартиру АДРЕСА_1 апеляційна скарга вимог та доводів не містить.

Водночас, апелянт вважає необґрунтованим задоволення позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора та просить відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що згідно з усталеною судовою практикою підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 25.04.2022 у справі №138/28/20, на які також покликається апелянт у скарзі, перебіг позовної давності за вимогами про скасування рішення про державну реєстрацію та скасування права власності починається від дня внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Відтак перебіг позовної давності у спірному випадку розпочався з 07.10.2016 наступного дня після внесення державним реєстратором запису про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за банком і спливла 07.10.2019.

Натомість ОСОБА_1 звернулась з даним позовом до суду 08.03.2023, вказуючи, що дізналась про існування оспорюваного рішення державного реєстратора 11.01.2022, отримавши Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в межах справи про її неплатоспроможність, і в лютому 2022 року звернулась зі скаргою до Міністерства юстиції України в порядку ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», однак, у зв`язку з тим, що 24.02.2022 в Україні розпочалась повномасштабна війна через військову агресію рф, розгляд скарги тривав майже рік і лише 06.02.2023 наказом Міністерства юстиції України №363/7 скаргу залишено без розгляду по суті, оскільки встановлений законом строк на подання скарги сплив до дня її подання.

Місцевий господарський суд врахував правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 25.04.2022 у справі №138/28/20, разом з цим, визнав поважними причини пропущення позивачкою строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.

Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Слід зазначити, що закон не містить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності, тому це питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №908/2609/17).

В оскарженому рішенні суд першої інстанції врахував також правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 30.01.2019 у справі №706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), згідно з якими позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не встановлює, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропуску позовної давності поважними. Як правило, це відбувається за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити і від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Апелянт, покликаючись на ці ж правові висновки Великої Палати Верховного Суду, наголошує на тому, що банк як відповідач довів суду те, що інформація про набуття банком права власності на квартиру, яка раніше належала позивачці, була відкритою та ОСОБА_1 не мала жодних перешкод у період з жовтня 2016 року по січень 2022 року дізнатись про зміну власника квартири шляхом отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо відповідного об`єкту нерухомості, натомість позивачка мала б довести суду той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого права.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з апелянтом в тому, що інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, є відкритою та загальнодоступною.

Разом з цим, така інформація є платною, крім випадків, передбачених Законом. Зокрема, стаття 34 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає плату (адміністративний збір) за надання інформації з Державного реєстру прав.

Відповідно до ч.2 ст.32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для фізичних та юридичних осіб інформація за об`єктом нерухомого майна та суб`єктом речового права надається в електронній формі через офіційний веб-сайт Міністерства юстиції України, за умови ідентифікації такої особи (фізичної або юридичної) з використанням електронного цифрового підпису чи іншого альтернативного засобу ідентифікації особи, або в паперовій формі. Порядком надання інформації з Державного реєстру прав речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1127, що був чинним у 2016 році, передбачено, що у паперовій формі інформація надається за заявою особи, яка бажає отримати таку інформацію, або уповноваженої нею особи (далі - заявник) шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав, фронт-офісу або нотаріуса.

Таким чином, для отримання інформації з Державного реєстру речових прав фізична особа має вчинити певні дії отримати електронний цифровий підпис для отримання інформації в електронній формі через офіційний веб-сайт Міністерства юстиції України або звернутися із заявою до визначених законом розпорядників такої інформації, і в обох випадках здійснити сплату адміністративного збору.

Проте, з матеріалів справи було встановлено відсутність будь-яких доказів повідомлення банком позивачки про факт перереєстрації права власності на квартиру, в якій вона постійно проживає та виконує обов`язки власника щодо утримання цієї квартири.

Фізична особа як власник нерухомого майна має обов`язок бути обізнаною про стан своїх майнових прав, проте, очевидно, не має передбаченого законом обов`язку систематичного вжиття дій, спрямованих на отримання інформації з Державного реєстру речових прав про підтвердження права власності на квартиру, у якій вона постійно проживає.

Інформація з Державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності на нерухоме майно отримується особою для підтвердження права власності у правовідносинах з іншими особами. Так, позивачка стверджує, що про порушення свого права вона дізналася у січні 2022 року з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.01.2022, яку необхідно було подати суду у зв`язку із зверненням ОСОБА_1 із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.

Також слід врахувати, що з 2014 року по 2021 рік діяв мораторій на звернення стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. 23.04.2021 дію цього мораторію продовжено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13.04.2021 №1381-IX.

У постанові Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №580/1300/22 викладено правовий висновок стосовно застосування принципу «легітимних очікувань». Зокрема, Верховний Суд зазначив, що принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94 та 152 Конституції України). Правовим підґрунтям (основою) для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норма права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про нерелевантність постанови Верховного Суду від 18.01.2023 у справі №580/1300/22 до спірних правовідносин, оскільки висновок щодо застосування принципу «легітимних очікувань», який врахував суд першої інстанції, є загальноправовим, зокрема, є складовою загального принципу юридичної визначеності як вимоги верховенства права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Корецький та інші проти України» (заява №40269/02, п.46) зазначив, що принципи юридичної визначеності й легітимних очікувань означають, що наслідки законодавства мають бути зрозумілими та очікуваними для тих, на кого воно поширюється.

Також принцип «легітимних очікувань» застосовується у практиці Європейського суду з прав людини в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (справи «Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland», «Пономарьов проти України», «Буланов та Купчик проти України», «Stretch v. the United Kingdom» тощо).

Слід наголосити, що у Конституції України закріплено ряд норм, що стосуються захисту права власності та передбачуваності (прогнозованості) законодавства, в яких принцип легітимних очікувань знайшов своє безпосереднє закріплення, а саме: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним (ст.41); кожному гарантується право знати свої права і обов`язки; закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом; закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними (ст.57).

З огляду на те, що позивачка була обізнана про дію мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з 2014 року, та була переконана, що на її квартиру не може бути звернено стягнення (адже кредит був отриманий в іноземній валюті, квартира використовується як місце постійного проживання позивачки, таке нерухоме житлове майно було придбане за кредитні кошти, у позивачки немає у власності іншого нерухомого житлового майна, загальна площа квартири не перевищує 140 кв.м.), правильним є висновок суду першої інстанції про те, що позивачка не мала підстав перевіряти державні реєстри на предмет зміни власника її квартири, оскільки така зміна прямо заборонена законом.

Натомість, позивачка мала правомірні очікування щодо того, що в період дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті на її квартиру, що знаходиться в іпотеці, не може бути звернено стягнення без її згоди.

Крім того, позивачка всі ці роки самостійно утримувала квартиру, отримувала платіжні квитанції на своє ім`я та оплачувала комунальні послуги, що входить у обов`язки власника квартири.

Слід врахувати доводи позивачки про те, що АТ КБ «ПриватБанк» діяв недобросовісно, оскільки саме за його заявою було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, згідно з яким вчинено запис про переоформлення права власності на спірну квартиру, що відбулося без залучення власниці, без її згоди чи навіть повідомлення про вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо належного їй житла. Протягом п`яти років відповідач не повідомляв позивачку про зміну власника та не заявляв свої права на майно, чим приховував той факт, що квартира вибула з володіння позивачки.

Також, 07.02.2022 позивачкою було подано скаргу до Міністерства юстиції України на рішення державного реєстратора від 06.10.2016 №31739428 щодо переоформлення квартири позивача. Згідно з наказом Міністерства юстиції України від 06.02.2023 №363/7, скаргу залишено без розгляду по суті, оскільки встановлений законом строк для подання скарги сплив до її подання.

Враховуючи те, що позивачка мала законні підстави розраховувати на дію встановленого Законом мораторію (правомірні очікування щодо того, що в період дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті на її квартиру, що знаходиться в іпотеці, не може бути звернено стягнення без її згоди), зважаючи на те, що відповідач не повідомив позивачку про намір звернути стягнення на її майно, а згодом про факт звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з місцевим господарським судом в тому, що причини пропущення ОСОБА_1 строку позовної давності за позовними вимогами до АТ КБ «ПриватБанк» про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно (житлову квартиру) є поважними. Відтак порушене право позивача підлягає судовому захисту, а в заяві відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності слід відмовити.

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлені місцевим господарським судом обставини, апелянт не обґрунтував та не довів порушення застосування судом норм матеріального чи процесуального права.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до чинного законодавства рішення суду є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Оскаржене рішення наведеним вимогам відповідає.

Враховуючи встановлені обставини справи, межі перегляду оскаржуваного рішення, доводи сторін, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що вимоги апеляційної скарги не підлягають до задоволення, відтак оскаржуване рішення слід залишити без змін.

В порядку положень ст.129 ГПК України судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 269, 270, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні вимог апеляційної скарги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» б/н від 11.09.2023 (вх.ЗАГС №01-05/2889/23 від 12.09.2023) відмовити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 08.08.2023 у справі №914/2585/21 (914/799/23) залишити без змін.

3. Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки встановлені ст. 287, 288 ГПК України протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 06.11.2023.

Головуючий суддя Желік М.Б.

суддя Галушко Н.А.

суддя Орищин Г.В.