ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" листопада 2023 р. м. Київ Справа №911/1992/23

Суддя Грабець С.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом адвокатського бюро «Мамаєва Дмитра Юрійовича»

до управління житлово-комунального господарства «Біличі»

про стягнення заборгованості,

без виклику учасників справи

ВСТАНОВИЛА:

29 червня 2023 року через канцелярію Господарського суду Київської області надійшла позовна заява адвокатського бюро «Мамаєва Дмитра Юрійовича» (далі позивач) до управління житлово-комунального господарства «Біличі» (далі відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 60 192,62 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач послався на те, що 17 липня 2017 року між приватним підприємством "Велідіт" та відповідачем був укладений договір про надання юридичних послуг №17/07/17-01, згідно з умовами якого приватне підприємство "Велідіт" зобов`язувалось надати послуги відповідачу, а відповідач зобов`язувався їх прийняти і оплатити вчасно та в повному обсязі.

Відповідач надані приватним підприємством "Велідіт" послуги не оплатив.

20 квітня 2020 року між приватним підприємством "Велідіт" та позивачем був укладений договір №20/04/20-01 про право вимоги до управління житлово-комунального господарства "Біличі" по договору про надання юридичних послуг, згідно з умовами якого приватне підприємство "Велідіт" відступило належне йому право вимоги до відповідача, згідно з договором про надання юридичних послуг №17/07/17-01 від 17.07.2017 року, а позивач прийняв право вимоги, належне приватному підприємству "Велідіт", в сумі 127 109,08 грн. Оскільки відповідач позивачу грошові кошти не сплатив, вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 127 109,08 грн. боргу, 10 154,80 грн. трьох процентів річних, 19 144,65 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції.

Рішенням Господарського суду Київської області від 03.12.2020 року в справі №911/2476/20 позов задоволений частково, з відповідача на користь позивача стягнуто 119 198,48 грн. боргу та 1 783,05 грн. судового збору.

09 лютого 2021 року, на виконання рішення Господарського суду Київської області від 03.12.2020 року, виданий наказ.

24 березня 2021 року державним виконавцем Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі державний виконавець) відкрите виконавче провадження, про що винесена постанова ВП №64934638 від 24.03.2021 року, а 01 червня 2023 року державним виконавцем винесена постанова ВП №64934638 про арешт майна боржника.

За твердженнями представника позивача, станом на 22 червня 2023 року, наказ Господарського суду Київської області від 09.02.2021 року в справі №911/2476/20 не виконаний, борг відповідача перед позивачем не сплачений, тому позивач звернувся до суду, просив суд стягнути з відповідача три проценти річних у сумі 8 591,35 грн. (за період з 09.02.2021 року до 22.06.2023 року) та 51 601,27 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції (за період з 09.02.2021 року до 31.05.2023 року).

Позовна заява адвокатського бюро «Мамаєва Дмитра Юрійовича» залишена без руху, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 164 Господарського процесуального кодексу України, про що постановлена ухвала суду від 03.07.2023 року.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 02.08.2023 року відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, відповідачу запропоновано в строк до 01.09.2023 року надати суду заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позовну заяву (пред`явити зустрічний позов), а також докази, що підтверджують заперечення проти позову.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ухвалу суду отримав 25.08.2023 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу №059, проте заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позовну заяву (зустрічний позов) не подав.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Частиною 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків:

17 липня 2017 року між приватним підприємством "Велідіт" та відповідачем був укладений договір про надання юридичних послуг №17/07/17-01 (далі договір №17/07/17-01).

Згідно з п. 1.1 договору №17/07/17-01, приватне підприємство Велідіт зобов`язувалось надати, а відповідач прийняти та оплатити послуги по стягненню заборгованості з фізичних та/або юридичних осіб (надалі "боржники") надані житлово-комунальні послуги в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі.

20 квітня 2020 року між приватним підприємством "Велідіт" та позивачем був укладений договір №20/04/20-01 про право вимоги до управління житлово-комунального господарства "Біличі" по договору про надання юридичних послуг (далі договір №20/04/20-01), відповідно до умов якого приватне підприємство "Велідіт" передало позивачу право вимог до відповідача за надані послуги, згідно з умовами договору про надання юридичних послуг №17/07/17-01 від 17.07.2017 року.

Так, відповідач був зобов`язаний сплатити позивачу грошові кошти в сумі 127 109,08 грн. Оскільки відповідач грошові кошти позивачу не сплатив, вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду, просив стягнути з відповідача 127 109,08 грн. боргу, 10 154,80 грн. трьох процентів річних та 19 144,65 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції.

Рішенням Господарського суду Київської області від 03.12.2020 року в справі №911/2476/20 позов задоволений частково, з відповідача на користь позивача стягнуто 119 198,48 грн. боргу та 1 783,05 грн. судового збору.

Згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію

та практику Суду як джерело права.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року в справі за заявою "Совтрансавто-Холдинг" проти України, одним із елементів верховенства права визначено принцип правової впевненості, який передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Після набрання рішенням суду від 03.12.2020 року в справі №911/2476/20 законної сили, державним виконавцем Ірпінського відділу державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі державний виконавець) відкрите виконавче провадження, про що винесена постанова ВП №64934638 від 24.03.2021 року, а 01 червня 2023 року державним виконавцем винесена постанова ВП №64934638 про арешт майна боржника.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на 22 червня 2023 року, наказ Господарського суду Київської області від 09.02.2021 року в справі №911/2476/20 не виконаний, борг відповідача перед позивачем не оплачений.

У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду, просив суд стягнути з відповідача три проценти річних у сумі 8 591,35 грн. (за період з 09.02.2021 року до 22.06.2023 року) та суму, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції (за період з 09.02.2021 року до 31.05.2023 року), в розмірі 51 601,27 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Відповідно до ч. 2 цієї ж статті, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України, господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Зобов`язання припиняється:

- за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами (ст. 600 Цивільного кодексу України);

- зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги (ч. 1 ст. 601 Цивільного кодексу України);

- за згодою сторін (ч. 1 ст. 604 Цивільного кодексу України);

- внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора (ст. 605 Цивільного кодексу України);

- неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (ст. 607 Цивільного кодексу України);

- смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою (ч. 1 ст. 608 Цивільного кодексу України);

- смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов`язаним з особою кредитора (ч. 2 ст. 608 Цивільного кодексу України);

- ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (ст. 609 Цивільного кодексу України).

З огляду на відсутність у вищезазначених правових нормах такої підстави припинення зобов`язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Так, якщо судове рішення про стягнення з боржника грошових коштів фактично не виконано, кредитор має право вимагати стягнення з нього у судовому порядку трьох процентів річних та суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, до повного виконання грошового зобов`язання.

Згідно з ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Оскільки наказ Господарського суду Київської області в справі №911/2476/20 від 09.02.2021 року відповідачем не виконаний, позивач просив стягнути з відповідача 8 591,35 грн. трьох процентів річних (за період з 09.02.2021 року до 22.06.2023 року) та 51 601,27 грн. суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції (за період з 09.02.2021 року до 31.05.2023 року).

Відповідно до умов договору №20/04/20-01, відповідач проводить всі розрахунки за надані послуги з позивачем, після отримання уповноваженим представником повідомлення про уступку права вимоги.

Згідно з ч. 2 ст. 517 Цивільного кодексу України, боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Як вбачається з рішення суду від 03.12.2020 року, права позивача на нарахування трьох процентів річних та суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, за порушення умов договору №20/04/20-01, виникли у позивача 21 серпня 2020 року.

Господарський суд під час вирішення спору з`ясовує обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку та здійснює оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснений неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми інших нарахувань, у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду в справі № 922/2216/18 від 14.01.2021 року, в справі №910/1389/18 від 05.03.2018 року.

Згідно з ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що позивачем три проценти річних та сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції, визначені, виходячи з суми 120 981,53 грн., тобто 119 198,48 грн. боргу та 1 783,05 грн. судового збору.

Водночас, судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (ст. 1 Закону України "Про судовий збір").

Так, законодавством України не передбачене право позивача на включення судового збору до суми основного боргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, сплата трьох процентів річних від простроченої суми є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Відтак, три проценти річних, враховуючи період заборгованості з 09.02.2021 року до 22.06.2023 року (864 дні), від суми 119 198,48 грн., становлять 8 464,72 грн. (за розрахунком суду), які підлягають стягненню.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожний період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж повинен бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому повинен бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо оплату заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без враховування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням цього місяця.

Сума, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексів інфляції: у лютому 2021 року 101,0%; березні 101,7%; квітні 100,7%; травні 101,3%; червні 100,0%; липні 100,1%; серпні 99,8%; вересні - 101,2%, жовтні 100,9%; листопаді 100,8%; грудні 100,6%; січні 2022 року 101,3%; лютому 101,6%; березні - 104,5%; квітні 103,1%; травні 102,7%; червні 103,1%; липні 100,7%; серпні 101,1%; вересні 101,9%; жовтні 102,5%; листопаді 100,7%; грудні 100,7%; січні 2023 року 100,8%; лютому 100,7%; березні - 101,5%; квітні 100,2%; травні 100,5%, від суми заборгованості 119 198,48 грн., складає 50 840,76 грн. (за розрахунком суду), які підлягають стягненню.

Згідно з ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 124 Конституції України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. 1, ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", ч. 1 ст. 173, п. 3 ч. 1 ст. 174, ч. 1 ст. 193, ч. 1 ст. 202, ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, ч. 2 ст. 517, ч. 1 ст. 598, ст. 599, ст. 600, ч. 1 ст. 601, ч. 1 ст. 604, ст. 605, ст. 607, ст. 608, ст. 609, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 3, ч, ч. 1, 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5, ст. 7, ч. 4 ст. 11, ст. 12, ч. ч. 3, 4 ст. 13, ст. ст. 14-15, ст. 18, ч. 1 ст. 73, ч. ч. 1, 3 ст. 74, ч. 4 ст. 75, ст. 86, ч. 1 ст. 123, ч. 9 ст. 129, ч. 9 ст. 165, ч. 3 ст. 232, ст. 233, ч. 4 ст. 236, ст. 237, ст. 238, ч. 4 ст. 240, ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Задовільнити частково позов адвокатського бюро «Мамаєва Дмитра Юрійовича» до управління житлово-комунального господарства «Біличі» про стягнення заборгованості в сумі 60 192,62 грн.

Стягнути з управління житлово-комунального господарства «Біличі» (08298, Київська область, селище міського типу Коцюбинське, вулиця Меблева, будинок 11-А, ідентифікаційний код 23579209) на користь адвокатського бюро «Мамаєва Дмитра Юрійовича» (02055, місто Київ, Дарницький район, проспект Григоренка, будинок 15, офіс 218, ідентифікаційний код 42759693) 8 464,72 грн. (вісім тисяч чотириста шістдесят чотири грн. 72 коп.) трьох процентів річних; 50 840,76 грн. (п`ятдесят тисяч вісімсот сорок грн. 76 коп.) суми, на яку збільшилась заборгованість з урахуванням індексу інфляції; 2 644,44 грн. (дві тисячі шістсот сорок чотири грн. 44 коп.) витрат на сплату судового збору.

Відмовити в іншій частині позову.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 20 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складений 08.11.2023 року.

Суддя С. Грабець