ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"25" жовтня 2023 р.м. Одеса Справа № 916/1761/23

Господарський суд Одеської області у складі судді Погребної К.Ф. при секретарі судового засідання Скрипченко Г.В. розглянувши справу №916/1761/23

за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, )

до відповідача Фермерського господарства "СВ ДАРІЯ" (74835, Херсонська область, Каховський район, с. Чорнянка, вул. Дерибасівська, буд. 11, )

про витребування майна та стягнення 793 028,48грн.

Представник:

Від позивача: Пучкова Л.А. ордер;

Від відповідача: Краснова І.В. ордер;

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК" звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Фермерського господарства "СВ ДАРІЯ" про витребування майна та стягнення 793 028,48грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконання відповідачем зобов`язань за договором фінансового лізину № HEN0FLOWW7NIR-1 від 15.11.2021р.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.05.2023р. за даним позовом було відкрито провадження у справі №916/1761/23 в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 18.09.2023р. підготовче провадження було закрито, розгляд справи призначено по суті в судовому засіданні.

12.07.2023р. за вх. №23285/23 до суду від відповідача надійшов відзив на позов, згідно якого останній позовні вимоги не визнає вважає їх необґрунтованим, безпідставними в зв`язку з чим в задоволені позову просить суд відмовити.

Судом після повернення з нарадчої кімнати, в порядку ст. 240 ГПК України, було проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

15.11.2021 р. між Акціонерним товариством Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК" (Банк) та Фермерським господарством "СВ ДАРІЯ" (Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № HEN0FLOWW7NIR-1 (Договір), у відповідності до пункту 1.1. якого Банк зобов`язується набути у власність у ТОВ АГРОРЕСУРС, місцезнаходження: 25491, УКРАЇНА, ОБЛ. КІРОВОГРАДСЬКА, М. КРОПИВНИЦЬКТЙ, СМТ. НОВЕ, ВУЛ. ВИСТАВКОВА ПЕРША, Б. 29М, код в , (далі - "Продавець") майно, спеціально придбане у Продавця (постачальника) відповідно до встановлених Лізингоодержувачем Специфікації(-й) (Додаток №1) та умов (далі - "Майно" або "Предмет лізингу"), та передати його у володіння та користування Лізингоодержувачу на визначений строк (строк лізингу), а Лізингоодержувач зобов`язується прийняти Майно та сплатити Банку лізингові платежі в розмірі та порядку, визначеними цим Договором.

Строк Лізингу - 35 місяців, що обчислюється з дати підписання Сторонами Акту прийому-передачі Майна, та який не може бути меншим одного року з моменту передачі Майна Лізингоодержувачу (пункт 1.2 Договору).

Вартість Майна за цим Договором становить 2657543.83 грн. (два мільйона шістсот п`ятдесят сім тисяч п`ятсот сорок три гривні вісімдесят три копійки), ПДВ 531508.77 грн. (п`ятсот тридцять одна тисяча п`ятсот вісім гривень сімдесят сім копійок), усього 3189052.6 грн.(три мільйона сто вісімдесят дев`ять тисяч п`ятдесят дві гривні шістдесят копійок) (пункт 2.1 Договору).

Вартість Майна за цим Договором складається з суми авансового платежу Лізингоодержувача в рахунок викупу Майна, що становить 1274421.04 грн. (один мільйон двісті сімдесят чотири тисячі чотириста двадцять одна гривня чотири копійки) та підлягає сплаті протягом 1 (один) робочих днів з моменту підписання цього Договору; загальної суми лізингових платежів у рахунок викупу переданого в лізинг Майна, що сплачується Лізингоодержувачем згідно з Додатком № 2 до цього Договору, зокрема: залишку суми вартості переданого Лізингоодержувачу Майна у розмірі 1911631.56 грн. (один мільйон дев`ятсот одинадцять тисяч шістсот тридцять одна гривня п`ятдесят шість копійок). вартості оформлення Майна в органах державної реєстрації у розмірі 3000 грн. (три тисячі гривень нуль копійок) (пункти 2.1.1.1 та 2.1.1.2 Договору).

Розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються цим Договором і Додатком № 2 до нього, та включають: Щомісячна винагорода за обслуговування операції фінансового лізингу, що входить до складу лізингових платежів по Договору, у розмірі 0,04 (нуль цілих чотири сотих) % від вартості Майна, передбаченої п.2.1 цього Договору, на дату сплати чергового лізингового платежу згідно з Додатком № 2 (пункт 2.2.2 Договору); Винагорода за користування Майном у розмірі 11,00 (одинадцять) % річних від суми залишку несплаченої вартості Майна, виходячи з фактичної кількості днів користування Майном, та 360 днів у році, на дату сплати чергового лізингового платежу згідно з Додатком № 2 (пункт 2.2.3 Договору); Платежі в рахунок викупу Майна, у т.ч. аванс, що підлягають сплаті згідно з цим Договором та Додатком № 2 до нього (пункт 2.2.4 Договору); Інші складові, зокрема платежі та/або витрати, що безпосередньо пов`язані з виконанням цього Договору та передбачені ним (пункт 2.2.5).

Для здійснення Лізингоодержувачем лізингових та інших платежів за цим Договором Банк відкриває рахунок BAN UAH НОМЕР_2 № НОМЕР_1 , отримувач АТ КБ "ПРИВАТБАНК". Лізингові платежі підлягають сплаті Лізингоодержувачем на зазначений рахунок, якщо інше прямо не встановлено цим Договором або домовленістю Сторін (пункт 2.3 Договору).

Передача Майна буде здійснюватися за адресою: Україна, область Кіровоградська, місто Кропивнииький, вулиця Перша Виставкова, будинок 29М (пункт 3.1 Договору).

Протягом усього строку цього Договору Майно є власністю Банка. Майно переходить у власність Лізингоодержувача після сплати Банку всієї суми лізингових та інших платежів за цим Договором, але не раніше одного року з моменту передачі Майна Лізингоодержувачу (пункт 4.1 Договору).

Цей Договір є належною і достатньою підставою для переходу Майна (його відповідної частини) у власність Лізингоодержувача після сплати на користь Банку всієї суми лізингових та інших платежів за цим Договором. Укладення додаткових договорів тощо для переходу Майна у власність Лізингоодержувача не вимагається (пункт 4.2 Договору).

Банк має право вимагати від Лізингоодержувача будь-яку необхідну інформацію (документацію) про фінансове становище Лізингоодержувача та про технічний стан Майна. При цьому, втручання Банком в адміністративну, оперативну, господарську або іншу діяльність Лізингоодержувача не допускається (пункт 6.1.1 Договору).

Банк має відмовитися від Договору в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це Лізингоодержувача, та/або вимагати повернення Майна, у тому числі безспірному порядку, на підставі виконавчого напису нотаріуса, у передбачених Договором випадках, стягнути з Лізингоодержувача несплачені лізингові платежі, термін сплати яких настав на дату такої відмови (пункт 6.1.3 Договору).

Банк має достроково розірвати цей Договір, вимагати погашення заборгованості, повернення Майна згідно з умовами цього Договору (пункт 6.1.7 Договору).

Лізингоодержувач зобов`язується відповідно до умов цього Договору протягом усього строку лізингу своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання та експлуатації Майна, збереження та підтримання його у справному стані, нести витрати на утримання Майна, пов`язані з його експлуатацією, технічним обслуговуванням, ремонтом і відновленням, в т.ч. не покриті повністю або частково страховими виплатами (пункт 7.2.2. Договору).

Лізингоодержувач зобов`язується здійснювати лізингові платежі в розмірі та строки, що зазначені в Додатку 2, не зменшувати суму лізингових платежів, а також не затримувати виплату чергового лізингового платежу, якщо такі зміни не погоджені Сторонами та не передбачені договорами про внесення змін до цього Договору (пункт 7.2.9 Договору).

Строки позовної давності по вимогах про стягнення лізингових платежів, неустойки (пені, штрафів) за цим Договором встановлюються Сторонами тривалістю 5 (п`ять) років (пункт 8.10 Договору).

Цей Договір може бути достроково розірваний: за ініціативою Банка в односторонньому порядку шляхом письмового повідомлення про це Лізингоодержувача в наступних випадках, серед яких: невиконання Лізингоодержувачем будь-якого зобов`язання, передбаченого п.п.7.2.1-7.2.5, п.7.2.8 цього Договору; повної або часткової несплати лізингового платежу згідно з умовами цього Договору, якщо прострочення сплати становить більше 60 (шістдесяти) календарних днів, будь-який із випадків - "Подія Дефолту" (пункт 9.1.2 Договору).

У разі настання Події Дефолту Банк направляє Лізингоодержувачу письмове повідомлення про відмову від Договору та його розірвання (Повідомлення про відмову від Договору) з зазначенням конкретної Події Дефолту. У Повідомленні про відмову від Договору зазначаються строки усунення обставин, що зумовили настання Події Дефолту (погашення простроченої заборгованості, вчинення певних дій тощо), а також дата розірвання цього Договору у разі неусунення Лізингоодержувачем Події Дефолту (пункт 9.1.3 Договору).

У разі настання Події Дефолту Лізингоодержувач зобов`язаний доставити Майно за адресою та в строки, визначені Банком у Повідомленні про відмову від Договору, а в разі відсутності такого Повідомлення - самостійно звернутися до Банку за телефоном 3700 або направивши; Банку листа на електронну пошту , з метою одержання вказівок від Банка щодо адреси, за якою слід доставити Майно. Факт виконання Лізингоодержувачем зазначеного зобов`язання фіксується шляхом складання відповідного акта, який підписується Сторонами (пункт 9.1.4 Договору).

Не вважається достроковим розірванням цього Договору дострокове погашення Лізингоодержувачем заборгованості згідно з п.7.1.4 цього Договору (пункт 9.4 Договору).

Цей Договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до повного виконання Сторонами всіх зобов`язань за ним. Повідомлення, запити та кореспонденція за цим Договором або у зв`язку з ним повинні бути в письмовій формі, можуть передаватися по електронній пошті, за умови, що оригінали юридично важливої кореспонденції і документації повинні передаватися визнаної в Україні кур`єрською службою або вручатися особисто. Будь-яке таке повідомлення повинно бути адресовано одержувачу на його адресу, що вказана нижче, або за іншою адресою, яка за необхідності може повідомлятися в письмовій формі одержувачем відправнику як адреса одержувача. Для доказу вручення повідомлення або документа буде достатнім довести, що доставка була здійснена особисто або що конверт, що містить повідомлення або документ, мав вірно вказану адресу і був відправлений (відповідно до вимог даного пункту, і всі поштові витрати були повністю оплачені), або що повідомлення електронною поштою було відправлено на адресу електронної пошти відповідної сторони. Адреса, згадана для обміну повідомленнями, така: адреса Банку: вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпро, 49094, Україна, електронна пошта: , адреса Лізингоодержувача:, 74835, УКРАЇНА, ОБЛ. ХЕРСОНСЬКА, Р-Н. КАХОВСЬКИЙ, С. ЧОРНЯНКА, ВУЛ. ДЕРИБАСІВСЬКА, Б. 11, електронна пошта: (пункт 10.1 Договору).

Додаток № 1 (Специфікація Майна), Додаток № 2 (Графік лізингових платежів), Додаток № З (Тарифи за оформлення документів), Додаток № 4 (Акт прийому-передачі Майна), Додаток № 5 (Акт прийому Майна на відповідальне зберігання) є невід`ємними частинами цього Договору (пункт 10.3 Договору).

Сторони, цим договором засвідчують свою згоду про те, що в порядку ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України ведення документообігу, в тому числі підписання угод, договорів, додаткових договорів до них, договорів про внесення змін до них, та інших документів, Сторонами може здійснюватися як шляхом власноручного підписання, так і шляхом накладання кваліфікованого електронного підпису, сертифікат на який видано Акредитованим Центром Сертифікації Ключів Банка згідно Свідоцтва про акредитацію центру сертифікації ключів Серії СА № 26 та атестату відповідності виданого Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України від 25.03.2011 року, а також Експертного висновку № 05/1-2057 від 30.05.2011 року (пункт 10.4 Договору).

Цей Договір підписано із використанням кваліфікованого електронного підпису в порядку, передбаченому Законами України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронні довірчі послуги" (пункт 10.5 Договору).

Додатком № 1 до Договору визначено специфікацію майна, а саме: марка, модель - Трактор New Holland Т7060, серійний номер - ZMBG20249, рік виробництва - 2021; вартість з ПДВ - 3 186 052,60 грн.

Додатком № 2 до Договору визначено графік лізингових платежів, за яким починаючись з 25.12.2021 р. ФГ "СВ ДАРІЯ", зокрема, погодило зобов`язання внесення до 25.09.2024 р. по 212736,81 грн в рахунок викупу майна (загальний розмір 1914631,36грн), та із щомісячного (до 25 числа) по 1275,62 грн щомісячної винагороди (загальний розмір 43371,08 грн).

22.11.2021 р. між Сторонами шляхом накладення електронного підпису складено акт прийому-передачі майна за Договором.

Позивач вказує, що в порушення умов Договору Лізингоодержувач не здійснював відшкодування вартості майна, у зв`язку з чим у останнього утворилась прострочена заборгованість зі сплати такою відшкодування. Також, Лізингоодержувач не сплачує винагороду за користування майном, у зв`язку з чим у нього утворилась прострочена заборгованість зі сплати такої винагороди, що підтверджується копією виписки по рахунку НОМЕР_2 .

АТ КБ "Приватбанк" звернулось до відповідача з листом від 25.01.2023 №LBFHEFLO0ОMD9, в якому повідомило про розірвання договору лізингу з 02.03.2023 у зв`язку з простроченням лізингоодержувачем платежів більше ніж на 60 днів. Лист підписано кваліфікованим електронним підписом.

Зазначений лист направлено на вищезазначену електронну пошту відповідача. Однак предмет лізингу відповідачем не повернуто.

Невиконання відповідачем умов договору фінансового лізингу № HEN0FLOWW7NIR-1 від 15.11.2021р. в частині сплати лізингових платежів та винагороди, відповідно до Графіку, у зв`язку з чим позивачем розірваного договір в односторонньому порядку, а також невиконання вимоги щодо повернення майна стало підставою для звернення позивача до суду.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши наявні у справі докази у сукупності та давши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків:

У відповідності до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій - це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. При цьому стаття 12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Частиною 1 статті 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно із частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно із приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Приписами статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 598 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до приписів статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Припинення зобов`язання слід відрізняти від закінчення строку дії договору. Закінчення строку дії договору означає, що між його сторонами у майбутньому не будуть виникати взаємні права та обов`язки, що випливали із цього договору. Але ті зобов`язання, які вже існують на момент закінчення строку дії договору, будуть існувати і після його закінчення доти, доки вони не будуть припинені на підставах, встановлених договором або законом (пункт 68 постанови Верховного Суду від 10.02.2021 р. у справі № 908/288/20).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 67 ГК України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У відповідності до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В свою чергу, частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як встановлено статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Аналогічні положення містяться в частинах 1 та 7 статті 193 ГК України, в яких визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 1 статті 292 ГК України передбачено, що лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне володіння та користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

У той же час, частина 2 статті 806 ЦК України передбачає, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що фінансовий лізинг - вид правових відносин, за якими лізингодавець зобов`язується відповідно до договору фінансового лізингу на строк та за плату, визначені таким договором, передати лізингоодержувачу у володіння та користування як об`єкт фінансового лізингу майно, що належить лізингодавцю на праві власності та набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем, або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, а також які передбачають при цьому додержання принаймні однієї з ознак (умов) фінансового лізингу, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 5 цього Закону.

Згідно статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі, належні до сплати за договором фінансового лізингу, здійснюються в порядку, встановленому договором фінансового лізингу. До складу лізингових платежів включаються: 1) сума, що відшкодовує частину вартості об`єкта фінансового лізингу; 2) винагорода лізингодавцю за отриманий у фінансовий лізинг об`єкт фінансового лізингу; 3) інші складові, зокрема платежі та/або витрати, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору фінансового лізингу та передбачені таким договором. Протягом строку дії договору фінансового лізингу розмір лізингових платежів може бути змінено у випадках та порядку, передбачених таким договором.

Господарським судом встановлено, що між АТ КБ "ПРИВАТБАНК" (Банк) та Фермерським господарством "СВ ДАРІЯ" (Лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу № HEN0FLOWW7NIR-1, за умовами якого останній взяв на себе зобов`язання вносити у погоджені Графіком лізингових платежів (за отриманим відповідно до підписаного акту приймання-передачі Майна) строки лізингові платежі - кошти в рахунок погашення майна разом із щомісячної винагородою за користування майном та щомісячної винагородою за обслуговування операції фінансового лізингу.

У той же час, як вбачається з наданого АТ КБ "ПРИВАТБАНК" до матеріалів справи розрахунку заборгованості, Фермерським господарством "СВ ДАРІЯ" прийняті на себе зобов`язання щодо своєчасної сплати лізингових платежів в обумовлені строки не виконано, у зв`язку із чим починаючи з 20.03.2022 р. допущено прострочення.

З матеріалів справи вбачається, позивачем направлено на електронну адресу відповідача, зазначену в договорі, від 25.01.2023 №LBFHEFLO0ОMD9, в якому повідомило про розірвання договору лізингу з 02.03.2023 у зв`язку з простроченням лізингоодержувачем платежів більше ніж на 60 днів. та вимагало у термін до 01.03.2023 повернути банку лізингове майно за актом приймання-передачі.

Умовами укладеного Договору передбачено, що розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються цим Договором і Додатком № 2 до нього, та включають: Щомісячна винагорода за обслуговування операції фінансового лізингу, що входить до складу лізингових платежів по Договору, у розмірі 0,04 (нуль цілих чотири сотих) % від вартості Майна, передбаченої п.2.1 цього Договору, на дату сплати чергового лізингового платежу згідно з Додатком № 2 (пункт 2.2.2 Договору); Винагорода за користування Майном у розмірі 11,00 (одинадцять) % річних від суми залишку несплаченої вартості Майна, виходячи з фактичної кількості днів користування Майном, та 360 днів у році, на дату сплати чергового лізингового платежу згідно з Додатком № 2 (пункт 2.2.3 Договору); Платежі в рахунок викупу Майна, у т.ч. аванс, що підлягають сплаті згідно з цим Договором та Додатком № 2 до нього (пункт 2.2.4 Договору); Інші складові, зокрема платежі та/або витрати, що безпосередньо пов`язані з виконанням цього Договору та передбачені ним (пункт 2.2.5).

Відповідно до частин 1 та 3 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У відповідності до частини 4 статті 17 Закону України "Про фінансовий лізинг" після отримання лізингоодержувачем об`єкта фінансового лізингу лізингодавець має право відмовитися від договору фінансового лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингоодержувача, та/або вимагати повернення об`єкта фінансового лізингу, у тому числі у безспірному порядку, на підставі виконавчого напису нотаріуса: 1) у разі якщо лізингоодержувач не сплатив за договором фінансового лізингу лізинговий платіж частково або в повному обсязі та прострочення становить більше 60 календарних днів; 2) за наявності інших підстав, встановлених договором фінансового лізингу або законом.

Частина ж 5 названої статті передбачає, що для цілей цієї статті сторона вважається повідомленою про відмову від договору та його розірвання, якщо минуло шість робочих днів (у разі якщо договором не передбачено більший строк) з дня, наступного за днем надсилання іншою стороною відповідного повідомлення на поштову адресу та/або адресу електронної пошти, зазначену в договорі, що розривається.

У той же час, частина 7 статті 17 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачає, що лізингові платежі, сплачені лізингоодержувачем за договором фінансового лізингу до дати односторонньої відмови лізингодавця від договору фінансового лізингу або його розірвання, не підлягають поверненню лізингоодержувачу, крім випадків, коли одностороння відмова від договору фінансового лізингу або його розірвання здійснюються до моменту передачі об`єкта фінансового лізингу лізингоодержувачу. Лізингодавець має право стягнути з лізингоодержувача заборгованість із сплати лізингових платежів на дату розірвання договору, а також збитки, неустойку (штраф, пеню), інші витрати, у тому числі понесені лізингодавцем у зв`язку із вчиненням виконавчого напису нотаріусом.

Враховуючи вищенаведене, те, що матеріалами справи підтверджено порушення Фермерським господарством "СВ ДАРІЯ" взятих на себе за укладеним Договором зобов`язань із своєчасного внесення лізингових платежів протягом більш ніж 60 календарних днів, АТ КБ "ПРИВАТБАНК" реалізовано передбачене як Договором, так і Законом України "Про фінансовий лізинг", право на розірвання укладеного Договору в односторонньому порядку шляхом надсилання відповідного листа від 25.01.2023 р., які згідно із частиною 5 статті 17 Закону України "Про фінансовий лізинг" вважаються врученими, відтак з 01.03.2023 р. укладений між сторонами Договір розірвано.

Так звертаючись з відповідним позовом до суду позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за лізинговими платежами у розмірі 628433,70 грн. - несплачене відшкодування частини вартості предмету лізингу, за фактичний строк користування, 160392,30 грн. заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу, 4202,48 грн. заборгованість з простроченої винагороди за проведення моніторингу предмету лізингу та витребування у останнього об`єкт лізингу.

Разом з тим суд зазначає, що Верховний суд в постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 зазначив, що лізингодавець не може вимагати і повернення об`єкта лізингу, і відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів) водночас, тому для вирішення питання щодо стягнення заборгованості слід аналізувати умови договору та структуру лізингових платежів.

Так, за змістом позиції Верховного суду, з якої погоджується суд, виходячи зі змісту правовідносин, які складаються між сторонами в умовах дії договору фінансового лізингу, на ці правовідносини розповсюджуються загальні положення договору купівлі-продажу у певній частині.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. У свою чергу договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Враховуючи особливість регулювання правовідносин лізингу договором та законом, право власності на передане в лізинг майно залишається за лізингодавцем до повної сплати його вартості лізінгоодержувачем. Наслідком припинення договору лізингу у зв`язку з його розірванням за ініціативою лізингодавця є залишення за ним права власності на об`єкт лізингу та відсутність обов`язку передати предмет лізингу в майбутньому у власність відповідача і, відповідно, відсутність права вимагати оплати вартості предмета лізингу.

У справі, що розглядається, лізингоодержувач не виконував зобов`язань з оплати лізингових платежів належним чином, що призвело до виникнення заборгованості за договором, у зв`язку із чим позивач скористався своїм правом на розірвання договору та просив погасити заборгованість за договором і повернути предмет лізингу відповідно до умов договору та чинного законодавства.

Проте, як зазначалося вище, лізингодавець не може вимагати і повернення об`єкта лізингу, і відшкодування вартості об`єкта лізингу (у межах здійснення лізингових платежів) водночас, тому для вирішення питання щодо стягнення заборгованості суд аналізує умови договору та структуру лізингових платежів.

Судом встановлено, що лізингові платежі в межах спірного договору складаються, зокрема, з щомісячної винагороди за обслуговування операції фінансового лізингу, що входить до складу лізингових платежів по Договору, у розмірі 0,04 (нуль цілих чотири сотих) % від вартості Майна, передбаченої п.2.1 цього Договору, на дату сплати чергового лізингового платежу згідно з Додатком № 2 (пункт 2.2.2 Договору); винагороди за користування Майном у розмірі 11,00 (одинадцять) % річних від суми залишку несплаченої вартості Майна, виходячи з фактичної кількості днів користування Майном, та 360 днів у році, на дату сплати чергового лізингового платежу згідно з Додатком № 2 (пункт 2.2.3 Договору); платежів в рахунок викупу Майна, у т.ч. аванс, що підлягають сплаті згідно з цим Договором та Додатком № 2 до нього (пункт 2.2.4 Договору);

Враховуючи, що позивачем заявлено вимогу про повернення предмету лізингу, нарахування платежів в рахунок викупу майна, що підлягають сплаті згідно з спірним договором та додатком №2 до нього в сумі 628 433,70грн є безпідставним, а тому задоволеною не підлягають.

Щодо вимог про стягнення 160392,30 грн. заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу, 4202,48 грн. заборгованість з простроченої винагороди за проведення моніторингу предмету лізингу суд зазначає наступне.

Частиною 7 ст.17 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингодавець має право стягнути з лізингоодержувача заборгованість із сплати лізингових платежів на дату розірвання договору.

Так заперечуючи проти задоволення позовних вимог в цій частині відповідачем не заперечується факт несплати лізингових платежів після вказаної дати. З викладених у відзиві обставин вбачається, що така несплата пов`язана з тим, що відповідач не користувався даним майном, у зв`язку з його втратою не з вини відповідача, крім того невиконання зобов`язань пов`язано з настанням обставини непереборної сили, які настали через військову агресією Російської Федерації проти України, тобто обумовлено загальними форс-мажорними обставинами, які підтверджено загально-оприлюдненим листом Торгово-Промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1. та сертифікатом Київської Торгово-промислової плати від 17.08.2023р. за №3000-23-3612 яким для відповідача засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили).

Відповідно до листа Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 р. N 2024/02.0-7.1 визнано форс-мажорною обставиною військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану 24 лютого 2022 року. Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб у межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

28 лютого 2022 року Торгово-промислова палата України на підставі ст. ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.97 N 671/97-ВР, Статуту ТПП України засвідчила форс-мажорні обставини (обставин непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24.02.2022 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Враховуючи викладене, Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для об`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору (контракту, угоди тощо) обов`язків згідно із законодавчими чи іншими нормативними актами виконання відповідно яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Тобто, Торгово-промислова палата України підтвердила, що обставини з 24.02.2022 до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами, як для суб`єктів господарювання так і для населення.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків, згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт та ситуації, що з ним пов`язані (включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, ембарго, діями іноземного ворога): загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибухи, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані положеннями відповідних рішень або актами державних органів влади, закриття морських проток, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також обставини, викликані винятковими погодними умовами чи стихійним лихом - епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха, тощо (ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України").

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Також згідно з положеннями ст. 218 Господарського кодексу України, у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Таким чином, в той час як форс-мажорні обставини унеможливлюють виконання договірного зобов`язання в цілому, істотна зміна обставин змінює рівновагу стосунків за договором, суттєво обтяжуючи виконання зобов`язання лише для однієї із сторін.

Верховний Суд у постановах від 01.06.2021 у справі №910/9258/20, від 14.06.2022 у справі №922/2394/21 зазначав, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Таким чином, в разі наявності певних обставин (форс-мажорних), які засвідчені для конкретної особи відповідним сертифікатом ТПП України, суд має оцінити зазначений доказ у сукупності з іншими доказами відповідно до статті 86 ГПК України.

Відповідач зазначив, що невиконання ним умов договору відбулося через настання обставин надзвичайного характеру, які він не міг передбачити на час укладення договору, на підтвердження чого надав: сертифікат Київської Торгово-промислової плати від 17.08.2023р. за №3000-23-3612 яким засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військова агресія Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану в Україні, віднесення з 24.02.2022 р. с. Чорнянка Таврійської міської територіальної громади Каховського району Херсонської області до тимчасово окупованих Російською Федерацією відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 р. № 309, що стало підставою для оголошення простою та неможливості відновлення господарської діяльності Фермерського господарства "СВ ДАРІЯ"; наказ голови ФГ «СВ ДАРІЯ» Свиридовської Г.В. №25022022-1 від 25.02.2022р., з якого вбачається, що в зв`язку з призупиненням роботи ФГ «СВ ДАРІЯ» через воєнну агресію Російської Федерації проти України, загостренням воєнної дій у регіоні, окупацією та запровадженням воєнного стану на території України, оголошення простій ФГ «СВ ДАРІЯ» з 25.02.2022р. на невизначений термін, дозволено працівникам не відвідувати на період простою робочих місць та тимчасово призупинено господарську та фінансову діяльність відповідача на невизначений термін; виписку за період з 24.02.2022 року по 03.07.2023 року по рахунку № НОМЕР_3 , валюта UAH/980, відкритому в АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я «СВ ДАРІЯ ФГ», , з якої вбачається, що у вказаному періоді відповідач не мав джерел фінансування; довідку АТ КБ «ПриватБанк» №230703SU17564704 від 03.07.2023 року про обіги та сальдо, обіг коштів відповідача за період з 24.02.2022 року по 03.07.2023р. з якої вбачається, що за його рахунком у АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_3 (Поточний рахунок), валюта UAH (Українська гривня), у вихідному залишку від`ємне сальдо становить -42373.86, що свідчить про неліквідність відповідача; витяг з інформаційної системи органів ДПС щодо стану розрахунків платника з бюджетом та цільовими фондами станом на 10.07.2023 року яким підтверджується, що відповідач має заборгованість перед державою зі сплати податків

З огляду на викладене, виходячи з наведених норм законодавства, належним підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Київської Торгово-промислової палати, тому господарський суд дійшов висновку про те, що надані ФГ «СВ ДАРІЯ» докази є належним свідченням існування обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), з урахування чого вимоги про стягнення з відповідача 160392,30 грн. заборгованості за винагородою за користування предметом лізингу та 4202,48 грн. заборгованості з простроченої винагороди за проведення моніторингу предмету лізингу задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги про витребування у відповідача об`єкту лізину суд зазначає наступне.

За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки від порушення його прав.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.02.2020 року у справі №923/364/19, від 16.06.2020 року у справі №904/1221/19, від 14.07.2021 року у справі №902/834/20.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 року у справі №469/1044/17 (пункт 67).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 Цивільного кодексу України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Цивільне законодавство розрізняє право володіння як складову повноважень власника (ч.1 ст. 317 ЦК України), як різновид речових прав на чуже майно (п. 1 ч. 1 ст. 395 ЦК України) та як право, що виникає на договірних засадах, тобто договірне володіння.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц зазначила, що для володіння рухомим майном важливо встановити факт їх фізичного утримання. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Як зазначає відповідач у відзиві на позову заяву, з введенням в дію воєнного стану і тимчасовою окупацією території України, на якій він знаходиться, останній втратив доступ до належного йому нерухомого та рухомого майна, у тому числі до предмету договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами. У травні 2022 року відповідачу стало відомо, що невстановлені особи з числа військовослужбовців військових формувань Російської Федерації незаконно заволоділи трактором колісним марки New Holland, 2021 року випуску, заводський номер НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_5 , який є предметом договору.

Як вбачається з матеріалів справи, за заявою уповноваженої особи відповідача - голови Фермерського господарства «СВ ДАРІЯ» Свиридовської Г.В., про вчинення кримінального правопорушення ВП №1 Варварського РВП ГУНП в Рівненській області відкрите кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000128 від 12.07.2022 року за ч.І ст.438 КК України.

03.08.2022р. відповідач через онлайн-сервіс «Приват24 для Бізнесу» звернувся до позивача з повідомленням про факт викрадення транспортного засобу, та, як вбачається зі скріншоту розділу «Допомога online», відповідне звернення було прийняте.

Отже суд зазначає, що на момент пред`явлення позивачем вимоги з повернення предмету договору в досудовому порядку, до розірвання ним в односторонньому порядку договору фінансового лізингу та на час звернення до суду із цим позовом останній був обізнаний у тому, що транспортний засіб вибув із фактичного користування відповідача поза його волею та не може бути повернутий в натурі.

При цьому позивачем не надано до суд жодних належних та допустимих доказів, які підтверджували факт фізичного утримання об`єкту лізину відповідачем.

Отже враховуючи вищенаведене та з урахуванням вказаних норм права та практики Верховного Суду щодо застосування норм права, на які посилається позивач в обґрунтування позовної вимоги про витребування майна, а також зважаючи на те, що до припинення дії договору фінансового лінзу та станом на момент подання позову об`єкт лізингу не перебуває у фактичному користуванні відповідача за незалежних від нього обставин, обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, та невірно обраним з урахуванням чого позовна вимога про витребування майна задоволенню не підлягає.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п. 5.1. договору, Страхування Майна здійснюється з моменту передачі Майна на відповідальне зберігання (Додаток № 5) або безпосередньо у Лізинг (Додаток № 4) та протягом строку лізингу. Страхування Майна здійснюється Банком в страхових компаніях, акредитованих Банком, протягом строку лізингу. Вигодонабувачем за Договором страхування є Банк. За Договором страхування Майно має бути застраховане на суму 3186052.6грн. (три мільйона сто вісімдесят шість тисяч п`ятдесят дві гривні шістдесят копійок) від ризиків, визначених Договором страхування, згідно з вимогами і правила Страхової компанії для відповідного типу Майна.

Як вбачається з матеріалів справи, предмету лізингу транспортний засіб на виконання п.5.1 статті 5 договору фінансового лізингу був застрахований позивачем згідно полісу добровільного страхування наземного транспортного засобу (КАСКО), що є предметом лізингу №HEN0LA-21FV0LK від 22.11.2021 року (індивідуальна частина).

Пунктом 7.4 розділу 7 договору страхування визначено, що страховим випадком є пошкодження, знищення (втрата) транспортного засобу внаслідок викрадення (угону) - втрати застрахованого транспортного засобу внаслідок заволодіння під час його знаходження в будь-якому місці в будь-який час.

Отже, позивач як власник об`єкту лізингу, будучі обізнаний про настання страхового випадку та неможливість забезпечення відповідачем повернення об`єкту лізингу за незалежних від нього обставин, міг скористатись правом звернення до страховика із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування з метою захисту своїх прав та покриття збитків, пов`язаних із втратою належного йому на праві власності транспортного засобу.

Разом з тим, доказів звернення до страхової компанії позивачем до суду не надано, так само не зазначено про зазначу обставину в позовній заяві.

Відповідно до вимог ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Зі змісту ст.77 ГПК України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Інші посилання позивача не спростовують висновків, до яких дійшов суд.

При цьому, суд звертає увагу сторін на те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (ЄСПЧ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів… мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. І хоча п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суду обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Саме такі висновки викладені у рішенні ЕСПЧ від 10.02.2010р.у справі "Серявін та інші проти України"

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частинами ч.ч.1, 2, 3 ст.13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008р. зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, аналізуючи норми законодавства та наявні в матеріалах справи докази, господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК" в повному обсязі.

Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на позивача відповідно до приписів ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України,

В И Р І Ш И В:

1. В задоволені позову Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ) до Фермерського господарства "СВ ДАРІЯ" (74835, Херсонська область, Каховський район, с. Чорнянка, вул. Дерибасівська, буд. 11, ) - відмовити повністю.

2. Судові витрати по сплаті судового збору покласти на Акціонерне товаристве Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК" (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 241 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 254, 256 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 06 листопада 2023 р.

Суддя К.Ф. Погребна