ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" жовтня 2023 р. Справа№ 910/1526/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ходаківської І.П.

суддів: Демидової А.М.

Владимиренко С.В.

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.

за участю представників:

від позивача: не з`явився

від відповідача: Ляшенко К.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТИЦІЙНА РАДА"

на рішення господарського суду міста Києва від 17.04.2023 (повний текст складено: 21.04.2023)

у справі № 910/1526/23 (суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІВДЕННА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТИЦІЙНА РАДА"

про стягнення 4 836 256,79 грн

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позову

В січні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ПІВДЕННА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ" (ТОВ "ПЕК") звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТИЦІЙНА РАДА" (ТОВ "ІНВЕСТИЦІЙНА РАДА") про стягнення 3 611 358 грн 50 коп. заборгованості, 344 908 грн 68 коп. пені, 862 271 грн 70 коп. штрафних санкцій, 17 717 грн 91 коп. 3 % річних (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, прийнятої та розглянутої місцевим судом).

Позов обґрунтовано тим, що відповідач порушив зобов`язання за договором поставки № 1203/1259 від 19.01.2022 в частині своєчасної поставки товару. Позивач зазначив, що зі свого бору повністю виконав умови цього договору, перерахував відповідачу 10 870 200 грн передоплати за товар, що підтверджується платіжним дорученням № 8428 від 20.01.2022, який так і не було поставлено. У зв`язку з цим, позивач відмовився від договору і вимагав повернення сплаченої суми попередньої оплати.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.04.2023 у справі № 910/1526/23 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "ІНВЕСТИЦІЙНА РАДА" на користь ТОВ "ПІВДЕННА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ" 3 611 358 грн 50 коп. боргу, 344 908 грн 68 коп. пені, 862 271 грн 70 коп. штрафу, 17 717 грн 91 коп. 3 % річних, а також 72 543 грн 85 коп. судового збору.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача боргу, оскільки відповідач не надав належних доказів оплати встановленої судом суми боргу. Крім того, у зв`язку з простроченням відповідачем виконання грошового зобов`язання, суд стягнув три проценти річних, пеню та штраф.

Короткий зміст апеляційної скарги і заперечень на неї

В апеляційній скарзі ТОВ "ІНВЕСТИЦІЙНА РАДА" просить суд скасувати рішення господарського суду міста Києва від 17.04.2023 у справі № 910/1526/23 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача 3 611 358, 50 грн боргу та 100 000, 00 грн штрафу, а в іншій частині в позові відмовити. Також відповідач просить суд розстрочити виконання рішення на 6 місяців.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції відповідач зазначає: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідач посилається на те, що:

розрахунок пені (період з 16.11.2022 по 01.12.2022) є неправомірним, оскільки суперечить умовам договору та специфікації №1 (в редакції додаткової угоди №1 від 12.09.2022) до нього;

місцевий суд не врахував здійснених відповідачем платежів та не застосував норми статей 526, 610, 611, 627 ЦК України;

сума штрафу має обраховуватися від залишку несплаченої суми (3 611 358, 50 грн);

місцевий суд не врахував те, що розмір заявлених до стягнення штрафних санкцій є надмірним фінансовим тягарем для відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржене рішення місцевого суду - без змін. Обґрунтовуючи свої заперечення позивач посилається на те, що:

штрафну санкцію було нараховано правомірно, оскільки розрахована виходячи із суми, яка існувала на момент пред`явлення позову до суду;

необґрунтованість клопотання про розстрочення виконання рішення, враховуючи, що позивач почав погашати свій борг після пред`явлення позову;

у зв`язку з порушенням відповідачем договірних зобов`язань позивач поніс додаткові витрати, придбавши необхідний товар в іншого постачальника, вимушений залучити кредитні кошти.

Процедура апеляційного провадження

Справа № 910/1526/23 перебувала в провадженні суддів: ОСОБА_1 (головуючий), Агрикова О.В., Коробенко Г.П.

У зв`язку з звільненням ОСОБА_1 з посади судді Північного апеляційного господарського суду за розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду № 09.1-07/554/23 від 24.07.2023 був призначений та проведений повторний автоматизований розподіл судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.07.2023 для розгляду справи визначений склад колегії суддів: Ходаківська І. П. - головуючий (суддя-доповідач), судді: Демидова А.М., Владимиренко С.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.08.2023 у визначеному протоколом складі суду справу прийнято до свого провадження та призначено її до розгляду на 13.09.2023.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.09.2023 за клопотанням сторін розгляд справи постановлено здійснювати в режимі відеоконференції у системі EasyCon.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.09.2023 оголошено перерву у розгляді справи № 910/1526/23 на 25.10.2023 та продовжено строк її розгляду.

Представник відповідача у судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримав доводи своєї апеляційної скарги, уточнив її вимоги і просив оскаржене рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов частково, стягнути з відповідача на користь позивача 100 000 грн штрафу (зменшивши його суму), в частині стягнення пені та 3 % річних просив відмовити та закрити провадження у справі в частині стягнення основного боргу, клопотання щодо розстрочення виконання рішення представник не підтримав і просив зняти його з розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні в режимі відеоконференції не зміг взяти участь з технічних причин.

Фактичні обставини, встановлені місцевим господарським судом і перевірені судом апеляційної інстанції

19.01.2022 між позивачем як покупцем та відповідачем як постачальником було укладено договір поставки №1203/1259, за умовами якого відповідач зобов`язався поставити позивачу кабельно-провідникову продукцію (товар).

Відповідно до п. 3.1 та п. 3.2 договору товар поставляється у строки, узгоджені сторонами у специфікаціях до Договору.

Загальна вартість товару, відповідно до п. 5.2 договору на момент його укладання становила 18 117 000 грн.

Умови оплати товару визначаються у специфікаціях до договору (п. 5.4 договору).

19.01.2022 сторонами було укладено специфікацію № 1 до договору відповідно до умов якої відповідач зобов`язався поставити позивачу провід АС 240/56, ГОСТ 839-80 у кількості 165,0 тон на загальну суму 18117000 грн. Товар поставляється покупцеві на умовах DDP за адресою: Одеська обл., Білгород-Дністровський район, с. Старокозаче, згідно з Інкотермс в редакції 2010 року.

Згідно з п. 5 специфікації № 1 покупець зобов`язаний здійснити передоплату у розмірі 60 % вартості товару протягом 2 банківських днів з моменту підписання специфікації і отримання рахунку від постачальника.

Відповідно до п. 6 специфікації № 1 термін поставки товару до 18.03.2022.

Позивачем було здійснено передоплату на користь відповідача у сумі 10 870 200 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 8428 від 20.01.2022.

Відповідач поставив позивачу товар на загальну суму 3 924 581,40 грн, що підтверджується видатковими накладними №Т-000000470 від 23.02.2022 на суму 1 990 344,60 грн, №Т-000000617 від 11.07.2022 на суму 1 934 236,80 грн.

12.09.2022 сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору у зв`язку зі зміною обставин, які існували на момент укладання договору, якою зменшили обсяг поставки проводу АС 240/65, ТОС Т 839-80 до 75008,56 кг та його вартість зменшено до 8 235 939,90 грн. Строк поставки Товару було продовжено до 15.11.2022.

Специфікацією № 2 до договору сторони погодили зобов`язання постачальника поставити покупцю дріт ОЦ 3.2.9850-72 1 групи, перемотаний дріт ОД 3.2.9850-72 1 групи та сердечник 1+6 перерізом 56 мм2. Загальна вартість Товару, що підлягала поставці за Специфікацією №2, складала 2634260,10 грн, строк поставки 17 календарних днів з моменту підписання Специфікації № 2.

Відповідач виконав свої зобов`язання, передбачені специфікацією № 2, що підтверджується видатковими накладними № Т-000000787 від 21.09.2022 на загальну суму 1 012 740,24 грн (поставка дроту ОД 3.2.9850-72 1 група), № Т-000000809 від 03.10.2022 на загальну суму 1 130 558,60 грн (поставка дроту ОД 3.2.9850-72 1 групи та перемотаного дроту ОД 3.2.9850-72 1 групи), № Т-000000809 від 03.10.2022 на загальну суму 490 961,26 грн (сердечник 1+6 перерізом 56 мм2).

Таким чином, відповідач поставив позивачу товар на загальну суму 6 558 841,50 грн, однак, як зазначає позивач, йому не було поставлено частину проводу ЛС 240/65, ГОСТ 839-80 на загальну суму 4 311 358,50 грн, що була попередньо оплачена в повному обсязі 20.01.2022.

Відповідно до п. 3.11 договору у випадку недопоставки товару, поставки некомплектного, неякісного товару або товару в тарі та упаковці, яка не відповідає вимогам цього Договору покупець має право вимагати від постачальника допоставки товару, доукомплектування товару, заміни неякісного товару на якісний або відмовитися від товару і його оплати, якщо товар ще не оплачений, або вимагати повернення сплаченої за нього суми, якщо товар оплачений. Постачальник зобов`язується виконати зазначені вимоги покупця протягом 15 календарних днів з моменту отримання повідомлення про порушення умов цього Договору, при цьому всі витрати, пов`язані з виконанням таких вимог, покладаються па Постачальника.

22.11.2022 позивач звернувся до відповідача з листом вих. № 11/28 у якому просив останнього виконати умови договору та поставити решту товару до 30.11.2022 або повернути грошові кошти у сумі 4 311 358, 50 грн.

01.12.2022 позивач звернувся до відповідача з претензією №1ШК-12/01 у якій повідомив про свою відмову від поставки з боку відповідача проводу АС 240/56, ГОСТ 839-80 у кількості 39265,56 кг та вимагав повернення сплаченої за нього суми у розмірі 4 311 358,50 грн, претензія була направлена засобами поштового зв`язку, що підтверджується відповідною накладною та чеком.

Відповіді на претензію позивач не отримав, що зумовило його звернутися до суду із даним позовом.

Після пред`явлення позову відповідач повернув позивачу загалом 700 000 грн, що підтверджується наявними у справі платіжними дорученнями № 177 від 08.03.2023, № 111 від 10.02.2023.

Отже причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача: 3 611 358 грн 50 коп. заборгованості, 344 908 грн 68 коп. пені, 862 271 грн 70 коп. штрафних санкцій, 17 717 грн 91 коп. 3 % річних (з урахуванням уточнених позивачем вимог).

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

За приписами ст. 11 ЦК України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За своєю правовою природою укладений сторонам договір є договором поставки.

Частинами 1, 2 статті 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту частин першої та другої статті 693 ЦК України вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Оплата за товар є попередньою, якщо відповідно до договору вона має бути здійснена до моменту виконання продавцем свого обов`язку з передачі товару саме у власність, тобто до моменту переходу права власності на товар від продавця до покупця.

Як встановив суд першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачем було здійснено передоплату на користь відповідача у сумі 10 870 200 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 8428 від 20.01.2022.

Відповідач поставив позивачу товар на загальну суму 3 924 581,40 грн, що підтверджується видатковими накладними №Т-000000470 від 23.02.2022 на суму 1 990 344,60 грн, №Т-000000617 від 11.07.2022 на суму 1 934 236,80 грн.

12.09.2022 сторони уклали додаткову угоду № 1 до договору у зв`язку зі зміною обставин, які існували на момент укладання договору, якою зменшили обсяг поставки проводу АС 240/65, ТОС Т 839-80 до 75008,56 кг та його вартість зменшено до 8235939,90 грн. Строк поставки товару було продовжено до 15.11.2022.

Специфікацією № 2 до договору сторони погодили зобов`язання постачальника поставити покупцю дріт ОЦ 3.2.9850-72 1 групи, перемотаний дріт ОД 3.2.9850-72 1 групи та сердечник 1+6 перерізом 56 мм2. Загальна вартість товару, що підлягала поставці за специфікацією №2, складала 2634260,10 грн, строк поставки 17 календарних днів з моменту підписання специфікації № 2.

Відповідач виконав свої зобов`язання, передбачені специфікацією №2, що підтверджується видатковими накладними № Т-000000787 від 21.09.2022 на загальну суму 1 012 740,24 грн (поставка дроту ОД 3.2.9850-72 1 група), № Т-000000809 від 03.10.2022 на загальну суму 1 130 558,60 грн (поставка дроту ОД 3.2.9850-72 1 групи та перемотаного дроту ОД 3.2.9850-72 1 групи), № Т-000000809 від 03.10.2022 на загальну суму 490961,26 грн. (сердечник 1+6 перерізом 56 мм2).

Таким чином, відповідач поставив позивачу товар на загальну суму 6 558 841,50 грн, однак, як зазначає позивач, йому не було поставлено частину проводу ЛС 240/65, ГОСТ 839-80 на загальну суму 4 311 358,50 грн, що була попередньо оплачена в повному обсязі 20.01.2022.

Відповідно до п. 3.11 договору у випадку недопоставки товару, поставки некомплектного, неякісного товару або товару в тарі та упаковці, яка не відповідає вимогам цього Договору покупець має право вимагати від постачальника допоставки товару, доукомплектування товару, заміни неякісного товару на якісний або відмовитися від товару і його оплати, якщо товар ще не оплачений, або вимагати повернення сплаченої за нього суми, якщо товар оплачений. Постачальник зобов`язується виконати зазначені вимоги покупця протягом 15 календарних днів з моменту отримання повідомлення про порушення умов цього Договору, при цьому всі витрати, пов`язані з виконанням таких вимог, покладаються па Постачальника.

22.11.2022 позивач звернувся до відповідача з листом вих. № 11/28 у якому просив останнього виконати умови договору та поставити решту товару до 30.11.2022 або повернути грошові кошти у сумі 4311358,50 грн.

01.12.2022 позивач звернувся до відповідача з претензією №1ШК-12/01 у якій повідомив про свою відмову від поставки з боку відповідача проводу АС 240/56, ГОСТ 839-80 у кількості 39265,56 кг та вимагав повернення сплаченої за нього суми у розмірі 4 311 358,50 грн, претензія була направлена засобами поштового зв`язку, що підтверджується відповідною накладною та чеком.

Відповіді на претензію позивач не отримав, що зумовило його звернутися до суду із даним позовом.

Відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, належних і допустимих доказів виконання своїх обов`язків за договором в частині своєчасної поставки товару та в частині своєчасного повернення авансу суду не надав.

Отже, з огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заборгованість відповідача перед позивачем підтверджена належними та допустимими доказами і становить 3 611 358, 50 грн. А тому, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку щодо стягнення цієї заборгованості.

У судовому засіданні 25.10.2023 представник відповідача просив врахувати обставини погашення заборгованості у повному обсязі після ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Вказані обставини підтверджуються наявними в справі платіжними інструкціями №356 від 24.05.2023 на суму 611 358, 50 грн та № 389 від 03.07.2023 на суму 3 000 000 грн (а.с.221).

Пунктом 2 частини першої статті 231 ГПК встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Як предмет позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Аналогічну правову позицію висловили Велика Палата Верховного Суду у справі № 13/51-04 (постанова від 26.06.2019) і Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду, зокрема у справі № 916/144/18 (постанова від 25.07.2019).

Згідно зі статтею 278 ГПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу, а згідно з частиною 2 статті 241 ГПК України - у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Отже, керуючись наведеними нормами права та враховуючи відсутність предмета спору в частині основного боргу на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскарженого рішення та закриття провадження у справі у частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 3 611 358, 50 грн на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.

У зв`язку з наведеним, рішення суду першої інстанції в частині щодо задоволення позову ТОВ "ПЕК" про стягнення 3 611 358, 50 грн боргу слід скасувати та закрити провадження у справі у цій частині.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача трьох процентів річних за період з 16.11.2022 по 04.01.2023.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

Відповідно до встановлених судами обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення у сфері господарювання.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу (пункт 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19).

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Не є таким винятком із загального правила випадок, коли покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати на підставі частини 2 статті 693 ЦК України.

З огляду на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень частини 2 статі 625 ЦК України.

Відповідач прострочив своє грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення трьох процентів річних за невиконання покладених на нього згідно договору поставки зобов`язань. Відповідний розрахунок перевірений судом і є арифметично вірним. Стягненню підлягає 17 717, 91 грн три проценти річних за вказаний період.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за період з 16.11.2022 по 01.12.2022 та штрафу.

Враховуючи умови укладеного сторонами договору поставки, з урахуванням змін і доповнень до нього, та встановлені місцевим судом обставини справи, відповідач є таким, що порушив строки повернення сплаченої суми за товар з 16.11.2022.

Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктами 6.3.1.1, 6.3.2.2 договору сторони погодили, що за прострочення виконання зобов`язань за договором, винна сторона сплачує іншій стороні пеню в розмірі 0.5 % від ціни невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення; у разі прострочення повернення або неповернення сплаченої за товар грошової суми відповідно до п. 3.11 договору постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 20 % від такої суми.

Оскільки відповідачем було прострочено повернення попередньої оплати, обґрунтованими визнані місцевим судом вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені та штрафу, нарахованих на підставі 6.3.1.1, 6.3.2.2 договору. Розрахунок пені та штрафу перевірений судом і є арифметично вірним.

Відповідач просить розглянути питання зменшення розміру штрафу в порядку частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 233 Господарського кодексу України.

Відповідно до якої частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Зазначена стаття кореспондується зі статтею 233 Господарського кодексу України, яка визначає, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Отже, питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, тобто сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність підстав для вчинення зазначеної дії.

Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Однією із функцій неустойки є компенсаторна функція (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 303/2408/16-ц).

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 викладено правову позицію, відповідно до якої за частиною третьою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 Цивільного кодексу України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Крім того, колегія суддів враховує, що реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (пункт 88 постанови Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 905/1409/21).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.05.2020 у справі №918/289/19, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін (пункт 8.28).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.02.2020 у справі №918/116/19, зменшення розміру пені на 99 % фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає клопотання відповідача про зменшення штрафу до 100 000 грн таким, що не підлягає задоволенню, проте і позицію позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 862 271, 70 грн також не можна вважати такою, яка б відповідала завданню господарського судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. Колегія суддів враховує повне виконання відповідачем грошового зобов`язання, причини його несвоєчасного виконання, інтереси сторін та звертає увагу на неспівмірність заявленої до стягнення суми штрафу, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання.

Нарахування та стягнення з відповідача трьох процентів річних та пені у значній мірі компенсує позивачу негативні наслідки, пов`язані з порушенням відповідачем умов договору, а стягнення з відповідача штрафу у повному обсязі, не є співрозмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання.

Отже, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) та з огляду на необхідність забезпечення інтересів обох сторін, колегія суддів вважає наявними правові підстави обмежити розмір суми штрафу п`ятдесятьма відсотками, що відповідатиме принципу пропорційності в господарському судочинстві, тобто на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 431 135, 85 грн.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції слід змінити зменшивши суму штрафу на 50 %.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Частиною 5 статті 236 ГПК України передбачено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення зокрема є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 277 ГПК України).

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині є: судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку із залишенням позову без розгляду або закриттям провадження у справі у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 226 та 231 цього Кодексу (ч. 1 ст. 278 ГПК України).

Судові витрати

Відповідно до частини 14 статті 129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За змістом частини 9 статті 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки. При цьому колегія суддів враховує, що аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03.04.2018 у справі № 902/339/16, від 10.03.2021 у справі № 904/5702/19, від 14.06.2022 у справі № 905/2135/19.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТИЦІЙНА РАДА" задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 17.04.2023 у справі №910/1526/23 в частині стягнення основного боргу 3 611 358, 50 грн скасувати і в цій частині закрити провадження у справі.

Рішення господарського суду міста Києва від 17.04.2023 у справі №910/1526/23 змінити, виклавши абзаци перший та другий його резолютивної частини в такій редакції:

"Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТИЦІЙНА РАДА" (вул. Омеляновича-Павленка Михайла, 4/6, пов. 14, м. Київ; ідентифікаційний код 34614572) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПІВДЕННА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ" (вул. Педагогічна, 2, оф. 1, м. Одеса; ідентифікаційний код 13877727) 344 908 (триста сорок чотири тисячі дев`ятсот вісім) грн 68 коп. пені, 431 135 (чотириста тридцять одна тисяча сто тридцять п`ять) грн 85 коп. штрафу, 17 717 (сімнадцять тисяч сімсот сімнадцять) грн 91 коп. 3 % річних, 72 543 (сімдесят дві тисячі п`ятсот сорок три) грн 85 коп. судового збору. Видати наказ."

Видачу наказу доручити суду першої інстанції.

В решті рішення господарського суду міста Києва від 17.04.2023 у справі №910/1526/23 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Матеріали справи повернути до місцевого господарського суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повний текст постанови підписано - 03.11.2023.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська

Судді А.М. Демидова

С.В. Владимиренко