ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"31" жовтня 2023 р. Cправа № 902/924/23

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Релігійної громади Покрови Пресвятої Богородиці Української Православної Церкви (вул. Марії Литвиненко-Вольгемут, буд. 48, кв.9, м. Вінниця, 21018)

до: Вінницької міської ради (вул. Соборна, буд. 59, м. Вінниця, 21100)

про визнання рішення недійсним

за участю секретаря судового засідання Марущак А.О.,

представників сторін:

позивача Ковальчук М.О. згідно витягу з ЄДРЮОФОП та ГФ, Лецицька О.І. згідно ордеру;

відповідача не з`явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду Вінницької області надійшла позовна заява Релігійної громади Покрови Пресвятої Богородиці Української Православної Церкви з вимогами до Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Вінницької міської ради 34 сесії 8 скликання від 26.05.2023 №1617 в частині припинення Релігійній громаді Покрови Пресвятої Богородиці Української Православної Церкви права постійного користування земельною ділянкою площею 0,3176 га кадастровий номер :01:065:0014, для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій, за адресою: м. Вінниця, вул. Сергія Зулинського та в частині скасування пункту 1.3 Додатку №1 до рішення міської ради від 27.02.2009 № 2280.

Суд, ухвалою від 12.07.2023, за вказаним позовом відкрив провадження у справі № 902/924/23 за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 03.08.2023.

24.07.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву № б/н від 20.07.2023 (вх. № 01-34/6840/23 від 24.07.2023) .

26.07.2023 до суду надійшла відповідь на відзив №б/н від 25.07.2023 (вх. №01-34/6924/23 від 26.07.2023).

Суд, ухвалою від 03.08.2023, продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів, підготовче засідання відклав на 19.09.2023.

Виконавши завдання підготовчого провадження, суд 19.09.2023 закрив підготовче провадження та призначив розгляд справи по суті на 31.10.2023, про що постановив відповідну ухвалу.

18.10.2023 до суду надійшла заява №б/н від 17.10.2023 (вх. №01-34/9841/23 від 18.10.2023) представника відповідача Вініцької Б.А. про відкладення розгляду справи на іншу дату з підстав її перебування у відпустці.

На визначену судом дату з`явились представники позивача.

Відповідач правом участі в засідання суду не скористався. При цьому суд зважає, що про дату, час та місце розгляду справи останній обізнаний, про що свідчить ухвала суду від 19.09.2023 та прослідковується із заяви його представника №б/н від 17.10.2023 (вх. №01-34/9841/23 від 18.10.2023).

Розглядаючи заяву представника відповідача №б/н від 31.10.2023 №б/н від 17.10.2023 (вх. №01-34/9841/23 від 18.10.2023) про відкладення розгляду справи, судом враховано наступне.

Обґрунтовуючи необхідність відкладення розгляду справи представник відповідача вказує на неможливість його участі в засіданні суду 31.10.2023 з підстав перебування у відпустці.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Господарський суд звертає увагу, що явка представників сторін у судове засідання не визнавалась обов`язковою.

До того ж, на переконання суду, перебування у відпустці представника сторони, завчасно повідомленого про дату та час судового засідання, не є підставою для відкладення судового засідання, оскільки сторона не була позбавлена можливості залучити до участі у справі іншого представника.

Відтак господарський суд відмовляє у задоволенні заяви представника відповідача №б/н від 31.10.2023 №б/н від 17.10.2023 (вх. №01-34/9841/23 від 18.10.2023) про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні 31.10.2022 суд заслухав вступне слово представників позивача, провів стадію з`ясування обставин та перевірки їх доказами та оголосив перерву в межах дня.

Після перерви судом проведено стадію судових дебатів, у якій виступив з промовою представник позивача, який підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні 31.10.2023 суд повідомив про завершення розгляду справи по суті та вийшов до нарадчої кімнати для постановлення вступної і резолютивної частини судового рішення, повідомивши представників сторін про орієнтовний час повернення з нарадчої кімнати.

На проголошення вступної та резолютивної частини рішення в судове засідання 31.10.2023 представники позивача не з`явилися, у зв`язку з чим вступна та резолютивна частина рішення долучена до матеріалів справи без її проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує про те, що є релігійною організацією, яка зареєстрована в Єдиному державному реєстрі підприємств, організацій, установ.

Позивачем в установленому законом порядку було отримано право постійного користування на земельну ділянку площею 0,3176 га, що розташована за адресою: вул. Тарногородського б/н, м. Вінниця.

Проте, оспорюваним рішенням Вінницької міської ради 34 сесії 8 скликання від 26.05.2023 № 1617 припинено право постійного користування Позивача на вказану вище земельну ділянку.

Позивач вважає зазначене рішення органу місцевого самоврядування необґрунтованим та протиправним, прийнятим Відповідачем з порушенням процедури, перевищенням Відповідачем повноважень та за неналежних підстав, за відсутності доведення факту порушення Позивачем земельного законодавства.

Позивач посилається на норми Земельного кодексу України і зазначає, що право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.

При цьому Позивач зауважує, що релігійні організації можуть бути позбавлені законного права постійного використання земельних ділянок лише у спосіб, визначений ст. 141-143 Земельного кодексу України, а саме добровільно, або у випадках, передбачених законодавством, лише в судовому порядку.

Відповідач заперечує проти позову. Суть заперечень зводиться до наступного.

Оспорюване рішення Вінницької міської ради прийняте з метою забезпечення духовної незалежності, сприяння консолідації українського суспільства та важливості забезпечення законності і національної безпеки в країні, з урахуванням норм Земельного кодексу України, Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «;Про свободу совісті та релігійні організації», «;Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України».

Відповідач зауважує, що згідно підпункту "в" ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку.

Відповідач стверджує, що установчий документ Позивача, як релігійної організації, не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Зокрема, Позивач здійснює свою діяльність згідно статуту Релігійної громади Покрови Пресвятої Богородиці Української Православної Церкви, яка перебуває в переліку релігійних організацій, які підпадають під дію частини 7 статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», отже, на переконання Відповідача, Позивач не є релігійною організацією, статут якої зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому відповідно до ст. 92 ЗК України останній не є особою, яка має правосуб`єктність на право постійного користування земельною ділянкою комунальної форми власності.

Крім того, Відповідач акцентує на тому, що передаючи в постійне користування земельну ділянку, розраховував на цільове використання земельної ділянки, її забудову релігійною громадою та, як наслідок, поліпшення інфраструктури міста та подальше утримання цієї земельної ділянки в належному стані.

Проте, за наявною інформацію, на даний час Позивачем жодних дозвільних документів, передбачених чинним законодавством, які дають право на виконання будівельних робіт, не отримано та не збудовано жодного з об`єктів, чим порушено принцип раціонального використання земельної ділянки та порушує законні інтереси територіальної громади в особі Вінницької міської ради.

Враховуючи викладене Відповідач зазначає, що Вінницькою міською радою відповідно до вимог законодавства та в межах повноважень було прийняте оскаржуване рішення, оскільки комунальне майно - земельна ділянка, не може перебувати в особи, у якої відсутній обсяг прав для користування нею.

Відтак Відповідач вважає відсутніми підстави для задоволення позову.

Заперечуючи проти вказаних доводів Відповідача Позивач у відповіді на відзив зазначив, що його статут зареєстрований у встановленому законом порядку. В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань містять всі відомості, внесення яких вимагається законом по відношенню до релігійних організацій із статусом юридичної особи, у т.ч. в частині реєстрації повного найменування юридичної особи та її установчих документів.

Таким чином Позивач вважає необґрунтованими доводи Відповідача, наведені в заперечення проти позову.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що Релігійна громада Покрови Пресвятої Богородиці Української Православної Церкви є релігійною організацією, яка зареєстрована в Єдиному державному реєстрі підприємств, організацій, установ 17.08.2000 за юридичною адресою: Вінницька область, м. Вінниця, вул. Литвиненка, буд. 48, к. 9, та внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за № 0002827, , основним видом діяльності є 94.91: діяльність релігійних організацій.

Рішенням 35 сесії 5 скликання Вінницької міської ради № 2280 від 27.09.2009 передано в постійне користування земельні ділянки релігійним громадам, згідно з Додатком №1.

Відповідно до п. 1.3. Додатку №1 до рішення міської ради № 2280 від 27.02.2009 Релігійній громаді Покрови Пресвятої Богородиці Української Православної Церкви передано у постійне користування земельну ділянку, що розташована на вул. Тарногородського, б/н, площею 0,3176 га для громадського призначення потреб релігійних організацій (будівництво та експлуатація храму).

06.09.2009 Позивачем було отримано право постійного користування на земельну ділянку за цільовим призначенням - для громадського призначення площею 0,3176 га з кадастровим номером: :01:065:0014, що розташована за адресою: вул. Сергія Зулінського (бувша вул. Тарногородського), м. Вінниця, яке підтверджується Державним актом на право постійного користування земельною ділянкою серія ЯЯ №019257.

Згідно ч. 1 ст. 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Пунктом в) частини 2 статті 92 Земельного кодексу України визначено, що права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

Таким чином, з матеріалів справи судом встановлено, що Позивачем в установленому порядку було отримано право постійного користування зазначеною вище земельною ділянкою комунальної форми власності.

26.05.2023 рішенням 34 сесії 8 скликання Вінницької міської ради № 1617 «Про припинення права постійного користування земельними ділянками релігійним громадам, визнання договору оренди припиненим та про скасування пунктів рішень міської ради», керуючись Земельним кодексом України, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про свободу совісті та релігійні організації» та «Про внесення зміни до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка за законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», враховуючи рішення Вінницької обласної ради від 28.04.2023 р. №547 «Про забезпечення зміцнення національної безпеки у сфері свободи совісті та діяльності релігійних організацій на території Вінницької області», керуючись п. 34 ч.1 ст. 26, ч.1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міська ради вирішила:

припинити Релігійній громаді Покрови Пресвятої Богородиці Української православної церкви право постійного користування земельною ділянкою площею 0,3176 га кадастровий номер :01:065:0014, для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій, за адресою: м. Вінниця, вул. Сергія Зулінського (Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серія та номер: ЯЯ №019257, виданий 06.07.2009р.) (п. 1 рішення);

скасувати п. 1.3. Додатку № 1 до рішення міської ради від 27.02.2009 №2280. (п. 2 рішення)

Підстави припинення права користування земельною ділянкою визначені в ст. 141-143 Земельного кодексу України.

Так, згідно ст. 141 ЗК України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, крім перетворення державних підприємств у випадках, визначених статтею 120-1 цього Кодексу;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини;

ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії;

з) припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами);

и) невиконання акціонерним товариством, товариством з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, вимог, визначених статтею 120-1 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 142 ЗК України встановлено, що припинення права власності на земельну ділянку у разі добровільної відмови власника землі на користь держави або територіальної громади здійснюється за його заявою до відповідного органу.

Стаття 143 Земельного кодексу України регламентує, що примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі:

а) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

б) неусунення допущених порушень законодавства (забруднення земель радіоактивними і хімічними речовинами, відходами, стічними водами, забруднення земель бактеріально-паразитичними і карантинно-шкідливими організмами, засмічення земель забороненими рослинами, пошкодження і знищення родючого шару ґрунту, об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем, порушення встановленого режиму використання земель, що особливо охороняються, а також використання земель способами, які завдають шкоди здоров`ю населення) в строки, встановлені приписами органів, що здійснюють державний контроль за використанням та охороною земель;

в) конфіскації земельної ділянки;

г) примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності;

ґ) примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки.

ґ1) примусового звернення стягнень на право емфітевзису, суперфіцію за зобов`язаннями особи, яка використовує земельну ділянку на такому праві;

Системний аналіз наведених норм Земельного кодексу України свідчить про те, що особа (у т.ч. релігійна організація) може бути позбавлена набутого у встановленому порядку права постійного користування земельною ділянкою лише у спосіб, визначений ст. 141-143 ЗК України, зокрема внаслідок добровільної відмови від земельної ділянки, або за результатом примусового припинення прав на земельну ділянку, яке здійснюється виключно в судовому порядку.

Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 05.11.2019 у справі № 906/392/18, в якій зазначено, що Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.09.2005 № 5-рп/2005 вказав, що стаття 92 ЗК України не обмежує і не скасовує чинне право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках.

Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою, набуте особою у встановленому законодавством порядку, відповідно до законодавства, що діяло на момент набуття права постійного користування, не втрачається та не підлягає обов`язковій заміні.

За приписами ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених ст. 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у ст. 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди ураховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України.

Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм в установлених законодавством випадках права користування земельною ділянкою за відсутності підстав, встановлених законом. Така позиція відповідає висновку, викладеному в Рішенні Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005.

Крім того, відповідно до правових висновків, викладених в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.02.2020 у справі № 909/108/19, право постійного користування припиняється лише при добровільній відмові землекористувача або у випадках визначених статтею 143 ЗК України. Для задоволення позову про припинення права постійного користування землею мають бути наявні докази добровільної відмови відповідача від права постійного користування земельною ділянкою, посвідченого відповідним державним актом, або підстави, визначені ст. 143 ЗК України, для примусового припинення права користування землею.

Детально розглянувши матеріали справи судом не встановлено наявності доказів добровільної відмови Позивача від права постійного користування спірною земельною ділянкою.

Відтак, вирішення питання щодо примусового припинення прав Позивача на спірну земельну ділянку, в силу імперативних положень ст. 143 ЗК України, може бути здійснене органом місцевого самоврядування виключно в судовому порядку.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З оспорюваного рішення Вінницької міської ради про припинення права постійного користування земельною ділянкою вбачається, що останнє обґрунтоване посиланням на Земельний кодекс України, Закони України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про свободу совісті та релігійні організації» та «Про внесення зміни до статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України», «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їз обтяжень», рішення Вінницької міської ради від 28.04.2023 № 547 «Про забезпечення зміцнення національної безпеки у сфері свободи совісті та діяльності релігійних організацій на території Вінницької області».

Проте, вказані Вінницькою міською радою мотиви і обґрунтування оспорюваного рішення не можуть бути підставою для порушення передбаченої ст. 143 Земельного кодексу України процедури примусового припинення прав Позивача на спірну земельну ділянку, зокрема припинення прав землекористувача в судовому порядку шляхом звернення органу місцевого самоврядування до суду з відповідним позовом.

Отже, приймаючи оспорюване рішення № 1617 від 26.05.2023 «Про припинення права постійного користування земельними ділянками релігійним громадам, визнання договору оренди припиненим та про скасування пунктів рішень міської ради» Вінницька міська рада діяла всупереч вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, не в межах наданих повноважень, з порушенням вимог ст. 143 Земельного кодексу України.

Всі інші доводи Відповідача, зокрема щодо неприведення Позивачем статуту у відповідність до норм Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» наслідком чого, на думку Відповідача, є відсутність правосуб`єктності Позивача, чи неотримання Позивачем жодних дозвільних документів, передбачених чинним законодавством, які дають право на виконання будівельних робіт, чим, на переконання Відповідача, порушено принцип раціонального використання земельної ділянки, не спростовують наведених вище висновків суду щодо порушення Відповідачем процедури примусового припинення прав землекористувача, що є самостійною та достатньою підставою для визнання незаконним та скасування оспорюваного рішення Вінницької міської ради № 1617 від 26.05.2023.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з положеннями статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Судом кожній стороні судом була надана розумна можливість, представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, прийняти участь у досліджені доказів, надати пояснення, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.

Як зазначалось вище, суд процесуальним законом позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Згідно з ч.4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з підстав наведених вище.

Стосовно інших доводів сторін суд зазначає наступне.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 (заява №4909/04), відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Решта доводів учасників процесу, їх пояснень, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

Враховуючи все викладене вище суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.

Вирішуючи питання щодо судових витрат суд зазначає наступне.

Судовий збір, сплачений Позивачем за подачу позову, відповідно до ст. 129 покладається судом на Відповідача, отже стягненню з Відповідача на користь Позивача підлягає судовий збір у сумі 2684,00 грн.

Враховуючи вищенаведене та керуючись статтями 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 18, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 86, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 242, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Вінницької міської ради 34 сесії 8 скликання від 26.05.2023 № 1617 в частині припинення Релігійній громаді Покрови Пресвятої Богородиці Української Православної Церкви (вул. Марії Литвиненко-Вольгемут, буд. 48, кв. 9, м. Вінниця, 21018; ), права постійного користування земельною ділянкою площею 0,3176 га кадастровий номер :01:065:0014, для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій, за адресою: м. Вінниця, вул. Сергія Зулінського та в частині скасування пункту 1.3. Додатку № 1 до рішення міської ради від 27.02.2009 р. № 2280.

Стягнути з Вінницької міської ради (вул. Соборна, 59, м. Вінниця, 21100; ) на користь Релігійної громади Покрови Пресвятої Богородиці Української Православної Церкви (вул. Марії Литвиненко-Вольгемут,буд. 48, кв. 9, м. Вінниця, 21018; ), 2 684 грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

Примірник рішення направити відповідачу до електронного кабінету в ЄСІТС, позивачу - рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Рішення суду набирає законної сили у строки передбачені ст. 241 ГПК України.

Рішення може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду, в порядку та строки визначені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 07 листопада 2023 р.

Суддя Василь МАТВІЙЧУК

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (вул. Марії Литвиненко-Вольгемут, буд. 48, кв.9, м. Вінниця, 21018)