РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

02.11.2023Справа № 910/9842/23
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компрессорс Інтернешнл" (04086, м. Київ, вул. Петропавлівська, 54-А, ідентифікаційний код 33104260)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фомальгаут-Полімін" (03134, м. Київ, вул. Пшенична(Святошинський р-н), 2-А, ідентифікаційний код 31481925)

про стягнення 23 352,79 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компрессорс Інтернешнл» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фомальгаут-Полімін» про стягнення заборгованості за виконані роботиу розмірі 246 346,33 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.06.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено строки надання сторонами відзиву, відповіді на відзив та заперечень.

Судом встановлено, що сторони належним чином повідомлялися про здійснення розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

25.07.2023 через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що ТОВ «Фомальгаут-Полімін» направило ТОВ «Компрессоре Інтернешнл» вимогу за вих. № 41 від 05 липня 2023 року, яка отримана позивачем 11.07.2023 року. У вимозі ТОВ «Фомальгаут-Полімін» просило в день фактичного її отримання повернути суму попередньої оплати 127 993,54 грн, сплаченої за рахунком № 2002 від 27.05.2019 року, та суму 95 000,00 грн, сплаченої за рахунком № 4292 від 06.11.2019 року, в загальній сумі повернення 222 993,54 грн. Відповідач зазначає, що у позивача перед відповідачем виникло грошове зобов`язання по поверненню попередньої оплати (авансу) в сумі 127 993,54 грн, сплаченої за рахунком № 2002 від 27.05.2019 року, та в сумі 95 000,00 грн, сплаченої за рахунком № 4292 від 06.11.2019 року, на загальну суму 222 993,54 грн. Таким чином, відповідач зазначає, що станом на дату написання відзиву зобов`язання ТОВ «Фомальгаут-Полімін» перед ТОВ «Компрессоре Інтернешнл» припинилися на суму 222 993,54 грн, залишок заборгованості відповідача перед позивачем становить 23 352,79 грн. Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач просить суд закрити провадження у справі в частині стягнення з відповідача 222 993,54 грн.

03.08.2023 через відділ діловодства суду позивачем подано відповідь на відзив, в якому просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

21.08.2023 через відділ діловодства суду подані заперечення на відповідь на відзив, в якому останній просить врахувати викладені заперечення на відповідь на відзив та закрити провадження у справі №910/9842/23 в частині стягнення з відповідача 222 993, 54 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2023 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фомальгаут-Полімін" про закриття провадження у справі №910/9842/23 в частині стягнення суми основної заборгованості у розмірі 222 993,54 грн - задоволено; провадження у справі №910/9842/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компрессорс Інтернешнл" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фомальгаут-Полімін" в частині стягнення основної суми боргу у розмірі 222 993,54 грн - закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмету спору; подальший розгляд у справі за позовними вимогами Товариства з обмеженою відповідальністю "Компрессорс Інтернешнл" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фомальгаут-Полімін" вирішено здійснювати про стягнення 23 352,79 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

На підставі усних домовленостей між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компрессорс Інтернешнл" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фомальгаут-Полімін" позивач виконав роботи та надав матеріали, а відповідач їх прийняв та зобов`язався оплатити, що підтверджується наступними актами виконаних робіт:

- № 200 від 29.01.2020 на суму 47 911,08 грн;

- № 239 від 04.02.2020 на суму 44 142,42 грн;

- № 1273 від 01.06.2020 на суму 17 018,58 грн;

- № 1275 від 01.06.2020 на суму 17 018,58 грн;

- № 2519 від 21.09.2020 на суму 12 178,21 грн;

- № 2622 від 30.09.2020 на суму 12 935,38 грн;

- № 2821 від 20.10.2020 на суму 18 712,72 грн;

- № 3000 від 04.11.2020 на суму 4 800,00 грн;

- № 314 від 03.02.2021 на суму 19 102,93 грн;

- № 339 від 08.02.2021 на суму 12 363,58 грн;

- № 267 від 09.02.2021 на суму 21 291,35 грн;

- № 513 від 22.02.2621 на суму 10 081,14 грн;

- № 735 від 17.03.2021 на суму 8 790,36 грн.

Повний перелік виконаних позивачем робіт та їх вартість зазначені в актах виконаних робіт і становить 246 346,33 грн.

Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідач підтвердив прийняття виконаних робіт та витрачених у зв`язку з цим матеріалів, на визначену суму, оскільки відобразив податковий кредит за вказаними господарськими операціями у своїй податковій звітності.

Разом з тим, позивач зазначає, що відповідач в порушення норм чинного законодавства належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з оплати виконаних робіт, у зв`язку з чим в останнього виникла заборгованість перед позивачем за виконані роботи та витрачені матеріали у розмірі 246 346,33 грн.

З метою досудового врегулювання спору 04.05.2023 на адресу відповідача була надіслана претензія № 164-ю від 19.04.2023 щодо сплати заборгованості в розмірі 326 404,84 грн. Докази надсилання містяться в матеріалах справи.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що роботи були виконані позивачем на суму 246 346,33 грн, то станом на момент звернення позивача з цим позовом до суду у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 246 346,33 грн.

Разом з тим, ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2023 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Фомальгаут-Полімін" про закриття провадження у справі №910/9842/23 в частині стягнення суми основної заборгованості у розмірі 222 993,54 грн - задоволено; провадження у справі №910/9842/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компрессорс Інтернешнл" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фомальгаут-Полімін" в частині стягнення основної суми боргу у розмірі 222 993,54 грн - закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмету спору; подальший розгляд у справі за позовними вимогами Товариства з обмеженою відповідальністю "Компрессорс Інтернешнл" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фомальгаут-Полімін" вирішено здійснювати про стягнення 23 352,79 грн.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

За приписами частини 2 статті 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Частиною 1 статті 181 ГК України встановлено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. (частини 1, 2 статті 639 ЦК України).

За змістом частини 1 статті 640 та частини 2 статті 642 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, за висновками суду, внаслідок поставки позивачем товару відповідачу та прийняття вказаного у видаткових накладних товару відповідачем, між сторонами було укладено у спрощений спосіб договір надання послуг.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Судом встановлено, що в травні 2019 року ТОВ «Фомальгаут-ГІолімін» замовило у ТОВ «Компрессоре Інтернешнл» виконання робіт та матеріали по ремонту гвинтового повітряного компресора ALUP Largo 76 (sn: API 170246).

У відповідності до виставленого позивачем рахунку на оплату № 2002 від 27.05.2019 ТОВ «Фомальгаут-Полімін» здійснило попередню 100% оплату (аванс) вартості робіт та матеріалів, зазначених у рахунку, у сумі 127 993,54 грн, що підтверджується наступними платіжними інструкціями:

- № 96908 від 26.07.2019 на суму 5000,00 грн,

- № 97170 від 31.07.2019 на суму 5000,00 грн,

- № 97405 від 09.08.2019 на суму 5000,00 грн,

- № 98156 від 13.08.2019 на суму 3000,00 грн,

- № 98557 від 15.08.2019 на суму 5000,00 грн,

- № 98656 від 16.08.2019 на суму 5000,00 грн,

- № 98772 від 19.08.2019 на суму 5000,00 грн,

- № 98960 від 20.08.2019 на суму 5000,00 грн,

- № 99011 від 21.08.2019 на суму 5000,00 грн,

- № 99103 від 22.08.2019 на суму 5000,00 грн,

- № 99198 від 23.08.2019 на суму 5000,00 грн,

- № 99717 від 02.09.2019 на суму 10000,00 грн,

- № 99825 від 04.09.2019 на суму 5000,00 грн,

- № 100332 від 11.09.2019 на суму 5000,00 грн,

- № 100416 від 12.09.2019 на суму 5000,00 грн,

- № 100487 від 24.09.2019 на суму 5000,00 грн,

- № 101298 від 25.09.2019 на суму 5000,00 грн,

- № 101382 від 07.10.2019 на суму 10000,00 грн,

- № 102049 від 09.10.2019 на суму 10000,00 грн,

- № 102306 від 10.10.2019 на суму 10000,00 грн,

- № 102414 від 15.10.2019 на суму 5000,00 грн,

- № 102555 від 16.10.2019 на суму 4993,54 грн.

У листопаді 2019 року ТОВ «Фомальгаут-Полімін» також замовило у ТОВ «Компрессоре Інтернешнл» роботи та матеріали по ремонту гвинтового повітряного компресора ALUP Largo 76 (sn: API 170511). За отриманим рахунком № 4292 від 06.11.2019 року була здійснена часткова попередня оплата (аванс) вартості зазначених в рахунку робіт у сумі 95 000,00 грн, що підтверджується наступними платіжними інструкціями:

- № 111914 від 13.07.2020 на суму 30000,00 грн,

- № 112243 від 20.07.2020 на суму 30000,00 грн,

- № 112868 від 03.08.2020 на суму 35000,00 грн.

ТОВ «Фомальгаут-Полімін» направило ТОВ «Компрессоре Інтернешнл» вимогу за вих. № 41 від 05 липня 2023 року, яка отримана позивачем 11.07.2023 року. У вимозі ТОВ «Фомальгаут-Полімін» просило в день фактичного її отримання повернути суму попередньої оплати 127 993,54 грн, сплаченої за рахунком № 2002 від 27.05.2019 року, та суму 95 000,00 грн, сплаченої за рахунком № 4292 від 06.11.2019 року, в загальній сумі повернення 222 993,54 грн.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Статтями 202, 203 ГК України встановлено, що зобов`язання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічні положення щодо зарахування зустрічних однорідних вимог містить ч. 1 ст. 601 ЦК України.

Згідно зі ст. 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог:

1) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю;

2) про стягнення аліментів;

3) щодо довічного утримання (догляду);

4) у разі спливу позовної давності;

4-1) за зобов`язаннями, стороною яких є неплатоспроможний банк, крім випадків, установлених законом;

5) в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Отже, заява про зарахування зустрічних вимог є одностороннім правочином, направленим на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі судців об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 у справі №910/11116/19.

Вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам (ст. 601 ЦК України): бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); - строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

У постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 Верховний Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.

За дотримання умов, передбачених ст. 601 ЦК України, та відсутності заборон, передбачених ст. 602 ЦК України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним.

Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

Наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язаннями не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника.

У постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 Верховний Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду дійшов висновку, що наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.

Суд враховує, що позивач у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами, що сума заборгованості кожної зі сторін за договором на дату вчинення одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог була іншою ніж та, яка зазначена у заяві, а також не надав доказів часткового чи повного погашення цієї заборгованості.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.11.2023 провадження у справі №910/9842/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компрессоре Інтернешнл" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фомальгаут-Полімін" в частині стягнення основної суми боргу у розмірі 222 993,54 грн - закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України за відсутністю предмету спору; подальший розгляд у справі за позовними вимогами Товариства з обмеженою відповідальністю "Компрессоре Інтернешнл" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фомальгаут-Полімін" вирішено здійснювати про стягнення 23 352,79 грн.

Водночас, судом встановлено, що у відповідача перед позивачем існувало грошове зобов`язання по оплаті робіт за актами виконаних робіт: № 200 від 29.01.2020, № 239 від 04.02.2020, № 1273 від 01.06.2020, № 1275 від 01.06.2020, № 2519 від 21.09.2020, № 2622 від 30.09.2020, № 2821 від 20.10.2020, № 3000 від 04.11.2020, № 314 від 03.02.2021, № 339 від 08.02.2021, № 267 від 09.02.2021, № 513 від 22.02.2021, № 735 від 17.03.2021 на загальну суму 246 346,33 грн.

Таким чином, оскільки зобов`язання ТОВ «Фомальгаут-Полімін» перед ТОВ «Компрессоре Інтернешнл» припинилися на суму 222 993,54 грн, залишок заборгованості відповідача перед позивачем становить 23 352,79 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач, в порушення умов договору, у визначений строк зобов`язання щодо повної оплати за виконані роботи не виконав, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 23 352,79 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно із 4.2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до Належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torij a v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, N 303-А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. ЗО, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

Враховуючи встановлені вище обставини, оскільки вимоги позивача є обґрунтованими, суд задовольняє позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Компрессоре Інтернешнл" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фомальгаут- Полімін" заборгованості в розмірі 23 352,79 грн.

На підставі викладеного, враховуючи положення ст.129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 254 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фомальгаут-Полімін" (03134, м. Київ, вул. Пшенична(Святошинський р-н), 2-А, ідентифікаційний код 31481925) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компрессоре Інтернешнл" (04086, м. Київ, вул. Петропавлівська, 54-А, ідентифікаційний код 33104260) 23 352 (двадцять три тисячі триста п`ятдесят дві) грн 79 коп. заборгованості та 350 (триста п`ятдесят) грн 29 коп. витрат на сплату судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 02.11.2023

Суддя І.О. Андреїшина