ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" жовтня 2023 р. Справа№ 910/2303/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Кропивної Л.В.

при секретарі судового засідання Гуменюк І.О.,

за участю представників:

від позивача - Гера Р.Ю.,

від відповідача - Опалюк С.В.,

від третьої особи - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ЗАВОД СУПУТНИК" на рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 у справі №910/2303/23 (суддя Гумега О.В., повний текст рішення складено - 29.05.2023) за позовом фізичної особи-підприємця Ратушняка Юрія Олександровича до Приватного акціонерного товариства "ЗАВОД СУПУТНИК", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" про витребування майна з чужого незаконного володіння.

ВСТАНОВИВ наступне.

Фізична особа-підприємець Ратушняк Юрій Олександрович (далі - позивач, ФОП Ратушняк Ю.О.) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 19/23-Р від 13.02.2023 до Приватного акціонерного товариства "ЗАВОД СУПУТНИК" (далі - відповідач, ПРАТ "ЗАВОД СУПУТНИК") про витребування у ПРАТ "ЗАВОД СУПУТНИК" рухомого майна, що належить на праві приватної власності Фізичній особі-підприємцю Ратушняку Ю.О., а саме: Дизель-генератор APD70A у шумопоглинаючому всепогодньому капоті та Загальний причіп ПР-легковий-В, марки ПГМФ, модель 8904-02, номер кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірне рухоме майно незаконно та без відповідної на те волі вибуло із володіння фізичної особи-підприємця Ратушняка Юрія Олександровича і позивач позбавлений можливості на реалізацію своїх прав власника на вказане майно та відсутності доступу до нього.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 у справі №910/2303/23 позов задоволено повністю; витребувано у Приватного акціонерного товариства "ЗАВОД СУПУТНИК" (Україна, 04080, м. Київ, вул. Межигірська, буд. 82-А; ідентифікаційний код 029703000) рухоме майно, що належить на праві приватної власності Фізичній особі-підприємцю Ратушняку Юрію Олександровичу ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ), а саме: Дизель-генератора APD70A у шумопоглинаючому всепогодньому капоті та Загальний причіп ПР-легковий-В, марки ПГМФ, модель 8904-02, номер кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 .

При прийнятті даного рішення суд виходив з доведеності позивачем існування умов, необхідних для застосування положень ст. 387 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог фізичної особи-підприємця Ратушняка Юрія Олександровича.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що оскільки між сторонами виникли цивільно-правові відносини, а відтак даний спір не підлягає розгляду господарським судом за правилами господарського судочинства.

Також, скаржник, з посиланням на положення ч. 2 ст. 799 ЦК України, вказує на нікчемність Договору оренди рухомого майна від 01.03.2019.

Решта доводів апеляційної скарги зводиться до недоведеності існування умов, необхідних для застосування положень ст. 387 Цивільного кодексу України.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти вимог апеляційної скарги та просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Третя особа правом на участь представника у даному судовому засіданні не скористалася.

Так, кореспонденція суду, направлена третій особі, повернулася з відміткою органу поштового зв`язку про відсутність адресата за вказаною адресою.

Відповідно до частин 3, 7 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б).

Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у Главі 1 Розділу ІV.

Частинами 1 та 2 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Матеріалами справи підтверджується право власності Ратушняка Юрія Олександровича (який з 26.12.2017 набув статус фізичної особи-підприємця (позивач)) на спірне майно, а саме: свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 підтверджується, що позивач є власником Загального причепу ПР-легковий-В, марки ПГМФ модель 8904-02, номер кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 ; а за видатковою накладною № 68 від 20.11.2017 позивач є покупцем Дизель-генератор APD70A у шумопоглинаючому всепогодньому капоті.

Між позивачем, як орендодавцем, та ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13", як орендарем, 01.03.2019 був укладений Договір оренди рухомого майна, предметом якого визначено правовідносини, пов`язані із передачею орендодавцем орендареві у строкове платне користування рухомого майна, а саме: Дизель-генератор APD70A у шумопоглинаючому всепогодньому капоті, Загальний причіп ПР-легковий-В, марки ПГМФ, модель 8904-02, номер кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 (далі - майно, що орендується), яке знаходиться у приватній власності орендодавця (п. 1.1, 1.2 Договору).

На виконання п. 3.1 Договору, майно, що орендується, було передане позивачем та прийняте ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" за Актом приймання-передачі рухомого майна, підписаним 01.03.2019.

Отже, спірне рухоме майно 01.03.2019 було передане позивачем Товариству з обмеженою відповідальністю "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13", яке згідно з п. 7.1 Договору зобов`язалось після закінчення строку оренди за цим Договором протягом 5 (п`яти) днів повернути орендодавцю майно, що орендується, за відповідним актом прийому передачі.

Згідно з п. 10.1 Договору, цей Договір діє до 28.02.2022.

Позивач листом від 01.02.2023 звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" та просив повернути орендоване майно.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" листом від 06.02.2023 повідомило позивачу про те, що воно орендувало приміщення у Приватного акціонерного товариства "ЗАВОД СУПУТНИК" за адресою вулиця Межигірська, 82-А, м. Київ, у яких було розміщене майно, орендоване за Договором оренди рухомого майна від 01.03.2019. У січні 2022 строк дії Договору оренди приміщення закінчився, а новий Договір оренди приміщення не був укладений. У раніше орендованому приміщенні, станом на 24.02.2022 року, залишились основні засоби, техніка, обладнання ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13", до яких з лютого 2022 року у нього немає доступу, в тому числі залишилось майно, орендоване у позивача. ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" також повідомило, що неодноразово зверталось до відповідача щодо надання доступу до приміщень, раніше ним орендованих, для отримання доступу до своїх основних засобів, техніки, обладнання, документів, однак відповідач відмовляється надавати такий доступ, на підтвердження зазначених обставин, позивачу було надано копії Актів про недопуск до приміщення. За таких обставин, ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" повідомило позивача, що не в змозі повернути орендоване майно та підписати відповідний Акт приймання- передачі.

Позивач листом звертався до Приватного акціонерного товариства "ЗАВОД СУПУТНИК", в якому вказав, що він 13.11.2022 прибув за адресою: вулиця Межигірська, 82А у місті Києві (територія, що належить відповідачу), однак відповідач відмовився пропустити позивача на територію і надати доступ до належного йому майна, що підтверджується Актом про фіксацію місцезнаходження майна від 13.11.2022 та зробленою фото фіксацію.

При цьому, у вказаному листі позивач вимагав відповідача припинити перешкоджати у доступі до належного йому майна.

Враховуючи не усунення відповідачм вказаних порушень, позивач звернувся з даним позовом до суду з вимогою про витребування свого майна у відповідача, який незаконно, без відповідної правової підстави заволодів ним.

Стосовно доводів скаржника про те, що оскільки між сторонами виникли цивільно-правові відносини, а відтак даний спір не підлягає розгляду господарським судом за правилами господарського судочинства, слід зазначити наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Тобто юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Відповідно до положень статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (частина перша статті 2 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

У свою чергу відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

Частиною першою статті 20 ГПК України унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

2) справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду;

3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів;

4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах;

5) справи у спорах щодо цінних паперів, в тому числі пов`язані з правами на цінні папери та правами, що виникають з них, емісією, розміщенням, обігом та погашенням цінних паперів, обліком прав на цінні папери, зобов`язаннями за цінними паперами, крім боргових цінних паперів, власником яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та векселів, що використовуються у податкових та митних правовідносинах;

6) справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

7) справи у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов`язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності;

8) справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України;

9) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до відкриття провадження у справі про банкрутство;

10) справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем;

11) справи про оскарження рішень третейських судів та про видачу наказу на примусове виконання рішень третейських судів, утворених відповідно до Закону України "Про третейські суди", якщо такі рішення ухвалені у спорах, зазначених у цій статті;

12) справи у спорах між юридичною особою та її посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі діями (бездіяльністю) такої посадової особи, за позовом власника (учасника, акціонера) такої юридичної особи, поданим в її інтересах;

13) вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами;

14) справи у спорах про захист ділової репутації, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем або самозайнятою особою;

15) інші справи у спорах між суб`єктами господарювання;

16) справи за заявами про видачу судового наказу, якщо заявником та боржником є юридична особа або фізична особа - підприємець;

17) справи, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні договорів, укладених у рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійних договорів, крім спорів, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Подання позовної заяви за правилами ГПК України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до статті 20 цього Кодексу.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. Аналогічна правова позиція щодо розмежування господарської та цивільної юрисдикції наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Статтями 25, 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Відповідно до частини другої статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур не позбавляється статусу фізичної особи, а набуває до свого статусу фізичної особи нової ознаки - суб`єкта господарювання.

У свою чергу наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи - підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 у справі №2-7615/10, від 05.06.2018 у справі №522/7909/16-ц).

Вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, чи виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання, та від визначення цих правовідносин як господарських.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 916/1261/18 (провадження №12-37гс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.06.2018 у справі №548/981/15-ц також звернула увагу, що наявність такого статусу (ФОП) в особи, яка є стороною в справі, не підтверджує те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємцем вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України) під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

За статтею 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За положеннями статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).

Тобто, фізична особа, яка є власником, поміж іншого, рухомого майна, має право використовувати його для здійснення підприємницької діяльності.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.02.2020 у справі № 916/385/19, від 13.02.2019 у справі №910/8729/18.

Позивача зареєстровано як фізичну особу-підприємця 26.12.2017, номер запису 0050305.

Спір у даній справі виник між фізичною особою-підприємцем Ратушняком Юрієм Олександровичем та Приватним акціонерним товариством "ЗАВОД СУПУТНИК" щодо витребування майна з чужого незаконного володіння останього.

Станом на час звернення з позовом до суду та на час розгляду даної справи позивача не позбавлено статусу підприємця, що підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Договір оренди рухомого майна від 01.03.2019, за яким Дизель-генератор APD70A у шумопоглинаючому всепогодньому капоті, Загальний причіп ПР-легковий-В, марки ПГМФ, модель 8904-02, номер кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , були передані в оренду до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" та згодом були утримані на території ПрАТ "ЗАВОД СУПУТНИК", укладено позивачем, як фізичною особою-підприємцем.

Отже, спірне рухоме майно використовувалося позивачем у своїй підприємницькій діяльності.

При цьому, місцевим господарським судом вірно враховано, що єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків визначається Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 (далі - Порядок).

Порядок є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх (п. 2 Порядку).

Транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в сервісних центрах МВС або через центри надання адміністративних послуг. Транспортні засоби, що належать фізичним особам - підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами (п. 6 Порядку).

Власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів (п. 7 Порядку).

Як вбачається з матеріалів справи, після набуття права власності на Причіп, позивач (на той час як фізична особа) здійснив реєстрацію Причепа у встановленому порядку, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , наразі перереєстрація транспортного засобу у зв`язку з набуттям позивачем статусу фізичної особи-підприємця Порядком не передбачена.

З матеріалів також вбачається, що покупцем Дизель-генератора згідно видаткової накладної № 68 від 20.11.2017 зазначений Ратушняк Ю.О. як фізична особа, наразі після отримання позивачем статусу фізичної особи-підприємця право власності на це майно позивачем не втрачено, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Щодо доводів відповідача про те, що між позивачем та відповідачем не було укладено жодних господарських договорів, не існує жодних зобов`язань господарсько-правового характеру, суд звертає увагу, що позивач звернувся з даним позовом про витребування майна шляхом віндикації, яка застосовується, якщо між власником і володільцем майна немає зобов`язальних (договірних) відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного із власником договору.

Наведеним вище обгрунтовано, що позовні вимоги у даній справі, спрямовані на захист порушеного права фізичної особи - підприємця, тобто даний спір є господарським, а тому доводи скаржника про необхідність закриття провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України (спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства) відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

Стосовно суті позовних вимог, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а частиною першою статті 16 цього Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів закріплені у частині другій статті 16 Цивільного кодексу України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.

За змістом статей 317, 319 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд та право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно зі статтею 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу правомочностей.

Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна із чужого незаконного володіння.

Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння.

Предмет доказування у таких справах становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-от: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Разом з тим необхідно розмежовувати захист права власності шляхом подання віндикаційного позову та невиконання чи виконання з порушенням умов договірного зобов`язання.

Наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин виключає можливість пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки передання майна в користування особі, яка зобов`язалася повернути це майно після закінчення строку, на який воно передано, але не виконує цього обов`язку, базується на умовах укладеного між сторонами договору та регулюється відповідно розділу III книги 5 Цивільного кодексу України ("Окремі види зобов`язань").

Отже, для застосування передбаченого статтею 387 Цивільного кодексу України правового механізму відновлення порушеного права власності необхідним є встановлення наступних обставин у їх сукупності: існування в натурі індивідуально визначеного майна з ідентифікуючими ознаками на момент подачі позову та прийняття судом рішення про його витребування; наявність підтвердженого права власності або права законного володіння у позивача на відповідне майно; відсутність у власника чи титульного володільця можливості здійснювати фактичне володіння цим майном через те, що відповідач на момент подачі позову та прийняття рішення у справі фактично тримає його у себе; відсутність договірних відносин між позивачем і відповідачем, оскільки в протилежному випадку застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності.

Аналогічні правові висновки викладені Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 13.02.2018 у справі № 924/1180/6, від 05.06.2018 у справі № 907/631/17, від 23.10.2019 у справі № 910/17416/18.

Водночас для правильного застосування статті 388 Цивільного кодексу України необхідно встановити, яким саме шляхом спірне майно вибуло з володіння власника у користування іншої особи і що це вибуття вказаним шляхом сталося саме не з волі власника, на що вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.11.2019 у справі №914/3224/16.

Стосовно наявності у позивача права на спірне майно, слід зазначити, що свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 підтверджується, що позивач є власником Загального причепу ПР-легковий-В, марки ПГМФ модель 8904-02, номер кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 ; а за видатковою накладною № 68 від 20.11.2017 позивач є покупцем Дизель-генератор APD70A у шумопоглинаючому всепогодньому капоті.

Щодо факту вибуття вказаного майна з володіння позивача, слід зазначити наступне.

Так, вказане майно було передано позивачем ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" на підставі Договору оренди рухомого майна від 01.03.2019.

Після спливу терміну дії вказаного договору, позивач листом від 01.02.2023 звернувся до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" та просив повернути орендоване майно.

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" листом від 06.02.2023 повідомило позивачу про те, що воно орендувало приміщення у Приватного акціонерного товариства "ЗАВОД СУПУТНИК" за адресою вулиця Межигірська, 82-А, м. Київ, у яких було розміщене майно, орендоване за Договором оренди рухомого майна від 01.03.2019. У січні 2022 строк дії Договору оренди приміщення закінчився, а новий Договір оренди приміщення не був укладений. У раніше орендованому приміщенні, станом на 24.02.2022 року, залишились основні засоби, техніка, обладнання ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13", до яких з лютого 2022 року у нього немає доступу, в тому числі залишилось майно, орендоване у позивача. ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" також повідомило, що неодноразово зверталось до відповідача щодо надання доступу до приміщень, раніше ним орендованих, для отримання доступу до своїх основних засобів, техніки, обладнання, документів, однак відповідач відмовляється надавати такий доступ, на підтвердження зазначених обставин, позивачу було надано копії Актів про недопуск до приміщення. За таких обставин, ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" повідомило позивача, що не в змозі повернути орендоване майно та підписати відповідний Акт приймання- передачі.

Позивач листом звертався до Приватного акціонерного товариства "ЗАВОД СУПУТНИК", в якому вказав, що він 13.11.2022 прибув за адресою: вулиця Межигірська, 82А у місті Києві (територія, що належить відповідачу), однак відповідач відмовився пропустити позивача на територію і надати доступ до належного йому майна, що підтверджується Актом про фіксацію місцезнаходження майна від 13.11.2022 та зробленою фото фіксацію.

При цьому, у вказаному листі позивач вимагав відповідача припинити перешкоджати у доступі до належного йому майна.

При цьому, слід зазначити, що договірні відносини між позивачем та відповідачем відсутні.

Стосовно доводів скаржника, з посиланням на положення ч. 2 ст. 799 ЦК України, щодо нікчемності Договору оренди рухомого майна від 01.03.2019, слід зазначити наступне.

Так, згідно вказаної норми договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Колегія суддів вказує, що Договір оренди рухомого майна від 01.03.2019, про нікчемність якого у зв`язку з відсутністю нотаріального посвідчення посилається заявник, укладено позивачем, як фізичною особою - підприємцем, а тому відповідно наведене положення ч. 2 ст. 799 ЦК України не підлягає застосуванню у даному випадку.

При цьому, слід також зазначити, що частина 1 наведеної статті передбачає, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Форма Договору оренди рухомого майна від 01.03.2019 відповідає наведеній вимозі.

Окрім наведеного, апеляційним судом враховується наступне.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Враховуючи те, що наразі Договір оренди рухомого майна від 01.03.2019 не визнано недійсним в судовому порядку, а тому доводи скаржника про те, що вказаний правочин не породжує жодних правових наслідків підлягають відхиленню.

Одночасно, колегія суддів повторно наголошує на тому, що предмет доказування у справах про витребування майна з чужого незаконного володіння, становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача, а саме: факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.

Таким чином, обставини щодо укладення наведного Договору оренди рухомого майна від 01.03.2019 мають опосередкований вплив на вирішення даного спору.

Стосовно обставин перебування спірного майна у відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

На підтвердження перебування спірного майна у відповідача позивач долучив до матеріалів справи Акт про фіксацію місцезнаходження майна від 13.11.2022 та додаток до цього акту: "матеріали фото фіксації події" (далі - Акт).

У наведеному Акті зазначено: "13 листопада 2022 року, нами, ФОП Ратушняк Ю.О. та працівниками ТОВ "ЮВЕЛІРНИЙ ЗАВОД "ДІАМАНТ-13" … складено цей Акт на підтвердження того, що прибувши до входу на територію ПрАТ "ЗАВОД СУПУТНИК", за адресою, вулиця Межигірська, будинок 82-А у місті Києві, зафіксували, що належне ФОП Ратушняк Ю.О. рухоме майно, а саме:

- Дизель-генератор APD70A у шумопоглинаючому всепогодньому капоті,

- Загальний причіп ПР-легковий-В, марки ПГМФ, модель 8904-02, номер кузова НОМЕР_1 , зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 ,

перебуває на території ПрАТ "ЗАВОД СУПУТНИК", за адресою, вулиця Межигірська, будинок 82-А у місті Києві, але не змогли отримати до нього доступ і вивезти його з вказаної території".

До Акту додано 3 фото, на одному з яких наявний знімок інформації щодо пристрою з такими характеристиками: "model APD70A, product date 2014, serial no Y4082066, prime power 51.2, kw 64 kva, standby power 56.0, kw 70 kva …", на інших фото - знімки з різних ракурсів причепу, на якому встановлено пристрій (дизель-генератор).

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний господарський суд виходить з того, що:

- обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи;

- важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою;

- із внесенням 17.10.2019 змін до ГПК України його статтю 79 викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено у господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів";

- зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї їх кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу;

- іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були;

- одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів);

- таким чином, з`ясування фактичних обставин справи, які входять до кола доказування, має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому, ураховуючи взаємозв`язок і вірогідність.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Відповідні приписи ГПК України мають загальний, універсальний характер, оскільки вони є нормами господарського процесуального права, та є обов`язковими при вирішення спору судом незалежно від правовідносин, які виникли між учасниками процесу.

Відповідач доказів на спростування доводів позивача про заволодіння ПрАТ "ЗАВОД СУПУТНИК" спірним рухомим майном, не надав.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає доведеними позивачем обставини перебування у відповідача спірного майна станом як на момент подання позову, так і станом на час ухвалення судом першої інстанції рішення.

Стосовно обраного позивачем способу захисту, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Частиною 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України визначено, що Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, що не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE, Заява 28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18).

Порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (рішення від 06.09.2005 у справі "Гурепка проти України" (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (рішення від 26.10.2000 у справі "Кудла проти Польщі" (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі "Гарнага проти України" (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

За висновком колегії суддів, обраний позивачем спосіб захисту та пред`явлення позову до визначеного відповідача, сприятиме ефективному поновленню порушених прав фізичної особи-підприємця Ратушняка Юрія Олександровича, оскільки позивач може їх захистити в межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 240, 269, 275, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ЗАВОД СУПУТНИК" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.05.2023 у справі №910/2303/23 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови (враховуючи перебування колегії суддів у відпустці з 23.10.2023 по 27.10.2023) складено: 30.10.2023 року.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

Л.В. Кропивна