РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2023Справа № 910/9711/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Картавцевої Ю.В., за участю секретаря судового засідання Негоди І.А., розглянувши матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Величка Валерія Вікторовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Заваллівський Графіт"

про 2 373 019,14 грн.

Представники:

від позивача: Мірошниченко С.В.

від відповідача: Сєрова О.О.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Величко Валерій Вікторович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський Графіт» про стягнення 2 373 019,14 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору оренди транспортних засобів № 1247 від 07.09.2021, з огляду на що позивач просить суд стягнути 2 373 019,14 грн, з яких: 186 363,15 грн пені за несвоєчасну сплату орендної плати, 65 425,77 грн 3% річних, 422 430,72 грн інфляційних втрат та 1 698 800,00 грн неустойки за неповернення орендованого майна.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.06.2023 позовну заяву залишено без руху.

03.07.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

За змістом ст. 176 Господарського процесуального кодексу України, за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.07.2023 суд ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі; справу розглядати за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначити на 01.08.2023.

20.07.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про продовження строку для подачі відзиву.

31.07.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив.

У підготовче засідання 01.08.2023 прибули представники сторін.

Відповідно до ст. 177 Господарського процесуального кодексу України підготовче провадження має бути проведене протягом шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У виняткових випадках для належної підготовки справи для розгляду по суті цей строк може бути продовжений не більше ніж на тридцять днів за клопотанням однієї із сторін або з ініціативи суду.

З метою належної підготовки справи для розгляду у підготовчому засіданні 01.08.2023 судом продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та оголошено перерву до 12.09.2023.

09.08.2023 через відділ діловодства суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

12.09.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли клопотання про продовження строку для проведення підготовчого засідання та відкладення розгляду справи.

У підготовче засідання 12.09.2023 прибув представник позивача, представники відповідача в підготовче засідання не прибули.

За наслідками розгляду клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, судом відмовлено у його задоволенні, оскільки, відповідачем не наведено підстав та не надано належних доказів, наявність яких в силу приписів чинного процесуального законодавства є підставою для відкладення розгляду справи.

Разом з тим, у підготовчому засіданні оголошено перерву до 03.10.2023.

18.09.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.

03.10.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли письмові пояснення.

У підготовче засідання 03.10.2023 прибули представники сторін.

У підготовчому засіданні 03.10.2023 судом з`ясовано, що в процесі підготовчого провадження у даній справі вчинені всі необхідні дії передбачені ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України у підготовчому засіданні суд призначає справу до розгляду по суті, визначає дату, час і місце проведення судового засідання (декількох судових засідань - у разі складності справи) для розгляду справи по суті.

За наслідками підготовчого засідання судом закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті на 24.10.2023.

24.10.2023 через відділ діловодства суду від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення.

У судове засідання 24.10.2023 прибули представники сторін.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, представник відповідача проти задоволення позову заперечив.

У судовому засіданні 24.10.2023 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

З`ясувавши обставини справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд

ВСТАНОВИВ:

07.09.2020 між Фізичною особою-підприємцем Величком Валерієм Вікторовичем (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Заваллівський графіт" (орендар) було укладено договір оренди транспортних засобів № 1247 (Договір), відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передав у строкове платне користування орендарю, а орендар прийняв у строкове платне користування від орендодавця на умовах, визначених даним договором, транспортні засоби, а саме:

- MAN TGS 41.440, тип транспортного засобу - вантажний самоскид-с, 2008 року випуску, колір - червоний, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований 13.03.2012 року ВРЕР-12 УДАІ в м. Києві;

- MAN TGS 41.440, тип транспортного засобу - вантажний самоскид-с, 2008 року випуску, колір - червоний, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_3 . реєстраційний номер НОМЕР_4 , зареєстрований 13.03.2012 року ВРЕР-12 УДАІ м. Києві;

- MAN TGS 41.440, тип транспортного засобу - вантажний самоскид-с, 2007 року випуску, колір - червоний, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_5 , - реєстраційний номер НОМЕР_6 , зареєстрований 13.03.2012 року ВРЕР-12 УДАІ в м. Києві.

Відповідно до п. 2.3 Договору передання орендарю транспортних засобів оформляється актом приймання-передачі, який підписується сторонами даного договору. З моменту підписання зазначеного акта починається обчислення строку даного договору орендної плати і нарахування орендної плати.

Пунктом 3.1 Договору сторони погодили, що за користування зазначеними транспортними засобами орендар сплачує орендодавцю орендну плату в розмірі 93000,00 грн на місяць.

Плата за користування сплачується орендарем орендодавцю щомісячно готівкою або в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на рахунок в установі банку до 20 числа місяця наступного за звітним (п. 3.2 Договору).

Цей договір укладений строком на 1 рік набирає чинності з дати його нотаріального посвідчення та діє до 07.09.2021 р. (п. 8.1 Договору).

Судом встановлено, що Фізична особа-підприємець Величко Валерій Вікторович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський Графіт» про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за договором оренди транспортних засобів від 07.09.2020 р. в розмірі 2 856 600,00 грн та зобов`язання вчинити дії (справа № 910/9301/22).

В обґрунтування позовних вимог у справі № 910/9301/22 позивач зазначав, що відповідачем не у повному обсязі виконано зобов`язання зі сплати орендної плати за договором оренди транспортних засобів від 07.09.2020 р., укладеним між ФОП Величко В.В. та ТОВ «Заваллівський графіт», у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість у сумі 624 600,00 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача. Також за твердженням позивача, дія договору закінчилась 07.09.2021 р., проте відповідач в порушення п. 6.5 договору не повернув позивачу належні йому транспортні засоби, у зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача неустойку у сумі 2 856 600 грн. та зобов`язати його повернути орендовані автомобілі у кількості 3 шт.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 у справі № 910/9301/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.01.2023, позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Заваллівський Графіт" на користь Фізичної особи-підприємця Величка Валерія Вікторовича 1 419 600 (один мільйон чотириста дев`ятнадцять тисяч шістсот) грн 00 коп. боргу зі сплати орендної плати, 643400 (шістсот сорок три тисячі чотириста) грн. 00 коп. неустойки та 30945,00 (тридцять тисяч дев`ятсот сорок п`ять) грн. 00 коп. судового збору; зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Заваллівський Графіт" повернути Фізичній особі-підприємцю Величко Валерію Вікторовичу автомобіль MAN TGS 41.440, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 , реєстраційний номер НОМЕР_8 , автомобіль MAN TGS 41.440 номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_9 , реєстрацiйний номер НОМЕР_6 та автомобіль MAN TGS 41.440, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 ; в задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Звертаючись до суду з позовом у справі № 910/9711/23, позивач зазначає, що станом на день подання позову відповідачем було виконано рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2022 у справі № 910/9301/22, а саме сплачено грошові кошти 24.05.2023 та повернуто транспортні засоби у кількості три одиниці по акту від 12.06.2023.

Відтак, відповідач повинен сплатити неустойку за прострочення виконання зобов`язання з повернення орендованого майна з 08.09.2022 по 11.06.2023.

Крім того, оскільки, судом при розгляді справи № 910/9301/22 питання щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасну сплату орендної плати не вирішувалося, відповідач має також сплатити відповідні платежі.

Відтак, позивач просить суд стягнути з відповідача 2 373 019,14 грн, з яких: 186 363,15 грн пені за несвоєчасну сплату орендної плати, 65 425,77 грн 3% річних, 422 430,72 грн інфляційних втрат та 1 698 800,00 грн неустойки за неповернення орендованого майна.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує та зазначає про таке:

- для застосування неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України необхідна наявність вини в особи, яка порушила зобов`язання, однак вина відповідача у неповерненні самоскидів у період з 8 вересня 2023 року по 11 червня 2023 року відсутня, оскільки, після ухвалення постанови суду у справі № 910/9301/22 відповідачем вчинялися дії щодо добровільного повернення транспортних засобів, при цьому 2 із 3 транспортних засобів було повернуто позивачу 17 травня 2023 року;

- жодних збитків у зв`язку з несвоєчасним поверненням транспортних засобів позивачу завдано не було, зокрема, позивач не заявляв вимог про стягнення збитків;

- відповідач просить зменшити штрафні санкції на 98% зважаючи на добровільне виконання рішення суду у справі № 910/9301/22 та важливе соціальне та економічне значення ТОВ «Заваллівський Графіт».

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, 07.09.2020 між Фізичною особою-підприємцем Величком Валерієм Вікторовичем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Заваллівський графіт" було укладено договір оренди транспортних засобів № 1247, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передав у строкове платне користування орендарю, а орендар прийняв у строкове платне користування від орендодавця на умовах, визначених даним договором три вантажних самоскиди.

Судом було встановлено, що Фізична особа-підприємець Величко Валерій Вікторович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Заваллівський Графіт» про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати за договором оренди транспортних засобів від 07.09.2020 р. в розмірі 2 856 600,00 грн та зобов`язання вчинити дії (справа № 910/9301/22).

У межах розгляду справи № 910/9301/22 було встановлено, що договір № 1247 оренди транспортних засобів від 07.09.2020 р., строк дії якого продовжувався згідно з ч. 4 ст. 284 ГК України, припинив свою дію 24.05.2022 р.

Суд зазначив, що до припинення 24.05.2022 р. дії договору відсутні підстави для застосування до відносин між позивачем і відповідачем положень статті 785 ЦК України щодо права позивача вимагати від відповідача подвійної орендної плати (неустойки) за час прострочення повернення орендованих транспортних засобів.

Враховуючи, що договір оренди припинив свою дію 24.05.2022 р., то з 25.05.2022 р. у позивача виникло право вимагати від відповідача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування транспортними засобами за час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення вказаного майна у сумі 643 400,00 грн, а саме: за 7 днів травня 2022 року у сумі 42000,00 грн із розрахунку (93000 х 2 : 31 = 6000 грн.); за червень, липень, серпень 2022 року у сумі 558 000,00 (із розрахунку 93000 х 2 х 3 місяці); за 7 днів вересня у сумі 43400,00 грн із розрахунку (93000 х 2 : 30 днів = 6200 грн) у сумі 43400,00 грн.

Позивачем було заявлено до стягнення неустойку у розмірі подвійної плати за час прострочення виконання зобов`язання з повернення орендованого майна у сумі, яка включає 795 000,00 грн., які за даних обставин справи підлягають стягненню з відповідача, як орендна плата за користування майном за договором № 1247 оренди транспортних засобів від 07.09.2020 р., а саме: за період з жовтня 2021 по травень 2022 р. (07.05.2022 р.) по 93000,00 грн., тобто за 8 повних місяці оренди майна (93 000 х 8 = 744 000), та за 17 днів травня 2022 р. (24.05.2022 р.), тобто до закінчення строку дії договору (93 000 : 31 х 17 днів = 51 000).

Таким чином, суд у справі № 910/9301/22 прийшов до висновку, що вимога про стягнення неустойки у сумі 2 856 600,00 грн. за час прострочення виконання зобов`язання з повернення орендованого майна підлягає частковому задоволенню у сумі 643 400,00 грн.

Орендна плата за договором № 1247 оренди транспортних засобів від 07.09.2020 р. підлягає стягненню загалом у сумі 1 419 600,00 грн., а саме за період з вересня 2020 р. по вересень 2021 р. у сумі 624 600,00 грн. та за період з жовтня 2021 по 24.05.2022 р. у сумі 795 000,00 грн.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Частинами 1 та 2 статті 18 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, обставини, встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва у справі № 910/9301/22, зокрема, щодо припинення дії Договору 24.05.2022 та порушення ТОВ "Заваллівський Графіт" зобов`язання з повернення орендованого майна та зобов`язань зі сплати орендної плати за період з вересня 2020 р. по вересень 2021 р. у сумі 624 600,00 грн. та за період з жовтня 2021 по 24.05.2022 р. у сумі 795 000,00 грн., - мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню.

Суд зазначає, що рішення про стягнення заборгованості є рішенням, яким підтверджуються права, обов`язки та законні інтереси сторін і одну сторону зобов`язується виконати на користь другої певні дії або утриматися від їх виконання.

Рішення про стягнення грошового боргу є типовим рішенням про присудження й лише надає праву вимоги кредитора ознак безпосередньої примусовості у реалізації, нічого не змінюючи у змісті самого спірного правовідношення.

Так, набрання законної сили рішенням про присудження не змінює і не припиняє того зобов`язання, до примусового виконання обов`язку з якого присуджений боржник (схожа правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі №761/16124/15-ц).

З наявних у матеріалах справи № 910/9711/23 банківських виписок вбачається, що 24.05.2023 відповідачем сплачено позивачу грошові кошти у розмірі 2 093 945,00 грн.

Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Так, з наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат вбачається, що позивачем нараховано 3% річних та інфляційні втрати відносно суми боргу 45600,00 грн за період 21.03.2021-23.05.2023, відносно сум боргу 93000,00 грн за періоди 21.04.2021-23.05.2023, 21.05.2021-23.05.2023, 21.06.2021-23.05.2023, 21.07.2021-23.05.2023, 21.08.2021-23.05.2023, 21.09.2021-23.05.2023, 20.10.2021-23.05.2023, 21.11.2021-23.05.2023, 21.12.2021-23.05.2023, 21.01.2022-23.05.2023, 21.02.2022-23.05.2023, 20.03.2022-23.05.2023, 21.04.2022-23.05.2023, 21.05.2022-23.05.2023, відносно суми боргу 72000,00 грн за період 21.06.2022-23.05.2023.

Суд не погоджується з деякими з визначених позивачем періодами нарахування, а саме: 20.10.2021-23.05.2023 та 20.03.2022-23.05.2023, оскільки, зважаючи на п. 3.1 Договору, обґрунтованими періодами є 21.10.2021-23.05.2023 та 21.03.2022-23.05.2023 відповідно.

Разом з тим, незважаючи на неправильно визначені періоди, розрахунок позивача є арифметично правильним, з огляду на що суд прийшов до висновку про його обґрунтованість, а відтак, вимоги про стягнення 65 425,27 грн 3% річних та 422 430,72 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо вимог про стягнення 186 363,15 грн пені за несвоєчасну сплату орендної плати, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 6.4 Договору передбачено, що у випадку несвоєчасної сплати Орендодавцю плати за користування транспортними засобами, Орендар не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити у випадку несвоєчасної оплати пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Так, з наданого позивачем розрахунку пені вбачається, що позивачем здійснено нарахування пені відносно суми боргу 45600,00 грн за період 21.03.2021-23.09.2021, відносно сум боргу 93000,00 грн за періоди 21.04.2021-21.10.2021, 21.05.2021-21.11.2021, 21.06.2021-21.12.2021, 21.07.2021-21.01.2022, 21.08.2021-21.02.2022, 21.09.2021-23.03.2022, 21.10.2021-21.04.2022, 21.11.2021-21.05.2022, 21.12.2021-21.06.2022, 21.01.2022-21.07.2022, 21.02.2022-21.08.2022, 21.03.2022-21.09.2022, 21.04.2022-21.10.2022, 21.05.2022-21.11.2022, відносно суми боргу 72000,00 грн за період 21.06.2022-21.12.2022.

Однак, суд не погоджується з обставиною нарахування позивачем пені у розмірі, що визначений п. 6.4 Договору за період після 24.05.2022, оскільки, як було встановлено вище Договір припинив свою дію 24.05.2022, а відтак, застосування до відповідача відповідальності, що передбачена нормами Договору, який припинив свою дію є неправомірною.

Здійснивши перерахунок пені в межах заявлених позовних вимог з урахуванням викладеного вище, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення 186 363,15 грн пені за несвоєчасно сплачену орендну плату підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 92 286,44 грн.

Щодо стягнення неустойки за порушення строку повернення орендованого майна у сумі 1 698 800,00 грн, суд зазначає наступне.

За змістом статей 610, 611, 612 ЦК України невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, установлених договором або законом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України та статті 216 ГК України.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Законодавець у частині першій статті 614 ЦК України визначив, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Правові наслідки порушення умов договору оренди державного майна визначені відповідними нормами Закону про оренду, ЦК України та ГК України.

У питанні відповідальності сторін за невиконання зобов`язань за Договором норми статті 29 Закону про оренду відсилають до інших законодавчих актів України та умов договору.

Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов Договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, відповідно до статті 614 ЦК України, для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

Положеннями статті 549 ЦК України та статті 230 ГК України визначено загальне поняття штрафних санкцій, яке у господарському судочинстві включає неустойку, штраф, пеню, яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил господарської діяльності, невиконання господарського зобов`язання.

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною першою статті 230 ГК України визначено поняття штрафних санкцій. Ними визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина перша статті 548 ЦК України).

Тобто неустойка згідно із частиною другої статті 785 ЦК України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

Водночас неустойка за частиною другою статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії Договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Так, з наданого позивачем розрахунку вбачається, що ним здійснено нарахування неустойки за період, коли відповідач був зобов`язаний повернути транспортні засоби, а саме: з 08.09.2022 по 11.06.2023, відносно вартості оренди трьох вантажних самоскидів, оскільки, за твердженням позивача об`єкти оренди було повернуто відповідачем 12.06.2023, з чим суд не погоджується та бере до уваги доводи відповідача про те, що 2 із 3 самоскидів повернуто позивачу 17.05.2023, зважаючи на таке.

Відповідно до частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін.

За змістом статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України).

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, у статті 79 ГПК України впроваджено стандарт доказування "вірогідності доказів".

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17; постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 910/11027/18).

Так, на підтвердження повернення відповідачем позивачу орендованого за Договором майна, позивачем надано копію Акту повернення-приймання автомобілів від 12.06.2023, який підписано зі сторони ФОП Величка Валерія Вікторовича та вказано, що представник ТОВ "Заваллівський Графіт" від підпису акту відмовився без пояснення причин відмови.

Разом з тим, відповідачем в межах розгляду справи № 910/9711/23 надано копію акту прийому-передачі орендованого майна від 17.05.2023, де зазначено про передачу позивачу двох автомобілів (підписано зі сторони відповідача), копію акту повернення-приймання автомобілів від 17.05.2023, де вказано про наявність недоліків майна, що повертається (підписано зі сторони позивача) та вимоги від 19.05.2023, у якій позивач підтверджує обставину початку процедури передачі трьох транспортних засобів 17.05.2023, а також, нотаріально посвідчену заяву свідка - Семка І.В., який обіймає посаду керівника служби безпеки відповідача та в заяві свідка зазначає, що 17.05.2023 о 12:00 згідно з рішенням Господарського суду міста Києва від 13.12.2023 у справі № 910/9301/22, позивач отримав від відповідача та перегнав на територію ТОВ «Сплайн» автомобілі MAN TGS 41.440, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 та MAN TGS 41.440, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , однак, підписувати акт приймання-передачі позивач відмовився.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що обґрунтованим періодом нарахування неустойки відносно всіх трьох автомобілів є період з 08.09.2022 по 16.05.2023, тоді-як, відносно одного транспортного засобу позивачем правомірно визначено період нарахування до 11.06.2023.

Відтак, судом з урахуванням меж заявлених позовних вимог здійснено розрахунок неустойки наступним чином: за період з 08.09.2022 по 16.05.2023 відносно трьох автомобілів ((93 000 грн/30 Х 23 Х 2)+(93 000 грн Х 7 Х 2)+(93 000 грн/31 Х 16 Х 2) = 1 540 600,00 грн); за період з 17.05.2023 по 11.06.2023 відносно одного автомобіля ((93 000 грн/3/31 Х 15 Х 2)+(93000 грн/3/30 Х 11 Х 2) = 52 733,33 грн).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення 1 698 800,00 грн неустойки підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 1 593 333,33 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення штрафних санкцій на 98%, зважаючи на добровільне виконання рішення суду у справі № 910/9301/22 та важливе соціальне та економічне значення ТОВ «Заваллівський Графіт», суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положенням ст. 233 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Визначені наведеними нормами положення з урахуванням приписів Господарського процесуального кодексу України щодо загальних засад господарського судочинства та щодо обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації їхніх прав дає право суду зменшити розмір штрафних санкцій за умови, що він значно перевищує розмір завданих допущеним порушенням збитків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 03.09.2014 №6-100цс14.

Статтею 546 Цивільного кодексу України неустойка (штраф, пеня) віднесена до переліку видів забезпечення виконання зобов`язань.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України).

Згідно з приписами частини 1 ст. 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже, неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім цього, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази та доводи відповідача, суд зазначає, що неустойка підлягає стягненню за сам факт допущення порушень зобов`язань, визначених договором, незалежно від того, чи завдано у зв`язку з цим збитки. Разом з тим, відповідачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження поважності причин неналежного виконання зобов`язань та причинних наслідків, винятковості даного випадку, а тому підстави для зменшення розміру штрафних санкцій відсутні.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ст. 76, 77, 78, 79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 236, 237, 238, 240-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Заваллівський Графіт" (01135, м. Київ, вул. Шолуденка, 6, ідентифікаційний код: 32921289) на користь Фізичної особи-підприємця Величка Валерія Вікторовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_10 ) пеню за несвоєчасну сплату орендної плати у розмірі 92 286 (дев`яносто дві тисячі двісті вісімдесят шість) грн. 44 коп., 3% річних у розмірі 65 425 (шістдесят п`ять тисяч чотириста двадцять п`ять) грн. 27 коп., інфляційні втрати у розмірі 422 430 (чотириста двадцять дві тисячі чотириста тридцять) грн. 72 коп., неустойку у розмірі 1 593 333 (один мільйон п`ятсот дев`яносто три тисячі триста тридцять три) грн. 33 коп. та судовий збір у розмірі 32 602 (тридцять дві тисячі шістсот дві) грн. 14 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 03.11.2023

Суддя Ю.В. Картавцева