ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2023 року м.Дніпро Справа № 904/2877/22

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Паруснікова Ю.Б., Коваль Л.А.,

при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.

представники сторін:

від позивача: Стельмах І.В., представник (поза межами суду);

від відповідача: Савченко С.А., адвокат (поза межами суду);

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Василенка Альберта Миколайовича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.02.2023 у справі № 904/2877/22

за позовом: Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), м. Дніпро

до Фізичної особи-підприємця Василенко Альберта Миколайовича, м. Першотравенськ Дніпропетровської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Павлоградсько-Юр`ївського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, м. Павлоград Дніпропетровської області

про визнання недійсним договору відповідального зберігання майна від 01.08.2016 ,

ВСТАНОВИВ:

Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просить визнати недійсним договір відповідального зберігання майна від 01.08.2016, укладений між Павлоградським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та суб`єктом підприємницької діяльності Василенком Альбертом Миколайовичем.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що оспорюваний правочин укладено без погодження з Головним територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровській області, як розпорядником бюджетних коштів, що здійснює матеріальне забезпечення відділу; з боку ВДВС підписаний особою, яка не уповноважена на вчинення таких дій. Крім того, спірний договір не містить такої істотної обставини як ціна договору. Наведені обставини позивач вважає достатніми підставами для визнання договору відповідального зберігання майна від 01.08.2016 недійсним в порядку ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 23.02.2023 у справі №904/2877/22 позов Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції задоволено повністю. Визнано недійсним договір відповідального зберігання майна від 01.08.2016, укладений між Павлоградським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та суб`єктом підприємницької діяльності Василенком Альбертом Миколайовичем. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Василенко Альберта Миколайовича на користь позивача 2 481 грн 00 коп. витрат зі сплати судового збору.

Фізична особа-підприємець Василенко Альберт Миколайович звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення скасувати.

При цьому заявник апеляційної скарги посилається на те, що начальник Павлоградського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області Палун В.О. є виконавцем у розумінні частини і стати 7 Закону України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів та ч. 3 ст. 58 Закону України "Про виконавче провадження" і згідно цих законів міг укладати договір відповідального зберігання майна.

Ніде в тексті договору не вказано, до договір відповідального зберігання майна укладається за рахунок бюджетних котив.

Та обставина, шо в майбутньому через 6 років Держава в особі Казначейства України сплатила за цим договором, не може бути підставою його недійсності, оскільки в жодному пункті цього договору не було вказано, що державний виконавець буде порушувати його умови, і в цьому випадку через неправомірні дії (бездіяльність) державного виконавця будуть виплачені державні кошти.

Посилання позивача на порушення договором відповідального зберігання майна вимог Бюджетного кодексу України в момент його укладання суперечить ч. 1 ст. 45 ЗУ Про виконавче провадження, оскільки стягнуті виконавцем з боржника кошти не є бюджетними коштами.

Той факт, до в майбутньому Держава України виконала рішення суду і вiдшкодувала завдані збитки від неналежного виконання умов цивільного договору, укладеного державним виконавцем, не є підставою для визнання договору недійсним, тому що такого факту не існувало на момент укладання оспорюваного договору і не передбачалось оспорюваним договором.

Навіть якщо припустити, що у позивача були підстави для задоволення його позову, але в позові мало бути відмовлено з підстав пропуску позивачем строків позовної давності, оскільки за посадою начальник Павлоградського міжрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровські області Палун Віктор Олексійович (поклажодавець) одночасно на момент укладання оспорюваного договору обіймав ще посаду заступника начальника Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (позивача по справі).

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу проти задоволення апеляційної скарги заперечив, вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, зазначає, що оскаржуваний договір укладений з боку Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області без погодження з Головним управління юстиції у Дніпропетровській області як розпорядником бюджетних коштів, що здійснює матеріальне забезпечення відділу, а отже є недійсним.

Крім того, спірний договір з боку Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області підписаний начальником відділу ДВС Палуном В.О., який не був уповноважений на вчинення таких дій.

Відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 28.09.2015 № 528/7 затверджено перелік посадових осіб, які підписують документи, що скріплюються гербовою печаткою, гербовою печаткою 1, гербовою печаткою 2 Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Вищевказаним переліком передбачено, що договори про виконання робіт, послуг підписуються начальником Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, першим заступником та заступниками начальника Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

З огляду на викладене, начальник Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Палун В.О. не був наділений повноваженнями щодо підписання оскаржуваного договору.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.04.2023 для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді-доповідача: Вечірка І.О., суддів - Паруснікова Ю.Б,. Верхогляд Т.А.

12.06.2023 у зв`язку з відпусткою суддів - Паруснікова Ю.Б,. Верхогляд Т.А. призначено повторний автоматизований розподіли судової справи між суддями, за результатом якого для вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження визначено колегію суддів у складі: головуючого судді-доповідача: Вечірка І.О., суддів Мороз В.Ф., Коваль Л.А.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.05.2023 у даній справі апеляційну скаргу залишено без руху внаслідок оформлення її з порушенням вимог, встановлених ст.258 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.06.2023 (колегія суддів: головуючий-доповідач Вечірка І.О., суддів Мороз В.Ф., Коваль Л.А.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Василенка Альберта Миколайовича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.02.2023 у справі № 904/2877/22; розгляд справи призначено у судовому засіданні на 09.08.2023.

Розпорядженням керівника апарату суду №1122/23 від 04.07.2023, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з посади судді Центрального апеляційного господарського суду у зв`язку з поданням заяви про відставку, призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2023 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Іванова О.Г. (доповідач), судді Парусніков Ю.Б., Верхогляд Т.А., якою справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд справи у судовому засіданні на 18.09.2023.

В судовому засіданні 18.09.2023 представником відповідача заявлено усуну заяву про відвід не тільки складу суду, який розглядає справу, а всьому складу Центрального апеляційного господарського суду, проти якої заперечив позивач.

Колегією суддів запропоновано відповідачу подати письмову мотивовану заяву про відвід, через що у судовому засіданні оголошено перерву до 23.10.2023.

Розпорядженням керівника апарату суду від 20.10.2023, у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Верхогляд Т.А., призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2023 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Іванова О.Г. (доповідач), судді Парусніков Ю.Б., Коваль Л.А.

Ухвалою суду від 23.10.2023 у задоволенні заяви представника відповідача про відвід всьому складу Центрального апеляційного господарського суду відмовлено.

В судовому засіданні 23.10.2023 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частину постанову у даній справі.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.

На примусовому виконанні Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває зведене виконавче провадження АСВП № 51103579 від 31.03.2016 про стягнення з ОСОБА_2 боргу на користь держави в особі Західно-Донбаської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області, ПАТ Банк Фінанси та Кредит та боргу з виплати аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання дитини.

20.07.2016 державним виконавцем Павлоградського міськрайонного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області виявлено майно, що належить боржнику за вказаним зведеним виконавчим провадженням ОСОБА_2 , яке знаходилося в торгівельному залі магазину "Ковровий дім" за адресою: м. Павлоград, вул. Горького, 164.

21.07.2016 державним виконавцем Павлоградського міськрайонного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області проведено опис виявленого майна боржника та накладено на нього арешт, про що складено акт опису й арешту майна боржника, підписаний державним виконавцем, понятими, зберігачем майна (т. 1, а.с. 53-58).

Описане майно передане на відповідальне зберігання фізичній особі-підприємцю Василенко А.М., про що зазначено в акті опису й арешту майна боржника, з відміткою про роз`яснення зберігачеві майна обов`язків із збереження майна, попередження про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном.

01.08.2016 між Суб`єктом підприємницької діяльності Василенко Альбертом Миколайовичем (зберігач) та Павлоградським міськрайонним ВДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (поклажодавець) укладений договір відповідального зберігання майна № б/н (надалі - договір), відповідно до п.1.1. якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання протягом строку цього договору майно, що визначене у акті приймання передачі майна, що є невід`ємною частиною цього договору.

Приймання майна на відповідальні зберігання та повернення його з відповідального зберігання здійснюється сторонами за актами приймання - передачі, які є невід`ємною частиною цього договору (п. 1.3. договору).

Перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання згідно з цим договором, його кількість, вартість та комплексність визначаються сторонами у актах приймання-передачі (п. 1.4. договору).

Згідно з п. 4.1. договору розмір плати за зберігання майна визначається в акті прийому-передачі та підлягає сплаті на користь зберігача шляхом перерахування в безготівковій формі на поточний рахунок протягом 10 днів після повернення майна з відповідального зберігання.

Відповідно до п. п. 5.1., 5.2., 5.3. договору у випадку порушення зобов`язань, що виникають з цього договору, сторони несуть відповідальність, визначену чинним в Україні законодавством. Сторона вважається невинуватою і не несе відповідальності за порушення договору, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання цього договору. Зберігач несе відповідальність за збереження і цілісність майна з моменту передання майна на зберігання і до моменту його повернення поклажодавцеві. У випадку втрати (нестачі) або пошкодження майна, яке передане на зберігання, або його частини, зберігач повинен за свій рахунок відшкодувати поклажодавцеві завдану шкоду.

У п. п. 7.1., 7.2. договору визначено, що договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1. цього договору та подовжується автоматично за відсутності письмової відмови сторін.

Згідно з актом № 01 приймання-передачі майна до договору відповідального зберігання майна від 01.08.2016, підписаного сторонами 01.08.2016, відповідач прийняв на відповідальне зберігання 134 найменування товарів (майна), що було передане Павлоградським міськрайонним ВДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (т.1, а.с. 19-24).

У п. 3 акту сторонами визначено, що плата за зберігання майна становить 1 333,00 грн за календарний день. Оплата здійснюється протягом 10 днів після повернення майна з відповідального зберігання.

У подальшому до Павлоградського міськрайонного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області надійшла заява первісного зберігача арештованого майна ОСОБА_4 від 14.02.2018, в якій повідомив про неможливість виконувати обов`язки відповідального зберігача та зберігати описане й арештоване майно боржника ОСОБА_2 , згідно акту опису та арешту майна боржника від 21.07.2016 (т. 1, а.с. 50).

16.02.2018 державним виконавцем Павлоградського міськрайонного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в ході примусового виконання зведеного виконавчого провадження № 51103579 винесено постанову про призначення відповідальним зберігачем ОСОБА_5 (т.1, а.с. 48-49).

20.02.2018 суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_4 (колишній зберігач) передав ОСОБА_5 (зберігач) майно, про що складено акту № 02 приймання-передачі майна до договору відповідального зберігання майна від 20.02.2018 та підтверджується актом державного виконавця від 03.01.2019 (т.1, а.с. 51, 52).

Як зазначає відповідач, 10.01.2019 він звернувся до Павлоградського міськрайонного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з проханням у строк до 01.02.2019 сплатити заборгованість по оплаті за зберігання майна, відповідно до договору відповідального зберігання майна від 01.08.2016 у розмірі 758 477,00 грн.

У відповідь на вказане звернення Павлоградським міськрайонним ВДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області повідомлено, що у зв`язку з винесенням державним виконавцем постанови про передачу майна на зберігання іншому зберігачу від 16.02.2018, повноваження відповідача, як зберігача майна, припинені з дня винесення зазначеної постанови. Витрати за зберігання арештованого майна боржника за зведеним виконавчим провадженням № 51103579 нараховуються за період з 21.07.2016 по 19.02.2018 включно, оскільки фактично передачу такого майна було здійснено новому зберігачу 20.02.2018. Витрати за зберігання описаного майна боржника є додатковими витратами виконавчого провадження, які підлягають розподіленню відповідно до п. 2 ч.1 ст.45 Закону України "Про виконавче провадження".

Позивач зазначає, що у квітні 2021 Фізична особа-підприємець Василенко А.М. звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом до Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції та Державної казначейської служби України про солідарне стягнення з Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції та з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку України на відшкодування шкоди суму заборгованості у розмірі 758 477,00грн., пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 49 218,05 грн., пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 82 598,15 грн. та судові витрати у розмірі 13 354,40 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням договору відповідального зберігання майна від 01.08.2016 в частині оплати поклажодавцем вартості послуг зберігання майна.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 27.09.2021 у справі № 904/4003/21 позов задоволено частково. Відмовлено у позовних вимогах до відповідача-2 - Державної казначейської служби України. Стягнуто з Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції на користь Фізичної особи-підприємця Василенко Альберта Миколайовича заборгованість за договором відповідального зберігання майна від 01.08.2016 у розмірі 758 477,00 грн., 3% річних у розмірі 49 218,05 грн., інфляційні втрати у розмірі 82 598,15 грн. та судові витрати у розмірі 8 902,93 грн.

Позивач стверджує, що зазначене рішення впливає на права Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), оскільки кошти підлягають стягненню саме з рахунків Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), проте останнє не було залучено до участі у справі № 904/4003/21.

Позивач зазначає, що про вказане судове рішення, а також про укладання між відповідачем та третьою особою договору відповідального зберігання майна від 01.08.2016, позивач довідався з повідомлення Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області від 24.02.2022 № 07-32-06/2789, в якому зазначено про надходження заяви ФОП Василенка Альберта Миколайовича на виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 27.10.2021 по справі № 904/4003/21 про стягнення на його користь заборгованості за договором відповідального зберігання майна від 01.08.2016 у розмірі 758 477,00 грн., 3% річних у розмірі 49 218,05 грн., інфляційних втрат у розмірі 82 598,15грн. та судових витрат у розмірі 8 902,93 грн.

Позивач вважає, що договір відповідального зберігання майна від 01.08.2016 укладено без погодження з Головним територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровській області, як розпорядником бюджетних коштів, що здійснює матеріальне забезпечення відділу; з боку ВДВС вказаний договір підписаний особою, яка не уповноважена на вчинення таких дій. Крім того, договір не містить такої істотної обставини як ціна договору.

Наведені обставини позивач вважає достатніми для визнання договору відповідального зберігання майна від 01.08.2016 недійсним в порядку ст. ст. 203, 215 ЦК України, що стало підставою для звернення до господарського суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним договору відповідального зберігання, місцевий господарський суд виходив з того, що оскаржуваний договір укладений з боку Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області без погодження з Головним управління юстиції у Дніпропетровській області як розпорядником бюджетних коштів, що здійснює матеріальне забезпечення відділу, а отже є недійсним.

Крім того, спірний договір з боку Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області підписаний начальником відділу ДВС Палуном В.О., який не був уповноважений на вчинення таких дій.

Колегія суддів лише частково погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 1статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, за змістом ст. ст. 203, 215, 217 Цивільного кодексу України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття заінтересована особа такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша законна реалізація заінтересованою особою її прав.

Самі по собі дії осіб щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

У даній справі позов про визнання недійсними договору відповідального зберігання майна від 01.08.2016 подала особа, яка не була стороною договору, заінтересована особа.

Колегія суддів зазначає, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме підтвердити, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

У цьому висновку суд звертається до правої позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 16.10.2020 у справі №910/12787/17.

Позивач стверджує, що оскаржуваний договір укладений з боку Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області без погодження з Головним управління юстиції у Дніпропетровській області, як розпорядником бюджетних коштів.

Крім того, спірний договір порушує права позивача, оскільки на виконання його умов та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.09.2021 у справі № 904/4003/21 за позовом Фізичної особи-підприємця Василенко А.М. до Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції та Державної казначейської служби України про стягнення заборгованості за договором відповідального зберігання майна від 01.08.2016 у розмірі 890 293,20 грн., з Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, як розпорядника бюджетних коштів, стягнута заборгованість за спірним договором, який позивач вважає недійсним.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 27.09.2021 у справі № 904/4003/21 позов задоволено частково. Відмовлено у позовних вимогах до відповідача-2 - Державної казначейської служби України. Стягнуто з Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції на користь Фізичної особи-підприємця Василенко Альберта Миколайовича заборгованість за договором відповідального зберігання майна від 01.08.2016 у розмірі 758 477,00 грн., 3% річних у розмірі 49 218,05 грн., інфляційні втрати у розмірі 82 598,15 грн. та судові витрати у розмірі 8 902,93 грн.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.05.2022 апеляційне провадження за апеляційною скаргою Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.09.2021 у справі № 904/4003/21 закрито. Суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що з оскаржуваного рішення суду першої інстанції не виникають будь-які права чи обов`язки апелянта, оскаржуваним рішенням господарського суду не вирішувались питання про права, інтереси та обов`язки скаржника, зміст оскаржуваного рішення у даній справі не містять жодних суджень чи висновків суду саме про права та обов`язки скаржника.

Постановою Верховного Суду від 12.07.2022 касаційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 19.05.2022 у справі №904/4003/21 задоволено. Ухвалу Центрального апеляційного господарського суду від 19.05.2022 у справі №904/4003/21 скасовано, а справу №904/4003/21 передано до Центрального апеляційного господарського суду для продовження апеляційного розгляду.

Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги доводи скаржника про те, що саме з рахунків Управління будуть стягнуті грошові кошти на виконання судового рішення у справі №904/4003/21, та, зазначивши, що Управління не є стороною спірного договору, дійшов формального, необґрунтованого та немотивованого належним чином висновку щодо відсутності порушення прав Управління і, як наслідок, закрив апеляційне провадження зі справи.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.10.2022 у справі № 904/4003/21 прийнято відмову Фізичної особи-підприємця Василенко Альберта Миколайовича від позову; визнано нечинним рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.09.2021 у справі №904/4003/21; закрито провадження по справі № 904/4003/21 на підставі п. 4 ч. 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, рішення господарського суду від 27.09.2021 у справі № 904/4003/21 не переглядалось апеляційною інстанцією на предмет відповідності правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 12.07.2021 у вказаній справі.

Згідно з п. 12 Типового положення про відділ держаної виконавчої служби міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 20.04.2016 №1183/5, відділ є юридичною особою, має рахунки в органах Державної казначейської служби України, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках для зарахування авансового внеску стягувачу, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням.

Відповідно до п. 4.26 Положення про Міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 23.06.2011 №1707/5 (далі - Положення), міжрегіональне управління відповідно до покладених на нього завдань контролює через структурний підрозділ, що забезпечує реалізацію повноважень і питань державної виконавчої служби, здійснення примусового виконання рішень у випадках, передбачених законом, відповідним відділом примусового виконання рішень та районними, районними у місті, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної виконавчої служби міжрегіонального управління.

Згідно з п. 5.5 Положення Міжрегіональне управління з метою організації своєї діяльності здійснює централізований бухгалтерський облік витрат на утримання районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних відділів державної виконавчої служби, Відділів, нотаріальних контор.

Відповідно до п. 24 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 №45) (далі Порядок), стягувачі, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів з рахунків боржника, подають до органу Казначейства, в якому обслуговується боржник (відкриті рахунки), або за його місцезнаходженням документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку.

Якщо боржник обслуговується централізованою бухгалтерією, зазначені документи подаються до органу Казначейства, в якому відкрито рахунки відповідної бюджетної установи, при якій створена така централізована бухгалтерія (далі - централізоване обслуговування боржника).

Згідно з абз. 5 п. 26 Порядку орган Казначейства здійснює безспірне списання коштів, що обліковуються на рахунку бюджетної установи, яка здійснює централізоване обслуговування боржника, у межах відповідних бюджетних асигнувань з урахуванням положень пункту 25 Порядку.

Відповідно до абз. 2 п. 28 Порядку орган Казначейства не пізніше двох робочих днів з наступного робочого дня після надходження виконавчого документа на підставі документів, поданих стягувачем, визначає коди класифікації видатків бюджету і рахунки, з яких проводиться безспірне списання коштів. З дня визначення кодів класифікації видатків бюджету та рахунків орган Казначейства повідомляє боржнику або бюджетній установі, що здійснює централізоване обслуговування боржника, про здійснення безспірного списання коштів з рахунків боржника та не проводить платежі, крім платежів, які визначені у пункті 25 цього Порядку.

Позивач стверджує, що отримав повідомлення від 24.02.2022 №07-32-06/2789, яке надійшло від Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, та з якого вбачається, що саме з рахунків Управління будуть стягнуті грошові кошти на виконання судового рішення у справі №904/4003/21

За вказаних обставин колегія суддів погоджується з висновком господарського суду, що оспорюваний договір порушує його права та законні інтереси, як розпорядника бюджетних коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути визнання правочину недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

За приписами ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Як встановлено колегією суддів та вбачається з матеріалів справи, 21.07.2016 державним виконавцем Павлоградського міськрайонного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено акт опису та арешту майна боржника у зведеному виконавчому провадженні №51103579, відповідно до якого відповідача призначено зберігачем арештованого та описаного майна боржника Букаєва С.А.

Таким чином, у даному випадку підставою укладення спірного договору були дії державного виконавця в межах зведеного виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону України "Про виконавче провадження" у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин (далі - Закон), витрати, пов`язані з розшуком боржника, майна боржника та його зберіганням, дитини за виконавчими документами про відібрання дитини, стягуються з боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Закону майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Якщо опис і арешт майна здійснювалися на виконання рішення про забезпечення позову, виконавець передає арештоване майно на зберігання боржнику або його представнику (якщо інше не зазначено в судовому рішенні або якщо боржник відмовився приймати майно на зберігання).

Частиною 3 ст. 58 Закону передбачено, що у разі якщо зберігачем призначено іншу особу, крім боржника або члена його сім`ї, вона може одержувати за зберігання майна винагороду, розмір та порядок виплати якої визначаються договором між зберігачем та виконавцем.

Отже, законодавець чітко визначив, що у випадку передачі арештованого майна на зберігання іншій особі (зберігачу) така особа може отримати винагороду за зберігання, і саме для визначення її розміру та порядку виплати укладається відповідний договір.

Тобто спірний договір, укладений між відповідачем та третьою особою, у силу приписів ч. 3 ст. 58 Закону має регулювати питання щодо розміру винагороди та порядок виплати такої винагороди за зберігання арештованого в межах зведеного виконавчого провадження майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 Закону витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Позивач зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 180 Господарського кодексу України ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Відповідно до ст. 189 Господарського кодексу ціна в цьому Кодексі є вираженим у грошовій формі еквівалентом одиниці товару (продукції, робіт, послуг, матеріально-технічних ресурсів, майнових та немайнових прав), що підлягає продажу (реалізації), який повинен застосовуватися як тариф, розмір плати, ставки або збору, крім ставок і зборів, що використовуються в системі оподаткування. Ціна є істотною умовою господарського договору. Ціна зазначається в договорі у гривнях. Ціни у зовнішньоекономічних договорах (контрактах) можуть визначатися в іноземній валюті за згодою сторін. Суб`єкти господарювання використовують у своїй діяльності вільні та державні регульовані ціни.

Оскаржуваний договір не містить інформацію щодо ціни договору, а лише містить посилання на те, що розмір плати за зберігання майна визначається в акті прийому-передачі.

Проте, колегія суддів не вважає відсутність у спірному договорі ціни підставою для визнання такого договору недійсним, оскільки якщо ціна в договорі не визначена і не може бути встановлена за допомогою аналізу його умов, це не впливає на дійсність договору. Крім того, вартість винагороди зберігача за послуги зберігання майна визначена сторонами у акті № 01 приймання-передачі майна до договору відповідального зберігання майна від 01.08.2016, підписаного сторонами 01.08.2016, що відповідає змісту п. 4.1. договору.

Разом з тим, як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, оскаржуваний договір укладений з боку Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області без погодження з Головним управлінням юстиції у Дніпропетровській області.

Як вже зазначалось, організаційні основи діяльності відділу виконавчої служби, його права та правовий статус, визначені Положенням про Головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополь, затверджених наказом Міністерства юстиції України 23.06.2011 № 1707/5 (в редакції станом на час укладення оскаржуваного договору).

Відповідно до п.п. 5.6-5.9 Положення (в редакції станом на момент укладення оскаржуваного договору) Головне управління юстиції з метою організації своєї діяльності складає проект штатного розпису та кошторису на утримання Головного територіального управління юстиції і подає на затвердження заступнику Міністра юстиції - керівнику апарату; контролює надходження коштів до спеціального фонду Державного бюджету України та їх облік; здійснює бухгалтерський облік витрат на утримання Головного територіального управління юстиції; забезпечує використання бюджетних асигнувань за цільовим призначенням, складає та подає в установленому порядку фінансову звітність; здійснює централізований бухгалтерський облік витрат на утримання районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних, міжрайонних управлінь юстиції, нотаріальних контор.

Отже, Павлоградський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області станом на момент укладення оскаржуваного договору утримувався Головним управлінням юстиції у Дніпропетровській області за рахунок коштів державного бюджету і власних коштів не мав.

За приписами ст. 48 Бюджетного кодексу України (в редакції чинній на момент укладення оскаржуваного договору) розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, узятих на облік органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів; щодо завдань (проектів) Національної програми інформатизації - після їх погодження з Генеральним державним замовником Національної програми інформатизації

Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання за спеціальним фондом бюджету виключно в межах відповідних фактичних надходжень спеціального фонду бюджету (з дотриманням вимог частини другої статті 57 цього Кодексу).

За бюджетними програмами, які здійснюються із залученням державою кредитів (позик) від іноземних держав, банків, міжнародних фінансових організацій для реалізації інвестиційних програм (проектів), термін дії яких завершується у поточному бюджетному періоді, розпорядники бюджетних коштів мають право брати відповідні бюджетні зобов`язання у четвертому кварталі поточного бюджетного періоду понад фактичні надходження таких кредитів (позик) за умови наявності письмової згоди кредитора на оплату цих зобов`язань протягом першого кварталу наступного бюджетного періоду.

Розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними. За такими операціями не виникають бюджетні зобов`язання та не утворюється бюджетна заборгованість.

Зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються.

Вимоги фізичних і юридичних осіб щодо відшкодування збитків та/або шкоди за зобов`язаннями, взятими розпорядниками бюджетних коштів без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), стягуються з осіб, винних у взятті таких зобов`язань, у судовому порядку.

Отже, згідно чинного на момент укладення оскаржуваного договору закону, зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються. Розміщення замовлення, укладення договору, придбання товару, послуги чи здійснення інших аналогічних операцій протягом бюджетного періоду, за якими розпорядником бюджетних коштів взято зобов`язання без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), є недійсними.

Таким чином, оскаржуваний договір укладений з боку Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області без погодження з Головним управління юстиції у Дніпропетровській області як розпорядником бюджетних коштів, що здійснює матеріальне забезпечення відділу, а отже є недійсним.

Крім того, спірний договір з боку Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області підписаний начальником відділу ДВС Палуном В.О., який не був уповноважений на вчинення таких дій.

Так, розділом № 3 Права посадової інструкції начальника Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Палуна Віктора Олексійовича, затвердженої начальником Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Маньковським Л.К. 30.05.2016, не передбачене таке право, яка укладати будь-які договори.

Відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 28.09.2015 № 528/7 затверджено перелік посадових осіб, які підписують документи, що скріплюються гербовою печаткою, гербовою печаткою 1, гербовою печаткою 2 Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Вищевказаним переліком передбачено, що договори про виконання робіт, послуг підписуються начальником Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, першим заступником та заступниками начальника Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду про те, що начальник Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Палун В.О. не був наділений повноваженнями щодо підписання оскаржуваного договору.

За встановлених обставин оскаржуваний правочин суперечить вимогам ст. 48 Бюджетного кодексу України, ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, закінчення строку дії оспорюваного правочину до моменту подання позову не перешкоджає поданню відповідного позову. Адже, питання недійсності правочину розглядається на момент його вчинення, а тому наслідки недійсності можуть бути застосовані навіть, якщо договір припинений.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги, що Європейський суд з прав людини, рішення якого згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визнаються джерелом права в України, неодноразово вказував, що концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак, і "майном".

Пунктами 32-35 рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року «Стретч проти Сполученого Королівства» визначено, що майном у зазначеній статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 ЄСПЛ зазначив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Тобто, крім традиційної для України концепції власності (рухоме і нерухоме майно) та прав, що пов`язані з відносинами власності між особами (акції, інтелектуальна власність, тощо), власністю у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції є і правомірне очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Таким чином, право відповідача, ФОП Василенка А.М. отримати плату за належне зберігання переданого йому державою майна підпадає під захист не тільки національного, а і міжнародного законодавства, зокрема, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу до неї.

Колегія суддів звертається до практики Європейського суду з прав людини (зокрема, у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Вєренцов проти України», «Щокін проти України», «Сєрков проти України», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Булвес" АД проти Болгарії», «Трегубенко проти України»), у якій напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям одночасно.

Якщо хоча б одного критерію із перелічених не було додержано, то Європейський суд з прав людини констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Пунктами 32-35 рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року «Стретч проти Сполученого Королівства» визначено, що майном у зазначеній статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. За висновком ЄСПЛ у зазначеній справі, «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, у такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Крім того, за змістом рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД» та інші проти Ірландії» від 23 жовтня 1991 року зазначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним, та розраховувати на певний стан речей.

За наявності відповідного рішення органу публічної влади (Павлоградсько-Юр`ївського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції) щодо укладання із відповідачем договору відповідального зберігання майна від 01.08.2016 в останнього виникають правомірні очікування мирно володіти майном (право отримати плату за належне виконання договору/зберігання майна). При цьому такі правомірні очікування є об`єктом правового захисту згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України.

Зі встановлених у цій справі обставин вбачається, що відповідач, укладаючи договір відповідального зберігання майна від 01.08.2016 на умовах, визначених органом публічної влади, та більше ніж два з половиною роки належним чином виконуючи його умови (20.02.2018 майно за участю поклажодателя без будь-яких зауважень передано новому зберігачу), сподівався на можливість отримання вигоди від здійснення ним підприємницької діяльності, а саме на отримання плати за зберігання майна.

У силу вимог статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, укладаючи спірний договір та використовуючи своє право на отримання за його виконання винагороди, ФОП Василенко А.М. обґрунтовано передбачав, що органи влади діють правомірно, оскільки така поведінка є їхнім прямим обов`язком.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку особи (зберігача) перевіряти правомірність дій/бездіяльності органу державної влади щодо погодження поклажодавцем (Павлоградським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області) із Головним управлінням юстиції у Дніпропетровській області як розпорядником бюджетних коштів, що здійснює матеріальне забезпечення відділу, укладання оскаржуваного договору.

Колегія суддів вважає, що на особу, яка вступає з державою у правовідносини, в силу яких держава зобов`язана сплатити особі кошти, не може бути покладений обов`язок з`ясування, яка саме державна організація має відповідні статті кошторису, та чи має вона досить коштів за відповідним призначенням. Така особа і не має засобів для з`ясування цих обставин.

Крім того, укладаючи договір відповідального зберігання, ФОП Василенко А.М. об`єктивно не мав можливості встановити, що спірний договір з боку Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області підписаний начальником відділу ДВС Палуном В.О., який не був уповноважений на вчинення таких дій, оскільки у договорі на зазначено, що начальник відділу ДВС Палун В.О. діяв на підставі:

- посадової інструкції начальника Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області;

- наказу Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 28.09.2015 № 528/7, яким затверджено перелік посадових осіб, які підписують документи, що скріплюються гербовою печаткою, гербовою печаткою 1, гербовою печаткою 2 Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області;

- чи будь-якого іншого документу, який обмежував повноваження начальника відділу ДВС Палуна В.О. на укладання даного договору, та надав би іншій стороні договору встановити цю обставину.

Тобто фактично у разі задоволення позову обов`язки органу влади з дотримання законодавства при укладанні договору зберігання будуть перекладені виключно на зберігача.

У зв`язку з цим, враховуючи, що правомірне очікування, що виникло внаслідок укладання договору відповідального зберігання майна від 01.08.2016, набуте відповідачем в результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, то відповідальність, у вигляді визнання недійсним цього договору та, як наслідок, позбавлення права на оплату наданих послуг, не може покладатися на відповідача, який розраховував на їх належність та легітимність.

З огляду на зазначене, колегія суддів висновує, що задоволення позову в цій справі призведе до недотримання критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном та порушить справедливий баланс між інтересами держави, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає такого втручання ФОП Василенка А.М., що є несумісним із вказаними гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

З огляду на що у задоволенні позову про визнання недійсним договору відповідального зберігання майна від 01.08.2016 слід відмовити.

Відповідно до частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки колегія суддів вважає за необхідне відмовити в позові з підстав його необґрунтованості, то заяву відповідача про застосовування наслідків спливу позовної давності не розглядає.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повістю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права; зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права є підставою для задоволення апеляційної скарги та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В силу вимог п.п. 1 ч. 1 ст. 129 ГПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судовий збір покладається на Позивача.

Керуючись ст. ст. 269, 275, 277, 282-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Василенка Альберта Миколайовича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.02.2023 у справі № 904/2877/22 задовольнити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 23.02.2023 у справі № 904/2877/22 скасувати.

Прийняти у справі нове рішення, яким у задоволенні позову Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), м. Дніпро до Фізичної особи-підприємця Василенко Альберта Миколайовича, м. Першотравенськ Дніпропетровської області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Павлоградсько-Юр`ївського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, м. Павлоград Дніпропетровської області про визнання недійсним договору відповідального зберігання майна від 01.08.2016 відмовити.

Витрати по справі за подання позовної заяви покласти на позивача.

Стягнути з Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на користь фізичної особи-підприємця Василенка Альберта Миколайовича 4026,00 грн. витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги.

Видачу відповідного наказу, з урахуванням необхідних реквізитів доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 02.11.2023.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя Л.А. Коваль